Провадження № 2/161/1027/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

13 грудня 2016 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Івасюти Л.В.

при секретарі Заболотько Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.11.2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 09/069/07- Склв, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 400 000,00 грн. з розрахунку 13,6% річних на строк з 01.11.2007 року по 31.10.2022 року.

Згідно умов кредитного договору кошти надавались на споживчі цілі.

В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором,

іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки № 09/069/І01/07- Склв від 01.11.2007р. передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку загальною площею 0,18 га, кадастровий номер :01:002:1232, яка розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Липини.

26 березня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі- продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передає(відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора(стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Позивач вказує також, що позичальник ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі і шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобовязань згідно умов кредитного договору. Заборгованість останнього станом на 13.10.2014 року становить 526828,31 грн., з них: сума заборгованості за кредитом- 326 666,74грн., сума заборгованості за відсотками- 200 161,57грн.

Посилаючись на те, що позичальник добровільно заборгованість за кредитним договором не сплачує, просить в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості у розмірі 526828,31 грн., з яких сума заборгованості за кредитом 326666,74 грн., сума заборгованості за відсотками 200161,57 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 01.11.2007 року, укладеного з ОСОБА_1, а саме: земельну ділянку загальною площею 0,18 га, яка розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Липини, кадастровий номер :01:002:1232, та належить

іпотекодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №304524Є, виданого управлінням земельних ресурсір у Луцькому районі 12.10.2007 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 42, шляхом передачі предмета іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем АТ «Дельтабанк». Крім того, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ «Дельтабанк» сплачений судовий збір у розмірі 3654 грн.

Представник позивача ОСОБА_2 подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві , не заперечував щодо винесення заочного рішення суду в справі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчать надіслані повідомлення. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи по наявних доказах, відповідно до вимог ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Відповідач подав суду заперечення, згідно з яким позову не визнав.

Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.11.2007 р. між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 400 000,00 грн. на строк з 01.11.2007р. по 31.10.2022 р.

Згідно умов кредитного договору кошти надавались на споживчі цілі.

В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором,

іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки № 09/069/І01/07- Склв від 01.11.2007р. передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку загальною площею 0,18 га, кадастровий номер :01:002:1232, яка розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Липини.

В подальшому, а саме: 26.06.2013 р. між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі, за договором кредиту, укладеного 01.11.2007 р. між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1, а також договором іпотеки на його забезпечення.

Отже, відповідно до зазначеного договору купівлі- продажу прав вимоги за кредитами, АТ «Дельта Банк» набув право вимоги по кредитному договору, укладеному з ОСОБА_1

Позивач вказує, що позичальник ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі і шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобовязань згідно умов кредитного договору. Заборгованість останнього станом на 13.10.2014 року становить 526828,31 грн., з них: сума заборгованості за кредитом- 326 666,74грн., сума заборгованості за відсотками- 200 161,57грн.

У звязку з невиконанням позичальником умов кредитного договору та відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» позивач просить визнати за ним право власності на належне йому майно, а саме: земельну ділянку загальною площею 0,18 га в селі Липини.

Проте, як неодноразово зазначено у правових позиціях Верховного Суду України, зокрема, викладених у постановах за результатами розгляду справи №6-1851 цс 15 від 30 березня 2016 року, справи № 6-2457исі 6 від 02 листопада 2016 року, які згідно положень ст. 360-7 ЦІІК України є обов'язковою для застосування судами України, частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі, права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 02.10.2012 року, яке 15.10.2012року набрало законної сили, позов публічного акціонерного товариства Кредитпромбанкдо ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено; суд вирішив: стягнути з ОСОБА_1 в користь публічного акціонерного товариства Кредитпромбанк заборгованість за Кредитним договором №09/069/07-Склв від 01 листопада 2007 року в розмірі 446 806 (чотириста сорок шість тисяч вісімсот шість) гривень 42 копійки; стягнути з ОСОБА_1 в користь публічного акціонерного товариства Кредитпромбанк 1820 (одну тисячу вісімсот двадцять) гривень судових витрат.

Зазначене рішення суду за виконавчим листом №0308/5138/12, виданим за заявою ПАТ «Кредитпромбанк» Луцьким міськрайонним судом, відкрито виконавче провадження, яке на даний час перебуває на стадії виконання.

За заявою ПАТ «Дельта Банк» ухвалою Луцького міськрайонного суду в даному виконавчому провадженні стягувач ПАТ «Кредитпромбанк» був замінений на його правонаступника ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі- продажу прав вимоги за кредитами.

Пунктом 6.2. кредитного договору сторони визначили, що кредитодавець має право у разі недотримання позичальником умов цього договору та/або іпотечного договору вимагати дострокового його розірвання, припинення надання кредитів в рамках кредитної лінії, повернення одержаних кредитів, сплати процентів за користування ними, відшкодування збитків, заподіяних банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору, а у разі невиконання позичальником цих вимог звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором та договорами застави/іпотеки, що можуть бути укладені в майбутньому в забезпечення виконання позичальником зобовязань за цим договором.

Пунктами 4.1., 4.2. іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя отримати задоволення своїх вимог з вартості предмета іпотеки у разі порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Згідно пункту 4.3. іпотечного договору сторони визначили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним із таких способів:

-набуває право власності на майно4

-від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог;

-дає іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам, визначеним іпотеко держателем або погодженим ним, від свого(іпотекодавця) імені, за умови, що кошти, виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог іпотеко держателя.

Умови цього пункту мають силу договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 4.4. іпотечного договору сторони визначили, що у випадку коли виконання пункту 4.3. цього договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, в т.ч. на підставі виконавчого напису нотаріуса або звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду.

Згідно п.4.5. іпотечного договору реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі-продажу майна з третіми особами, а у разі звернення стягнення на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Суд вважає, що п.4.3. та п.4.4. іпотечного договору передбачено, що прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобовязання можливе за згодою іпотекодержателя, оскільки звернення стягнення на майно іншим способом, в тому числі на підставі рішення суду, повязується із діями або бездіяльністю іпотекодавця.

Отже, первісний іпотекодержатель ПАТ «Кредитпромбанк» відповідно до умов іпотечного договору від 01.11.2007року звернувся за захистом своїх порушених прав до суду та здійснив звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом примусової реалізації з початковою ціною предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виконавче провадження по примусовому виконанню вищевказаного рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом примусової реалізації на даний час перебуває на стадії виконання і ПАТ «Дельта Банк» є стягувачем у даному виконавчому провадженні.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідач в поданому письмовому запереченні заперечив щодо позасудового способу врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань.

Отже, на основі встановлених обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про зверннення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 01.11.2007року, укладеного з ОСОБА_1 шляхом передачі предмета іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем АТ «Дельтабанк».

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від від 30 березня 2016 року у справі за N 6-1851цс15.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу, позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі- продажу.

При цьому, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності і іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»),

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодєржателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Відповідно, іпотекодержатель згідно положень ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки із рахунок виконання основного зобов'язання.

Окрім цього, іпотечний Договір, зокрема, його п.п. 4.1., 4.3 передбачають позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, а відтак, суд, у даному випадку, не наділений повноваженнями вирішувати спір у названий позивачем спосіб.

Таким чином, на основі викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 60, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 512-519, 572-575,1054 ЦК України, Закону України «Про іпотеку», ст. суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Cуддя Луцького міськрайонного суду Л.В.Івасюта