У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів:Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 04 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначало, що 04 вересня 2006 року між ним та ОСОБА_6 укладено договір, згідно з яким ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 8 074,30 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Посилаючись на те, що відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав, станом на 05 листопада 2014 року, утворилась заборгованість у розмірі 61 983,50 грн, з яких: 2 973,84 грн - заборгованість за кредитом, 18 395,05 грн - заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами, 37 185,92 грн - пеня за порушення строків внесення платежів, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 2 927,79 грн - штраф (процентна складова), яку просив стягнути з відповідача.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 04 листопада 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт укладення між сторонами договору та існування заборгованості по ньому.

Проте погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_6був укладений договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій вказано, що заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та тарифами складає кредитно-заставний договір. На підставі зазначеного договору ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 8 074,30 грн строком на 24 місяці зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 2,09 % на місяць для придбання моторолера В-08.

Останній платіж за кредитним договором ОСОБА_6 вніс 05 грудня 2007 року.

У 2008 році придбаний за кредитні кошти моторолер ОСОБА_6 передав ПАТ КБ «Приватбанк» для реалізації у рахунок погашення заборгованості, який був реалізований у липні 2011 року і кошти від його реалізації у сумі 1 600,00 грн зараховані банком на погашення заборгованості.

Згідно розрахунку позивача, заборгованість ОСОБА_6 за укладеним кредитним договором станом на 05 листопада 2014 року становить 61 983,50 грн, з яких 2 973,84 грн - заборгованість за кредитом, 18 395,95 грн - заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами, 37 185,92 грн - пеня за порушення строків внесення платежів, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 2 927,79 грн - штраф (процентна складова).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договорів, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено факт укладення між сторонами кредитного договору, оскільки не була дотримана визначена законом письмова форма, а умови та правила надання банківських послуг не є кредитним договором.

Однак такий висновок судів є помилковим, оскільки у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що заява позичальника від 04 вересня 2006 року є, відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання, оскільки у вказаній заяві зазначені всі істотні умови договору надання строкового кредиту, порядок погашення заборгованості, а також зазначено, що ОСОБА_6 ознайомлений з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифами банку. Крім того, ОСОБА_6 не заперечував проти того, що між ним та банком був укладений кредитний договір, але вважав, що заборгованість за вказаним договором була ним погашена. Отже, суди повинні були розглянути справи, з урахуванням наявних у справі доказів, наданих сторонами для підтвердження своїх вимог та заперечень та відповідно ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

За таких обставин, визнати ухвалені судові рішення законним і обґрунтованим не можна, тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 04 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова