РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18831/15-ц

пр. № 2/759/1467/16

11 липня 2016 року Святошинський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Чалої А.П.,

при секретарі- Котляр Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу

Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

3-ті особи: ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

ОСОБА_5

про визнання наказу і свідоцтва про право власності недійсними, -

В с т а н о в и в :

08.12.2015р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 і Департаменту будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та просив визнати недійсним наказ Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №95-С/КІ від 23.01.20016р. та визнати недійсним Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 30.01.2006р. на ім*я ОСОБА_2 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №95-С/КІ від 23.01.20016р., обгрунтовуючи позов наступним.

18.12.2004р. разом із батьками: ОСОБА_2 і ОСОБА_5 і братом ОСОБА_3 він виступив продавцем квартири АДРЕСА_2 співвласниками по ? частині якої був кожний з них, про що укладено договір купівлі-продажу. На момент вчинення даного правочину він був неповнолітнім, у зв*язку із чим підпис на вказаному вище договорі купівлі-продажу він поставив за згодою своїх батьків у відповідності зі ст.177 СК України, в редакції, що діяла на час вчинення правочину. Після продажу квартири, було отримано грошові кошти в сумі 28 000 доларів США або 148 400 грн. по курсу НБУ на день вчинення операції. В той самий день, в саме: 18.12.2004р. батьки повідомили йому, що здійснять переказ отриманих коштів на рахунок забудовника, відповідно до умов договору №45819 від 30.11.2004р. про участь у Фонді фінансування будівництва квартири АДРЕСА_1, загальною площею 60,44 кв.м. і що він, позивач, буде повноцінним співвласником цієї квартири. Вважає, що батьки отримали кошти від продажу квартири, співвласником якої він був, і не передали йому ці кошти ні в готівковій, ні в безготівковій формі, а використали їх для інвестування квартири АДРЕСА_1. Весь час з 18.12.2004р. він був впевнений, що він є співвласником в ? частині квартири АДРЕСА_1, де є зареєстрованим з 02.06.2006р. Однак, 21.01.2015р. на адресу його проживання надійшов пакет документів: копія позовної заяви з додатками, з якої вбачалося, що батько ОСОБА_5 пред*явив до матері ОСОБА_2 позов про поділ майна подружжя, зокрема, квартири АДРЕСА_1. Саме в цей день він дізнався, що власником спірної квартири є лише мати, що, на його думку, порушує його права, оскільки зі слів батьків, а саме: матері ОСОБА_2, квартира АДРЕСА_1 придбивалась в рівних частках по ? частині кожному: батькам ОСОБА_2 і ОСОБА_5, йому, а також брату ОСОБА_3 У зв*язку з наведеним вважає, що наказ Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №95-С/КІ від 23.01.20016р. і Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 30.01.2006р. на ім*я ОСОБА_2 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №95-С/КІ від 23.01.2006р. слід визнати недійсними на підставі частини 6 ст.203 ЦК України. Крім цього, на думку позивача, ним не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав він дізнався лише після пред*явлення батьком позову до матері про поділ спільного майна подружжя в січні 2015р. Просив задовольнити позов на підставі ст.ст. 203, 215, 261 ЦК України.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та на порушення його майнових і житлових прав, а також пояснив про те, що до січня 2015р. йому не було відомо про те, що власником квартири АДРЕСА_1 є лише його мати, зі слів батьків, вказана квартира придбавалась на чотирьох осіб: батьків і двох синів, при цьому позивач не зміг назвати закон, який, на його думку, було порушено Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), при видачі наказу від 23.01.2006р. і Свідоцтва про право власності від 30.01.2006р., а посилався на те, що після відчуження квартири АДРЕСА_2 батьки не передали належну йому частину виручених грошових коштів і не виконали своєї усної обіцянки щодо придбання частини квартири АДРЕСА_1 на його користь, а також позивач не зміг пояснити суду про поважність причин, у зв*язку із якими він не міг дізнатися з січня 2006р. про те, що квартира АДРЕСА_1 проінвестована лише матір*ю, яка стала її власником. Одночасно позивач пояснив, що на даний час спірна квартира виставлена на продажу з метою врегулювання спору щодо поділу майна подружжя.

Відповідачка позов визнала та пояснила про те, що юридично є неосвіченою людиною, завжди думала і говорила, що квартира АДРЕСА_1 належить чотирьом особам: їй, чоловіку ОСОБА_5 і синам: ОСОБА_1 і ОСОБА_3, позивач, також, саме так вважав щодо кола співвласників спірної квартири. На даний час в судовому порядку вона вирішує спір із чоловіком про поділ спільного майна подружжя, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яку вони мають намір продати і поділити кошти.

Третя особа ОСОБА_5 проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, не відповідність обставин справи, про які вказано в позові, дійсним обставинам справи та пояснив про те, що усім членам сім*ї було відомо про укладення матір*ю договору інвестування квартири АДРЕСА_1, а коли 30.01.2006р. ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на житло, то дану подію святкували в сімейному колі, усі члени родини, в тому числі й позивач, брали в руки правовстановлюючий документ, роздивлялися його і читали, позивачу достеменно було відомо про оформлення спірної квартири на матір, а даний позов виник лише після пред*явленним ним позову до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у зв*язку із тим, що їх сімейні відносини погіршилися.

Представник третьої особи проти позову заперечував, посилаючись на його надуманість, не грунтованість на матеріальному законі, а також звернув увагу суду на те, що позивач ОСОБА_1 на день укладення договору купівлі-продажу квартири від 18.12.2004р. був неповнолітньою особою і мав повних 17 років, у зв*язку із чим особисто підписав цей договір за згодою батьків, тобто був повноправним учасником правочину, погодився із ним та був освідомлений про його вчинення і володів його змістом. На час видачі Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) наказу №95-С/КІ від 23.01.2006р. і Свідоцтва про право власності від 30.01.2006р., він був вже повнолітньою особою, а тому говорити про застосування до спірних правочинів частини 6 ст.203 ЦК України правові підставі відсутні, докази порушення закону при укладенні оспорюваних позивачем правочинів суду не надані. Позивач з 02.06.2006р. є зареєстрованим в спірній квартирі і кожен день мав об*єктивну можливість дізнатися про її власника, у зв*язку із чим представником третьої особи була подана заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності на підставі частини 4 ст.267 ЦК України.

Відповідач - Департамент будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) явку свого представника в судове засідання не забезпечив, направив суду заперечення проти позову, де вказував про те, що наказ Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №95-С/КІ від 23.01.20016р. та Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 30.01.2006р. на ім*я ОСОБА_2 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №95-С/КІ від 23.01.20016р. в своїй юридичній суті є актами владного орган і відповідно не є правочинами, а тому визнання їх недійсними не може відбуватися на підставі ст.203 ЦК України, оспорювані позивачем наказ і свідоцтво видаються після введення новоствореного об*єкта в експлуатацію для оформлення права власності інвестором на об*єкт інвестування та підтверджують виникнення у особи права власності на нерухоме майно, при видачі даних документів будь-які порушення закону відсутні. Просив розглядати справу без представника (а.с. 30-37).

Суд вважає за можливе розгляд справи за відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Треті особи ОСОБА_3 і ОСОБА_3 в судове засідання не з*явились, про день і час розгляду справи повідомлялись належним чином, про що в справі є поштові повідомлення (а.с. 25, 26), заперечень проти позову суду не надали, про поважність причин неявки суд не повідомили.

Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності третіх осіб на підставі матеріалів, що є в справі.

Заслухавши пояснення позивача, відповідачки, третьої особи ОСОБА_5 і його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного.

Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до частини 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9-10 - копія паспорту).

18.12.2004р. ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 і ОСОБА_1, який діяв за згодою батьків: ОСОБА_5 і ОСОБА_2, з одного боку (продавці) і ОСОБА_6 з іншого боку (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 за 151 200 грн., які продавці одержали від покупця повністю до підписання цього договору (а.с. 5 - копія договору).

30.11.2004р. ОСОБА_2 уклала Договір про участь у Фонді фінансування будівництва №45819 на квартиру АДРЕСА_1, згідно якого були здійснені проплати: 30.11.2004р. в сумі 29 419 грн. 17 коп. і 18.12.2004р. в сумі 88 257 грн. 51 коп. (а.с. 6 - копія довідки).

