Ухвала

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» про визнання недійсною зміну умов договору по підвищенню відсоткової ставки, визнання зобовʼязання частково припиненим,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство «БМ Банк» (далі - ПАТ «БМ Банк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і з врахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором № 466/200308 від 20 березня 2008 року і договором поруки № 466/200308 від 20 березня 2008 року станом на 26 травня 2015 року в загальній сумі 35 481 долара США 20 центів, з яких: прострочена заборгованість по кредиту складає 22 341,38 доларів США, заборгованість по відсоткам складає 5 559,21 доларів США, заборгованість по пені складає 7 580,61 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачі кредитний договір і договір поруки не виконують, кредит і відсотки за його користування не сплачують, у зв'язку з чим виникла заборгованість у вказаній вище сумі.

У вересні 2015 року відповідачі звернулись до ПАТ «БМ Банк» із зустрічним позовом, в якому просили визнати недійсною зміну умов договору по підвищенню процентної ставки, визнати припиненим зобов'язання по сплаті тіла кредиту на суму 43 113,84 долара США, відсотків на суму 22 267,82 долара США за кредитним договором № 466/200308 від 20 березня 2008 року, обґрунтовуючи зустрічну позовну заяву тим, що відповідач ОСОБА_4 протягом шести років добросовісно здійснював платежі згідно кредитного договору за ставкою 12 % річних і лише отримавши копії документів, доданих до позовної заяви, довідався, що з листопада 2008 року відсоткова ставка збільшена до 14 % річних. Він не давав згоду на збільшення відсоткової ставки і банк не повідомляв його належним чином про таке підвищення в порушення пункту 6.1.2 кредитного договору.

Вважав, що ПАТ «БМ Банк» не мав правових підстав для підвищення відсоткової ставки. Крім цього, відповідач вважав, що позивач реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, від продажу якого стягувач мав отримати кошти, яких було достатньо для погашення кредитної заборгованості, однак, на думку відповідачів, банк незаконно продовжив нарахування кредитної заборгованості. Просили задовольнити зустрічний позов на підставі ст. ст. 3, 6, 16, 627, 652 ЦК України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно на користь АТ «БМ Банк» прострочену заборгованість по кредиту в сумі 22 341,38 доларів США, заборгованість з відсоткам в сумі 5 559,21 доларів CША, заборгованість по пені в сумі 7 580,61 доларів США, а всього заборгованості: 35 481 долар США 20 центів, що по курсу НБУ станом на 08 грудня 2015 року відповідає еквіваленту 832 034 грн. 14 коп, а також 3 654 грн. судового збору.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено по суті.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено цій частині нове рішення, яким позов ПАТ «БМ Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно на користь АТ «БМ Банк» прострочену заборгованість по кредиту в сумі 22 341,38 доларів США, заборгованість з відсоткам в сумі 5 559,21 доларів США, заборгованість по пені в сумі 27 860 грн 03 коп, судовий збір в сумі 3 654 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «БМ Банк» відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційноїінстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «БМ Банк» суд першої інстанції виходив з того, що за кредитним зобов'язанням позичальник зобов'язується повернути грошові кошти в тій сумі, що відповідає еквіваленту суми заборгованості валюти кредиту на час постановлення судового рішення. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачами за зустрічним позовом пропущено строк позовної давності на звернення до суду із зустрічним позовом, доказів про поважність причин пропуску встановленого законом строку суду не надано.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ «БМ Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та задовольняючи частково позовні вимоги в цій частині, а в іншій частині залишає рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції у порушенні ст. 533 ЦК України дійшов помилкового висновку про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача на користь банка у гривні.

Судом встановлено, що 20 березня 2008 року між ТОВ «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», та і ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 466/200308, згідно якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 49 491 дол. США зі сплатою 12 % річних строком повернення кредиту до 19 березня 2015 року (т. 1 а. с. 18-23).

20 березня 2008 року між ТОВ «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», та ОСОБА_5 був укладений договір поруки в забезпечення основного зобов'язання між позивачем і відповідачем ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 24).

Відповідачі зобов'язання згідно кредитного договору і договору поруки не виконують, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 26 травня 2015 року в загальній сумі 35 481,20 доларів США, з яких: прострочена заборгованість по кредиту складає 22 341,38 доларів США, заборгованість по відсоткам складає 5 559,21 долар США, заборгованість по пені складає 7 580,61 доларів США (т. 1 а. с. 6-190).

В матеріалах справи наявний виконавчий напис нотаріуса від 27 травня 2013 року про звернення стягнення на автомобіль «Тойота Ленд Крузер», держномер НОМЕР_1 в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «БМ Банк» в сумі 28 240 доларів США 58 центів (т. 2 а. с. 90), на виконання якого 06 червня 2013 року відкрито виконавче провадження (т. 2 а. с. 91), в межах якого 12 січня 2015 року проведені електронні торги (т. 2 а. с. 92, 93) у зв'язку із чим постановою ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 29 травня 2015 року виконавче провадження закінчено (т. 2 а. с. 94).

Відповідно до пункту 6.1.2. кредитного договору 3466/200308 від 20 березня 2008 року, банк має право переглянути встановлену в частині № 1 договору процентну ставку (12 %) за користування кредитом при зміні облікової ставки Національного банку України індексу інфляції або інших випадках, що мають безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів, про що повідомляється позичальнику в письмовій формі за 10 календарних днів до дня встановлення нової ставки шляхом надсилання повідомлення рекомендованим листом. Разом з повідомленням банк надсилає клієнту два примірники додаткової угоди про зміну процентної ставки. Документом, що підтверджує виконання банком своїх зобов'язань щодо повідомлення позичальника про зміну процентної ставки, є квитанція поштового повідомлення про відправлення відповідного рекомендованого листа позичальнику на адресу його проживання, вказану в розділі 11 даного договору. Ненадходження на адресу банку протягом 10 календарних днів з моменту отримання повідомлення позичальником рекомендованого листа відповіді від позичальника вважається згодою з встановленням нової процентної ставки за користування кредитом (мовчазна згода позичальника), що оформлюється додатковою угодою. По проходженні 10-денного терміну з моменту отримання позичальником рекомендованого листа банк має право нараховувати проценти за кредитом по новій процентній ставці.

Судом встановлено, що відповідно до повідомлення відповідача ОСОБА_4 від 23 жовтня 2008 року про збільшення процентной ставки з 12 % до 14 % річних у зв'язку із підвищенням облікової ставки Національного банку України, зростанням ставок по міжбанківським кредитам та депозитним операціям банків, з посиланням на ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно якої банк не може надавати кредити під процент, ставка якого є нижчою від процентної ставки за кредитами, які бере сам банк, і процентної ставки, що виплачується ним по депозитах (т. 2 а. с. 104), який отримано уповноваженою особою за місцем реєстрації відповідача ОСОБА_4 03 листопада 2008 року (т. 2 а. с. 103).

Із матеріалів справи вбачається, що 11 жовтня 2010 року ОСОБА_4 звернулася із заявою до АТ «БМ Банк» про зменшення процентної ставки по кредиту з 14 % до 12 % у зв'язку з зростанням вартості долара та зниження вартості кредитних ресурсів. Тому, з наведеного свідчить, що відповідачу було відомо про збільшення процентної ставки (т. 2 а. с. 105), а також квитанції про здійснення проплат з листопада 2008 року після підвищення процентної ставки.

Як убачається з матеріалів справи, зокрема, з виписки по особовим рахункам (т. 1 а.с. 197-250). відповідачем ОСОБА_4 останній платіж було здійснено 29 травня 2014 року (т. 1 а.с.243 на звороті), отже у позивача ПАТ «БМ Банк» в силу ст. 559 Цивільного кодексу України, виникло право пред'явлення вимоги до поручителя - ОСОБА_5 щодо повернення кредиту та було подано 27 червня 2014 року до суду позовну заяву про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка виникла як до солідарного боржника по кредитним зобов'язаннях відповідача ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 1-4).

Суд першої інстанції з яким погодився суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_5, як з поручителя.

Однак, суд апеляційної інстанції не повністю погодився з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, ПАТ «БМ Банк», на час укладення кредитного договору - ТОВ «БМ Банк», мав у наявності ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконанню грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Судами встановлено, що кредитний договір укладено сторонами 20 березня 2008 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-190цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, і не погодитись з таким висновком у колегії суддів немає підстав.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановили, що за кредитним зобов'язанням позичальник зобов'язується повернути грошові кошти в тій сумі, що відповідає еквіваленту суми заборгованості валюти кредиту на час постановлення судового рішення. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачами за зустрічним позовом пропущено строк позовної давності на звернення до суду із зустрічним позовом, доказів про поважність причин пропуску встановленого законом строку суду не надано.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що у рішенні суду першої інстанції наведені розрахунки заборгованості за кредитом, пеня та процентами за кредитним договором із переведенням іноземної валюти в українська за курсом, встановленим Національним банком України, на час виникнення заборгованості, тому суд першої інстанції у порушення ст. 533 ЦК України дійшов помилкового висновку про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача на користь банка у гривні.

Доводи касаційної скарги не дають підставі для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, подану представником ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року в незміненій його частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

І.М.Завгородня

О.М.Ситнік