Єдиний унікальний номер 219/4986/15-ц Номер провадження 22-ц/775/2148/2016
Єдиний унікальний номер 219/ 4986/15-ц
Номер провадження 22-ц/775/ 2148/2016
Головуючий в 1 інстанції: Воробйова І.В.
Доповідач: Груіцька Л.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2016 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Груіцької Л.О.,

суддів: Осипчук О.В.,Соломахи Л.І.,

секретар: Чуряєв В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_2, на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,

ВСТАНОВИВ:

15.06.2015року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Після уточнення своїх позовних вимог,просив визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1О, житловий будинок № 20 по провулку Жуковського в м. Бахмут (Артемівськ) Донецької області.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 листопада 2016 року позов задоволено та визнано житловий будинок № 20 по провулку Жуковського в м. Бахмут (Артемівськ) Донецької області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину будинку за адресою: м.Бахмут (Артемівськ) Донецької області пров. Жуковського буд. 20, та за ОСОБА_1 право власності по 1/2 частину будинку за адресою: м. Бахмут (Артемівськ), провулок Жуковського, будинок 20.

З рішенням суду першої інстанції не погодився представник відпвідачки та подав в її інтересах, апеляційну скаргу, так як вважає його незаконним і необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права

Апеляційну скаргу обґрунтувала тим, що незгоден з рішенням суду з наступних підстав:

- суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що позивачем пропущено строк позовної давності для подачі позову, щодо розподілу майна подружжя, оскільки шлюб розірвано ще у 2002 році;

- суд першої інстанції вийшов за рамки заявлених позовних вимог, змінив їх на власний розсуд, а саме визнав за ОСОБА_1 право власності на ? частину спірного будинку, хоча позивач цього не просив.

- суд не визначився з реальною вартістю спірного майна;

У звязку з чим, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_3- ОСОБА_5, проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач, відповідачка та її представник, а також представник третьої особи, у судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать телефонограми на імя представника відповідачки, який діє на підставі довіреності та на імя позивача, зареєстровані в Журналі телефонограмм Апеляційного суду Донецької області за №№5558,5559(а.с.237,237а),та поштове повідомлення на адресу третьої особи (а.с.236а). Представник відповідачки надав суду заяву про розгляд справи у відсутність відповідачки та її представника. Апеляційну скаргу підтримують у повному обсязі (а.с.240).

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, суду надав клопотання про розгляд справи у його відсутність( а.с.238-239).

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розгляд справи за відсутністю позивача, відповідача та його представника, а також представника третьої особи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 уклали шлюб 10.01.1998 року, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу 1-НО №404184 від 10.01.1998 року, яке було видано відділом РАГС Артемівського міського управління юстиції. Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано 04.03.2002 р., про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу 1-НО №303133 від 04.03.2002 року, яке було видано відділом реєстрації актів громадянського стану Артемівського міського управління юстиції. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 присвоєно прізвище ОСОБА_1. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеному 06 січня 1999 року в м. Артемівську та посвідченому завідуючою першої Артемівською державною нотаріальної конторою ОСОБА_8, вбачається, що ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_4 купила жилий будинок №20 по провулку Жуковського в м. Артемівську Донецької області. Продаж було здійснено за 6000 грн., які продавець отримав до підписання договору. Право власності на вказаний будинок було зареєстровано належним чином 06.01.1999 р., що підтверджується довідкою КП «Артемівське БТІ», відповідно до якої ОСОБА_4 є власником домоволодіння за адресою: м. Артемівськ, провулок Жуковського, будинок 20 відповідно договору купівлі-продажу від 06.01.1999 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що про порушення свого права ОСОБА_3 дізнався лише в квітні 2015 року, з позовної заяви відповідачки ОСОБА_1, що була подана до Артемівського міськрайонного суду Донецької області про визнання його, ОСОБА_3, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Після чого він звернувся до відповідачки з пропозицією здійснити поділ спірного будинку, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, проте отримав відмову.

А тому перебіг строку позовної давності для позивача ОСОБА_3 почався з квітня 2015 року. З дійсним позовом до ОСОБА_1, про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_3 звернувся у червні 2015 року, тобто у межах строку, встановленого для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Колегія апеляційного суду вважає, що такі висновки суду є правильними, грунтуються на законі, відповідають матеріалам справи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України, цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Встановлено, що спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи суду необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28 КпШС України.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або і з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

При набутті майна, коли у осіб, які його набули, виникає право спільної сумісної власності, таке не виключає можливості визначення цими особами при набутті майна їх часток в ньому.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Відповідно до розяснень, даних у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12 червня 1998 р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути обєктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 10 постанови № 16 від 12 червня 1998 р. "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", передбачений ч. 3 ст. 29 КпШС України трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли хтось із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

Також виходячи з положень ч. 2 ст. 72 СК України перебіг строку позовної давності до вимог про поділ майна починається не з моменту розірвання шлюбу, а від дня, коли один з співвласників дізнався чи міг дізнатися про порушення свого права власності.

З цих підстав не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги у частині того, що суд першої інстанції не звернув уваги на пропуск строку позовної давності позивачем про звернення до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1О житловиго будинку № 20 по провулку Жуковського в м. Бахмут (Артемівськ) Донецької області, суд першої інстанції прийшов до переконання, що спірний будинок за адресою м. Бахмут (Артемівськ), провул. Жуковського, буд. 20, було придбано у період зареєстрованого шлюбу сторін на спільні кошти, під час спільного ведення господарства подружжям ОСОБА_3, спірне майно було в наявності на час припинення ведення спільного господарства сторонами, і є сумісною власністю подружжя ОСОБА_3.

Такі висновки суду є правильними та ґрунтуються на законі.з наступного.

Відповідно до ст.ст. 22, 28 та 29 КпШС України 1969 року (норми, що діяли на час придбання сторонами спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном; в разі поділу вказаного майна, їх частки визнаються рівними; якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, це питання вирішується судом.

Аналогічним чином дане питання врегульовано ст.ст. 60, 61 та 70 СК України

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними» .

Тому, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник (наприклад, лише на ім'я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть невизнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацівлена особа (співвласник, право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб'єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений.

Відповідно до роз'яснень, даних в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги у частині того, що суд першої інстанції не визначився з реальною вартістю спірного майна з наступного.

Як вбачається я з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, позивач оцінив спірний будинок у 6000 грн., а саме у суму, за якою вказаний будинок було придбано.

Представник відповідачки, при розгляді справи у суді першої інстанції при подачі заперечень проти позову висловив незгоду з ціною позову, та за його клопотанням про проведення товарознавчої експертизи(а.с.180), ухвалою суду від 23 червня 2016 року, клопотання було задоволено та призначено судову будівельно-технічну експертизу, щодо реальної вартості спірного будинку(а.с.191-192).Виконання експертизи було доручено експертам Харківського НДІ судових експертиз.

14.07.2016 року директором вказаного інституту було повернуто вказану справу до суду першої інстанції, у звязку з великим навантаженням працівників та знаходженням обєкту дослідження у Донецькій області( а.с.196).

Ухвалою суду від 5 жовтня 2016 року провадження у справі було відновлено.(а.с.200), а 11 жовтня 2016 року скасовано ухвалу про проведення експертизи(а.с.203).

11.10.2016 року представник відповідачки надав суду заперечення проти позову, і знову вказав свою незгоду з оцінкою спірного майна, вважав, що вартість спірного будинку складає 950000 грн., без обґрунтування цієї вартості, але у судовому засіданні не заявив клопотання про проведення експертизи на предмет оцінки майна, не надав суду доказів в обґрунтування своєї оцінки спірного майна. У подальшому у судове засідання ні відповідачка ні її представник не зявлялися. Представник відповідачки суду надавав заяви про перенесення розгляду справи(а.с.209), а потім про розгляд розгляд справи у відсутність відповідачки та її представника ( а.с. 213).

У судове засідання апеляційного суду відповідачка та її представник не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, просили розглянути справу у їх відсутність, будь яких клопотань про проведення експертизи, щодо оцінки спірного майна, апеляційному суду не заявили.Апеляційну скаргу просили задовольнити. Інших доводів, крім доводів та фактів, викладених в апеляційній скарзі суду не надали, про що вказали у вказаній заяві.

Розглядаючи справу суд першої інстанції керувався ст. 10 ЦПК України у відповідності з вимогами якої цивільне судочинство здійснюється на засадах загальності сторін. Судом сторонам були розяснені вимоги ст. 10 ч.4 ЦПК України щодо змагальності судового процесу.

Відповідно до вимог статті 27 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.Таким чином, виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно узяв до уваги оцінку спірного майна, вказану позивачем, оскільки вона обґрунтована договором купівлі- продажу будинку.Інших доказів з оцінки спірного майна суду не надано.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги у частині того, що суд першої інстанції вийшов за рамки заявлених позовних вимог, змінив їх на власний розсуд, а саме визнав за ОСОБА_1 право власності на ? частину спірного будинку, хоча позивач цього не просив, оскільки приймаючи таке рішення, суд першої інстанції правильно послався на ст. 28 КпШС України, відповідно до якої в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

При вирішенні спору суд першої інстанції, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановив характер правовідносин,вірно застосував норми матеріального права, встановивши, що спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, застосував положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, врахував розяснення, дані у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12 червня 1998 р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», та правильно визнав спірне майно сумісним майном подружжя та провів поділ указаного вище майна.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновком суду першої інстанції.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції з урахуванням наданих сторонами доказів ухвалив обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні, тому підстав для задоволення скарги і скасування рішення суду в оскаржуваній частині немає.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 , 314-315 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Л.О.Груіцька

Судді: Л.І.Соломаха

ОСОБА_10