В матеріалах справи є заяви на переказ готівки №46 від 30.11.2004р. на суму 29 419 грн. 17 коп. і №18 від 18.12.2004р. на суму 88 257 грн. 51 коп. (а.с. 8 - копії).

Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 31.08.2001р. №1820 «Про затвердження Положення про порядок оформлення права власності на об*єкти нерухомого майна» 23.01.2006р. було видано наказ №95-С/КІ «Про видачу свідоцтв про право власності», в якому зазначено про оформлення та видачу свідоцтва про право власності нижчезазначеним інвесторам, в тому числі й ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 38 - копія наказу), на підставі якого 30.01.2006р. Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було видано Свідоцтво про право власності (а.с. 12 - копія), яке зареєстровано в КП «Київське міське БТІ та реєстрації права власності на об*єкти нерухомого майна» (а.с. 13 - копія довідки), а 29.11.2005р. між АТХК «Київміськбуд» і ОСОБА_2 був підписаний акт прийому-передачі квартири інвестору (а.с. 39 - копія акту).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 з 02.06.2006р. (а.с. 14 - копія довідки по формі №3).

Відмовляючи в позові, суд виходів з наступного.

Так, правовою підставою позову ОСОБА_1 вказує частину 6 ст.203 ЦК України, яка передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для вчинення правочину, зокрема, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних осіб.

При цьому предметом спору є наказ Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №95-С/КІ від 23.01.20016р. і Свідоцтво про право власності від 30.01.2006р.

Тобто, на час видачі вказаних оспорюваних документів, позивач був повнолітнім, що вже виключає застосування до спірних правовідносин частини 6 ст.203 ЦК України.

Крім цього, в обґрунтування позову позивач посилався на те, що договір купівлі-продажу від 18.12.2004р. квартири АДРЕСА_2 укладений з порушенням батьками його майнових прав, оскільки останні не передали йому частину коштів від продажу квартири і не набули на його ім*я у власність нового житла у вигляді інвестованої квартири АДРЕСА_1, при цьому повідомили йому про те, що він буде повноцінним власником проінвестованої квартири АДРЕСА_1.

Однак, як вбачається з договору купівлі-продажу від 18.12.2004р., позивач ОСОБА_1 на час підписання даного договору був неповнолітньою особою, у зв*язку із чим підписав договір особисто лише за згодою батьків відповідно до правил ст.32 ЦК України і ст.177 СК України.

При цьому, в пункті 10 вказаного договору вказано, що квартиру продано за 151 200 грн., які продавці, в тому числі й позивач, отримали від покупця до підписання договору, чим спростовуються твердження позивача про не отримання ним коштів від належної йому частини квартири АДРЕСА_2.

Також, суд враховує те, що договір купівлі-продажу квартири від 18.12.2004р. позивачем не оспорюється, а наказ Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №95-С/КІ від 23.01.20016р. і Свідоцтво про право власності від 23.01.20016р. є самостійними актами, які не мають юридичного відношення до договору купівлі-продажу від 18.12.2004р.

Крім цього, позивач не вчиняв будь-яких юридичних дій, які б могли стати наслідком виникнення у нього права власності на квартиру АДРЕСА_1, натомість в матеріалах справи є довідка ПАТ АКБ «Аркада» від 19.02.2015р., де вказано, що ОСОБА_2 30.11.2004р. уклала договір про участь у Фонді фінансування будівництва квартири АДРЕСА_1, що є правочином в розумінні частини 1 ст.202 ЦК України, де вказано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов*язків, а тому саме цей договір є правочином, оскільки є юридично значущою дією, у зв*язку із якою у сторони цього договору - ОСОБА_2 виникло право на отримання правовстановлюючого документу на набуте нею право власності на об*єкт інвестування - спірну квартиру, про що 30.01.2006р. Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було видано свідоцтво, яке в своїй юридичній суті не є правочином, а актом компетентного владного органу і правовстановлюючим документом, який підтверджує вже набуте раніше ОСОБА_2 на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва квартири від 30.11.2004р., право власності, тобто, у даному свідоцтві зафіксовані набуті інвестором майнові права і порушень законодавства при видачі даного свідоцтва судом не встановлено.

Наказ Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №95-С/КІ від 23.01.20016р., також, не є правочином в розумінні частини 1 ст.202 ЦК України з наведених вище підстав, а також суд враховує ті обставини, що оспорюваний позивачем наказ, стосується прав та інтересів не лише відповідачки ОСОБА_2, а й інших осіб, які отримали правовстановлюючі документи на квартири в будинку №5-В по вул.Симиренка в м.Києві, однак, позивач заявляє позовні вимоги про визнання його недійсним повністю.

Наведена правова позиція підтверджується керівними роз*ясненнями постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013р. №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», де зазначено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно зі статтею 19 Закону України від 01.07.2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. У зв*язку із цим суд відповідно до частини 1 ст.21, ст.393 ЦК України визнає незаконними і скасовує такий акт, виданий владним органом, повністю або частково, якщо він суперечить актам законодавства та порушує цивільні права або інтереси. Такі спори за участю фізичних осіб розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Тобто, законодавством передбачено визнання незаконним або скасування актів органів владних повноважень, а не визнання їх недійсними на підставі ст.203 ЦК України, оскільки вказана норма права стосується лише правочинів, до яких наказ і свідоцтво не відносяться.

Відповідно до частини 1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В частині 2 ст.16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

З наведеного випливає, що позивач повинен обрати такий спосіб захисту, який у разі задоволення заявленого позову, призведе до відновлення його порушеного права або інтересу.

Але, в спірному випадку навіть за умови припущення скасування наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №95-С/КІ від 23.01.20016р. і Свідоцтва про право власності від 30.01.2006р. на спірну квартиру, у позивача відсутні правові підстави для набуття права власності на її частину, оскільки він не був інвестором цієї квартири та не підписував договір про участь у Фонді фінансування будівництва цієї квартири, тобто, у разі задоволення позову в такому формулюванні позовних вимог, відновлення будь-яких прав або інтересів позивача щодо спірної квартири не відбудеться, що свідчить про невірно обраний ним спосіб захисту прав та інтересів судом.

Крім цього, в справі відсутні належні і допустимі докази про те, що інвестиційні кошти на оплату квартири АДРЕСА_1 були витрачені ОСОБА_2 саме від продажу 18.12.2004р. квартири АДРЕСА_2 оскільки гроші характеризуються виключно родовими ознаками, а також, як вбачається із довідки ПАТ АКБ «Аркада» від 19.02.2015р., частина грошових коштів в сумі 29 419 грн. 17 коп. за спірну квартиру була сплачена до укладення договору інвестування, а саме: 30.11.2004р.

Підсумовуючи наведене, можливо зробити висновок про те, що позивач в спірному випадку, крім особистих пояснень, не надав суду належних і допустимих доказів в їх розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України в обґрунтування позову, а відповідно до частини 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, суд враховує непослідовність пояснень позивача і відповідача, оскільки обоє сторін з одного боку наполягали на задоволенні позову, а з іншого боку пояснювали про те, що на даний час спірна квартира виставлена на продаж, однак ці дії за своєю суттю є взаємовиключними.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв*язку, суд вважає, що позовні вимоги є не доведеними, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними і допустимими доказами, не ґрунтовані на матеріальному законі, їх задоволення не призведене до відновлення прав та інтересів позивача, на порушення яких він посилається і на відновлення яких заявлено позов, а тому задоволенню не підлягають по суті.

Щодо строків звернення до суду.

Як встановлено судом, позивач з 02.06.2006р. постійно є зареєстрованим і проживає в спірній квартирі, у зв*язку із чим мав об*єктивну можливість з*ясувати питання щодо її власника, а також логічними і не спростованими є пояснення третьої особи про те, що отримання ОСОБА_2 правовстановлюючого документу на спірну квартиру 30.01.2006р., святкувалось усією родиною і усі члени родини, в тому числі й позивач, брали у руки і вивчали цей документ.

Але, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про необхідність відмови в позові по суті, суд не вважає за необхідне обговорювати питання щодо застосування до даного спору частини 4 ст.267 ЦК України, про яку заявлено третьою особою, щодо обговорення заяви про поважність причин пропуску строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 21, 32, 202, 203, 215, 216, 393, 629 ЦК України, ст.177 СК України, постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013р. №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215, 223 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), 3-ті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання наказу і свідоцтва про право власності недійсними - відмовити по суті.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: