У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Завгородньої І.М., ПаріновоїІ.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення нарахованих відсотків за кредитним договором за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 30 листопада 2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі − ВАТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_4, останній отримав кредит у розмірі 368 000 швейцарських франків на умовах визначених договором, терміном повернення до 10 листопада 2027 року. Виконання умов кредитного договору забезпечено договором поруки, укладеним того ж дня між позивачем та ОСОБА_5, за умовами якого остання зобов'язалась відповідати у повному обсязі за своєчасне і повне виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором, а відповідальність є солідарною.

ОСОБА_4 порушив умови кредитного договору та допустив утворення заборгованості, яка станом на 28 грудня 2010 року склала 386 272,60 швейцарських франків та за рішенням суду від 01 березня 2012 року була стягнута з боржника.

Оскільки рішення суду про стягнення заборгованості не виконано, банком нараховувалися проценти на суму кредиту за період з 29 грудня 2010 року по 30 вересня 2014 року, розмір яких становить 201 515,41 швейцарських франків, які позивач просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість у розмірі 175 281,03 швейцарських франків. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2015 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_4 скасовано, та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення місцевого суду не оскаржувалося, а тому не переглядалося апеляційним судом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 09 грудня 2015 року рішення апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2015 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2016 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 30 листопада 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 368 000 швейцарських франків, зі сплатою 11,45 % річних та кінцевим терміном повернення до 10 листопада 2027 року.

Виконання умов кредитного договору забезпечено договором поруки від 30 листопада 2007 року, укладеного між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_5, згідно із яким остання зобов'язалась відповідати солідарно з боржником у разі несвоєчасного та не повного виконання ним зобов'язань за кредитним договором.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 березня 2012 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором від 30 листопада 2007 року у розмірі 386 272,60 швейцарських франків, яка виникла станом на 28 грудня 2010 року.

Рішення суду боржниками не виконано.

Кредитний договір № 003-2902/756-0597 не був розірваний, зобов'язання за ним не були припинені їх виконанням, відповідач ОСОБА_4 продовжує користуватися позиченими коштами, що є підставою для подальшого нарахування передбачених кредитним договором (п. 1.1.2 додаткової угоди від 27 вересня 2009 року) процентів, як базових, так і підвищених.

Звертаючись з вказаним позовом до суду ПАТ «Універсал Банк» з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідачів на його користь заборгованість за нарахованими відсотками за період з 29 грудня 2010 року по 30 вересня 2014 року в розмірі 201 515,41 швейцарських франків, з яких: 191 998,88 швейцарських франків заборгованість за процентами за основною ставкою; 9 516,53 швейцарських франків − підвищені відсотки.

У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Оскільки рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 лютого 2012 року не виконане, сума кредитних коштів не повернута, а тому банк має право нараховувати проценти за користування кредитними коштами.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі №6-369цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Таким чином суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що банк має право нараховувати проценти за користування кредитними коштами.

Також суди правильно відмовили позивачу на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України в задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за період з 29 грудня 2010 року по 26 червня 2011 року, а щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за період з липня 2011 року по 30 вересня 2014 року, суди дійшли до обґрунтованого висновку про те, що позивачем строк позовної давності за вказаними вимогами не пропущений.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Завгородня І.М., ПаріноваІ.К.