АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Іванченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі: Перетятько А.К.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача Виговської Д.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_6, про визнання недійсних окремих положень кредитного договору

за апеляційною скаргою Виговської Дарї Олександрівни в інтересах публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_5 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «ОТП Банк», в якому посилаючись на несправедливість умов пункту 4 зокрема підпунктів 4.1.1, 4.1.2., 4.1.3 кредитного договору №ML-004/482/2007 від 24 грудня 2007 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та які свідчать про застосування нечесної підприємницької діяльності, просила визнати їх недійсними з моменту укладення та виключити з умов договору.

13 січня 2015 року під час розгляду справи до участі в справі, як третю особу, залучено ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_6, про визнання недійсних окремих положень кредитного договору - відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13квітня 2016 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року позов ОСОБА_5 до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_6, про визнання недійсних окремих положень кредитного договору - задоволено.

Визнано пункт 4.1.1 частини № 2 Кредитного договору № МL-004 /482/2007 від 24 грудня 2007 року укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5, в частині обов'язку ОСОБА_5 за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені Договором строки, сплатити Банку пеню в розмірі 1 (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаних Боргових зобов'язань за кожен день прострочи - недійсним.

Визнано пункт 4.1.2 частини № 2 Кредитного договору № МL-004/482/2007 від 24 грудня 2007 року укладеного між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_5, в частині обов'язку ОСОБА_5 за прострочення виконання боргових зобов'язань понад 15 (п'ятнадцять) календарних днів, крім пені передбаченої п. 4.1.1. договору, додатково сплатити на користь Банку штраф у розмірі 0,01% від суми прострочених боргових зобов'язань але не менше 25,00 грн. -недійсним.

Визнано пункт 4.1.3 частини № 2 Кредитного договору № МL-004/482/2007 від 24 грудня 2007 року укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5, в частині обов'язку ОСОБА_5 за прострочення виконання боргових зобов'язань понад 30 (тридцять) календарних днів, крім пені та штрафу, передбачених п.4.1.1., 4.1.2. Договору, сплатити на користь Банку штраф у розмірі 0,02 % від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 50 грн. - недійсним.

Стягнуто з ПАТ «ОТП Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн 60 к.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Виговська Д.О. в інтересах ПАТ «ОТП Банк» направила апеляційну скаргу в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

У поданій апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для розгляду справи. Зазначає, що судом першої інстанції неправильно встановлено правову природу оспорюваного пункту договору, оскільки п. 4.1.1; п.4.1.2 та п.4.1.3 частини №2 Кредитного договору є видом забезпечення виконання зобов'язання - окремим похідним від основного зобов'язанням, і аж ніяк не умовою про встановлення вимоги в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також вказує, що при зверненні з даним позовом до суду позивачем пропущено строк позовної давності, проте суд першої інстанції належним чином на це уваги не звернув.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити.

Треті особи у судове засідання не з'явились про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Тому відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності третіх осіб.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимог суд першої інстанції виходив з того, що порядок обрахування санкцій за порушення строку виконання грошового зобов'язання, закріплений в п.п 4.1.1., 4.1.2., 4.1.3. частини № 2 Кредитного договору № ML-004/482/2007 від 24 грудня 2007 року, передбачає можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, таким чином, не відповідає засадам добросовісності та розумності, і є несправедливим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог ЦПК України інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний небаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

За змістом ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладено Кредитний договір № МL-004/482/2007. Умовами якого визначено, що банк надав позичальнику кредит у розмірі 100000 дол. США на споживчі цілі, терміном до 24 грудня 2017 року.

Пунктом 4.1.1 частини № 2 договору визначено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені Договором строки, сплатити банку пеню в розмірі 1 (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

У відповідності до п.4.1.2 частини № 2 договору за прострочення виконання боргових зобов'язань понад 15 (п'ятнадцять) календарних днів, крім пені передбаченої п. 4.1.1. договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,01% від суми прострочених боргових зобов'язань але не менше 25.00 грн.

Згідно п 4.1.3 частини № 2 договору за прострочення виконання боргових зобов'язань понад 30 (тридцять) календарних днів крім пені та штрафу, передбачених п. 4.1.1., 4.1.2. договору, сплатити на користь Банку штраф у розмірі 0,02 % від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 50,00 грн.

Частиною 4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/13 умови договору споживчого кредиту,його укладання та виконання повинні підпорядковуватись таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що п. 4.1.1., 4.1.2.,4.1.3 договору № МL-004/482/2007 від 24 грудня 2007 року не відповідають вимогам ч.3 ст.509 та ч.ч.1,2 ст.627 ЦК України та вважає, що вказані пункти договору є несправедливими оскільки на боржника покладають непомірний тягар.

Щодо посилання апелянта на те, що позивачем пропущено строк позовної давності колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня. коли оба довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (який був чинний на дату підписання кредитного договору) між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною другою статті 11 вказаного Закону врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власнику клієнту на його вимогу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що споживач у договорі є слабкою стороною, яка не володіє спеціальними знаннями у галузі права, та вважає, щоОСОБА_5 не мала змоги достеменно встановити розмір санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ВиговськоїДарї Олександрівни в інтересах публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: