Провадження № 2/761/5054/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Волошина В.О.

при секретарі: Гончар Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, -

в с т а н о в и в :

В квітні 2016р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 (а.с.29-31), в якому просила суд: визнати договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 10 липня 2015 р. між ОСОБА_3 та відповідачем недійсним.

Судом до участі у справі, в якості третьої особи було притягнуто ОСОБА_3

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона та її син (ОСОБА_4.) проживають та зареєстровані у АДРЕСА_6. Вказана квартира не приватизована. 15 липня 2015р. невідомі їй особи намагалися проникнути до вищезазначеної квартири та один із них повідомив, що він придбав дану квартиру. У зв'язку із вказаними обставинами вона звернулась до прокуратури Шевченківського району м. Києва із заявою щодо заволодіння шахрайським шляхом вищезазначеною квартирою. 31 липня 2015р. отримавши довідку Форми № 3 їй стало відомо, що згідно договору купівлі - продажу квартири від 10 липня 2015р., відповідно до якого ОСОБА_3, якому належала спірна квартира, відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 23 квітня 2001р. продав, а відповідач ОСОБА_2, придбав спірну квартиру. Спірна квартира не була приватизована нею та її сином, а в послідуючому не була відчужена третім особам. Згідно відповідей: КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» та Відділу (органу) приватизації ДЖФ УЖКГ ШРДА в м. Києві, квартира АДРЕСА_1 не приватизована. Оскільки, вищезазначеним договором купівлі - продажу квартири від 10 липня 2015р. порушуються її права, а тому, вказаний договір купівлі - продажу квартири повинен бути визнаний судом недійсним на підставі положень ст. 203 ЦК України.

В судовому засіданні позивачка та її представник, заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених в позові просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, вважає його безпідставним та необґрунтованим, просив суд в задоволенні позову відмовити, зазначаючи, що позивачка не має права витребовувати зазначену спірну квартиру. Оскільки не є її власником.

Третя особа, про час та місце розгляду справи оповіщений у встановленому законом порядку; надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності у якій зазначив, що квартира АДРЕСА_2 ніколи не перебувала у його власності (а.с.56).

Суд, заслухавши пояснення позивачки та представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що в серпні 1969р. виконавчим комітетом Київської міської Ради депутатів трудящихся ОСОБА_6 на сім'ю із трьох осіб (він, дружина - ОСОБА_1 та син - ОСОБА_7 ) була надана двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_3, про що свідчить копія ордера (а.с.5).

17 грудня 2014р. ТОВ «Київжитлосвіт», видано довідку Форми № 3, відповідно до якої квартира АДРЕСА_1 віднесена до державної форми власності, власником особового рахунку є ОСОБА_1 Станом на 17 грудня 2014р. у зазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 (власник особового рахунку) з 11 листопада 1969р. та ОСОБА_4 (син) з 13 червня 1991р. (а.с. 6).

В судовому засіданні заперечуючи проти позову, представник відповідача наголошував, що 23 квітня 2001р. Відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної державної адміністрації видано свідоцтво про право власності на житло, із якого вбачається, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності третій особі ОСОБА_3 (а.с. 59).

10 липня 2015р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А. посвідчено договір купівлі - продажу квартири, по якому продавець (ОСОБА_3) передав у власність покупцю (ОСОБА_2.), а покупець прийняв у власність від продавця квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 10).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві власності за відповідачем ОСОБА_2 (а.с.11).

31 липня 2015р. КП «Керуюча дирекція Шевченківського району», видано довідку Форми № 3, відповідно до якої квартира АДРЕСА_7 є приватною, власник ОСОБА_2 (без реєстрації). Станом на 31 липня 2015р. у зазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 (колишній власник (без надання паспорта) з 11 листопада 1969 р. та ОСОБА_4 (колишній власник (без надання паспорта) з 13 червня 1991р. (а.с.9).

03 вересня 2015р. ОСОБА_1 звернулась до прокурора Шевченківського району м. Києва із заявою про намір незнайомих їй осіб щодо заволодіння вищезазначеною квартирою у якій вона проживає зі своїм сином. Також, повідомила обставини, що їй стало відомо, зі слів сторонніх осіб, про продаж даної квартири, без її на то волі та відома (а.с.7).

18 вересня 2015р. за заявою позивачки порушено кримінальне провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України (а.с.8).

Із відповіді УЖКГ Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 жовтня 2015р. № 490 вбачається, що згідно архівних даних, квартира АДРЕСА_2 станом на 23 жовтня 2015р. не приватизована (а.с.13).

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ( ч.1, 3 ст.203 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом, позивачка просила суд визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири посилаючись на те, що вищезазначена квартира нею та її сином приватизована не була; вони не мали на меті наміру на її відчуження; дозволу на користування та розпорядження зазначеною квартирою третім особам не надавали.

Крім того, зауважила, що вищезазначений договір купівлі - продажу позбавляє її та її сина можливості користуватися нею, а також до вчинення необхідних дій для проведення в майбутньому приватизації вищезазначеної квартири, а також щодо можливого розпорядження нею (квартирою) на власний розсуд.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також враховуючи письмові пояснення третьої особи стосовно того, що він не набував у власність спірної квартири, суд прийшов до висновку, про задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,2 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 61, 88, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294, 360-7 ЦПК України; ст. ст. 202, 203, 215 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 10 липня 2015р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк Інною Альфредівною.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 551 /п'ятсот п'ятдесят одна/ грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: