АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5452/16 Справа № 199/5326/14 Головуючий у 1 й інстанції - Якименко Л.Г. Доповідач - Козлов С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Деркач Н.М., Тамакулової В.О.,

за участю секретаря: Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпропетровський завод прокатних валків" на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Дніпропетровський завод прокатних валків" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з таким позовом, посилаючись на те, що відповідно до наказу №81 від 14.08.2008 року він був прийнятий на роботу формовщиком ручної формовки до ПАТ «Дніпропетровський завод прокатних валків», а 25.03.2014 року отримав повідомлення про наступне вивільнення та наказом №104 від 02.06.2014 року його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників, але при цьому відповідачем не було взято до уваги перебуванні на його утриманні двох тяжко хворих батьків, під скорочення на даному підприємстві попав також і його рідний брат ОСОБА_4, не враховано його тривалий та безперервний стаж роботи на заводі з 14.08.2008 року, а також профспілковий комітет також не дав згоду на його звільнення з вищезазначених підстав, тому вважаючи таке звільнення з порушенням вимог чинного трудового законодавства та уточнюючи свої вимоги в ході судового розгляду справи позивач просив суд визнати незаконним і скасувати наказ про його звільнення, поновити його на роботі з 02.06.2014 року на посаді формовщиком ручної формовки ВЛЦ, стягнути на його користь з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 10482,11 грн. та моральну шкоду в розмірі 2436 грн..

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2014 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасувано наказ №104 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 02.06.2014 року про звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено позивача на роботі формовщиком ручної формовки вальцеливарного цеху ПАТ «Дніпропетровський завод прокатних валків». Стягнуто на його користь з ПАТ «Дніпропетровський завод прокатних валків» заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 10 482 грн. 11 коп. та 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дніпропетровський завод прокатних валків» просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2.

Розглянувши справу в межах доводів скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Поновлюючи ОСОБА_2 на попередній роботі суд виходив з того, що його звільнення відбулося без згоди первинної профспілкової організації; відповідач не повідомив профспілковий комітет у встановлений законом строк про прийняте рішення щодо проведення скорочення чисельності працівників; ОСОБА_2 з 07.07.2014 року як безробітний перебував на обліку у центрі зайнятості, де йому було видано направлення на працевлаштування на посаду формовщика ручної формовки вальцеливарного цеху ПАТ «Дніпропетровський завод прокатних валків», що свідчить про безпідставність скорочення штату по вищевказаному підприємству і безпідставність його звільнення з роботи; на час звільнення позивача з роботи у нього на утриманні перебувала мати, яка є інвалідом третьої групи через трудове каліцтво, та 13 травня 2014 року помер його батько ОСОБА_3; брат позивача ОСОБА_4 також був наказом №105 від 02.06.2014 року звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників.

З таким висновком суду погодитися не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом №81 від 14.08.2008 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу формовщиком ручної формовки до ПАТ «Дніпропетровський завод прокатних валків», а за наказом №159 від 21.03.2014 року «Про оптимізацію штатної чисельності ВЛЦ» було прийнято рішення ПАТ «ДЗПВ» про проведення скорочення штату та виключення зі штатного розкладу робочих ВЛЦ з 26.05.2014 року, у зв'язку з чим 25.03.2014 року позивач отримав повідомлення про наступне вивільнення та наказом №104 від 02.06.2014 року його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників, при цьому на засіданні 13.05.2014 року профспілковий комітет Первинної організації ПМГУ ПАТ «Дніпропетровський завод прокатних валків» не надав згоди на його звільнення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1, 2-5, 7 ст. 40 і п. п. 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

За змістом ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог ст. ст. 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року в справі № 6-703цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Суд в порушення вимог ст. ст. 213 - 214 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не дослідив рішення профспілкового комітету щодо відмови у наданні згоди на звільнення позивача та, зазначаючи про його вмотивованість, взагалі не перевірив наявність правового обґрунтування такої відмови, у порушення вимог ст. ст. 57, 212 ЦПК України не надав правової оцінки вказаному рішенню у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами, унаслідок чого дійшов передчасних висновків про незаконність звільнення позивача.

Між тим, як вбачається зі змісту дослідженої в судовому засіданні апеляційного суду виписки з протоколу засідання профкому № 82 від 13 травня 2014 року, обґрунтуванного мотивування відмови у наданні згоди на звільнення позивача в рішенні профспілкового комітету не наведено, а зазначене лише пояснення самого ОСОБА_2при його виступі на цьому засіданні щодо перебування на його утриманні двох тяжко хворих батьків і скорочення на даному підприємстві його брата ОСОБА_4, що не можна вважатиправовим обґрунтуванням відмови у наданні згоди на звільнення працівника в аспекті положень ч. 7 ст. 43 КЗпП України і ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

При цьому посилання суду на те, що відповідач не повідомив профспілковий комітет у встановлений законом строк про прийняте рішення щодо проведення скорочення чисельності працівників; ОСОБА_2 з 07.07.2014 року як безробітний перебував на обліку у центрі зайнятості, де йому було видано направлення на працевлаштування на посаду формовщика ручної формовки вальцеливарного цеху ПАТ «Дніпропетровський завод прокатних валків»; на час звільнення його з роботи у нього на утриманні перебувала мати, яка є інвалідом третьої групи через трудове каліцтво, 13 травня 2014 року помер його батько ОСОБА_3 і брат позивача наказом №105 від 02.06.2014 року був також звільнений з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників, не ґрунтується на нормах трудового законодавства, якими лише таких підстав для відмови у звільненні працівника у зв'язку зі скороченням штату працівників не передбачено.

За таких обставин, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ст. ст. 40, 43 КЗпП України та ст. 309 ЦПК України про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпропетровський завод прокатних валків" задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Дніпропетровський завод прокатних валків" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: