Справа № 369/5547/16-ц
Провадження № 2/369/2726/16
РІШЕННЯ

Іменем України

29.09.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Дуплій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 2003 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину. Сімейне життя з ОСОБА_2 не склалось, в них постійно виникають сварки. Тому шлюб був розірваний в 2013 році. За час шлюбу ними нажите спільне майно: квартира загальною площею 56.9 кв.м в АДРЕСА_1. Добровільно розділити майно не можуть. Вказала також, що дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач аліменти сплачує не в повному розмірі, що відповідає потребам дитини, тому при поділі майна слід відступити від рівності сторін, виділивши їй та дитині 2/3 будинку.

Просила суд визнати за нею право власності на 2/3 квартири, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що після одруження вони поживали в її батьків та складали кошти для придбання кватири для проживання сімї. У 2008 році дійсно продали земельну ділянку та будиночок, які належали відповідача, десь за 150 000 грн., які були вкладені в придбання квартири. Також кошти для придбання квартири брали в борг десь приблизно в розмірі 150 000 грн. у її батьків. Решта коштів була ними накопичена за час спільного проживання. В даній квартирі був зроблений ремонт, купувались меблі, техніка, в чому також допомагали її батьки. Вказала, що вона багато працювала і в даний час працює, щоб утримувати дитину. Аліменти, які сплачує відповідач є недостатніми, а також він зловживає алкогольними напоями. Тому суд має відійти від засад рівності та виділити їй 2/3 частини даної квартири. Просила суд задоволити позов.

У судовому засіданні відповідач проти позову заперечував. Суду пояснив, що дана квартира є його особистою власністю, оскільки придбана за рахунок майна, яке отримано ним у спадок. Так, в 2008 році була продана земельна ділянка та житловий будинок в м.Боярка десь приблизно за 125 000 дол. США. Частина цих коштів пішла на придбання спірної квартири, решта - на ремонт в квартирі. Вказав, що квартира купувалась для проживання сімї. Просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково, виходячи з наступного.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено, що 25 жовтня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Від спільного проживання сторони мають неповнолітню дитину: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

16 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,0701га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_2

У п.2 визначено, що продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчиняється за 157 426 грн. Вартість земельної ділянки відповідала експертній грошовій оцінці по висновку, виданого СПД ТОВ «Інвесткон» та ФОП ОСОБА_5

16 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі продажу домоволодіння, що розташована за адресою: АДРЕСА_2

У п.3 договору вказано, що продаж вчиняється за домовленістю сторін за 31 254 грн. Дана вартість визначалась згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно №19540161, виданого КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області від 15 липня 2008 року.

Пояснення відповідача, що продаж земельної ділянки та будинку було вчинено за 125 000 дол. США суд оцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду не подано.

З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що дане домоволодіння та земельна ділянка належали ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину. Дана обставина не оспорювалась позивачем при розгляді справи.

06 серпня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продаж квартири загальною площею 56,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

П.3 договору передбачено, що за домовленістю сторін цей продаж вчинено за 276 700 грн., що відповідає вартості квартири згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно №19303322, виданого КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області від 24 червня 2008 року.

У судовому засіданні позивач та представник вказували, що дана квартира придбана за 117 000 дол. США. Але належних та допустимих доказів цим обставинам суду не надали. Не може вважатись належним доказом покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, оскільки про обставини купівлі, вартість квартири їм відомо зі слів сторін, при передачі коштів, укладенні даного договору вони були відсутні. Інших доказів на підтвердження дійсної вартості квартири суду не надано. Крім того, саме з вартості квартири, яка вказана в договорі від 06 серпня 2008 року, позивачка виходила при визначенні ціни позову та сплати відповідно судового збору.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на ча,с розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

При розгляді даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України по справі № 6-612цс15. Так, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами.

З пояснень сторін встановлено, що спірна квартира була придбана в тому числі і за кошти, отримані від продажу домоволодіння та земельної ділянки. Дана обставина також підтверджена і показами свідка ОСОБА_7 та ОСОБА_9

Враховуючи викладене, вартість спірного майна (домоволодіння, земельної ділянки, квартири), суд вважає, що ? частини квартира придбана за кошти, що належали відповідачу та є особистою приватною власністю ОСОБА_2 Інша ? частина квартира придбана за спільні кошти подружжя, тому є спільною сумісною власністю.

Пояснення позивача, що в квартирі був зроблений ремонт та придбавались меблі, техніка, речі за її кошт та кошти її батьків, суд при розгляді справи не бере, оскільки дане майно не є предметом поділу по даній справі. Крім того, належних та допустимих доказів, що це були її особисті кошти чи кошти подаровані батьками, суду не надано.

За ч.2,3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області з ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей.

З пояснень сторін встановлено, що після розірвання шлюбу неповнолітня дитина залишилась проживати разом з позивачкою, перебуває на її утриманні, аліменти з відповідача стягуються. Разом з тим, позивачем не подано доказів того, що відповідач не виконує рішення суду та не сплачує аліменти, не подано доказів того чи відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду, розмір заборгованості по сплаті аліментів. Крім того, не подано доказів і того, що розмір присуджених аліментів є недостатнім для утримання дитини.

Враховуючи дані обставини, при визначенні часток подружжя суд не знаходиться обґрунтованих підстав для відступу від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, визначає частку ОСОБА_1 - ? частина та частку ОСОБА_2 - ? частини (1/2+1/4 частини з врахуванням збільшеної частки через вкладення особистих коштів).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданих позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

До судових витрат у відповідності до ст. 79 ЦПК України відноситься судовий збір.

При подачі позову був сплачений судовий збір в розмірі 1844,24 грн.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, тому суд стягує з ОСОБА_2 судові витрати пропорційно до задоволеної частини, а саме в розмірі 658,67 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57-74 СК України, постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири загальною площею 56,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частини квартири загальною площею 56,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 658,67 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С.Пінкевич