АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/961/13-ц Номер провадження 22-ц/786/1988/16Головуючий у 1-й інстанції Таранкова І. М. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Гальонкіна С.А., Карнауха П.М.

При секретарі: Маладиці Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 25 листопада 2013 року та додаткове рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 07 лютого 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, відділу Держкомзему у м. Комсомольську Полтавської області, Реєстраційної служби Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області, Комсомольської міської Ради Полтавської області про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання частково недійсною приватизацію прибудинкової земельної ділянки за рішенням Комсомольської міської Ради від 23.08.2011 року та державного акту на право власності на земельну ділянку та

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 часту житлового будинку з господарськими будівлями та визнання такою, що втратила право користування житловим будинком

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, посилаючись на те, що його сином ОСОБА_4 23 лютого 2007 року було продано квартиру АДРЕСА_1, яка належала їм на праві спільної сумісної власності. На отримані від продажу вказаної квартири кошти 26 лютого 2007 року ОСОБА_4 купив житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4. Оскільки, вказане домоволодіння було придбано за кошти, отримані від продажу квартири, належної йому та його сину - О.Г., вважає, що він має право на ? частку вказаного домоволодіння (а.с. 1-2 т. 1).

В травні 2013 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_4, відділу Держкомзему у м. Комсомольську Полтавської області, Реєстраційної служби Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області, Комсомольської міської Ради Полтавської області, який уточнивши, просила: визнати за нею право спільної сумісної власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_3, який куплений за спільні кошти в шлюбі з відповідачем ОСОБА_4; розділити між ОСОБА_4 та нею куплений в шлюбі вказаний житловий будинок з господарськими будівлями; стягнути з відповідача ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію в розмірі 8 244, 5 грн.; визнати частково недійсною приватизацію ОСОБА_4 прибудинкової земельної ділянки за рішенням Комсомольської міської ради від 23.08.2011 року, державний акт на право власності на земельну ділянку від 03.12.2012 року серії НОМЕР_1 (1.2) площею 0,0622 га. (кадастровий номер НОМЕР_2); розділити земельну ділянку 0,0622 га. Посилалась на те, що в період перебування у шлюбі з ОСОБА_4, ними за спільні кошти в 2007 році було придбано житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_3. Для обслуговування вказаного будинку була надана земельна ділянка розміром 0,0622 га. З метою покращення житлових умов, за спільні кошти з ОСОБА_4, ними проведено перепланування та переобладнання будинку. В 2011 році шлюб було розірвано. ОСОБА_2 вважає, що має право на 1/2 частину вказаного домоволодіння, просила розподілити вказане домоволодіння та земельну ділянку по варіанту № 1 згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи 1/2-13 від 12 лютого 2013 року (а.с. 51-53, 90-92 т. 1).

В червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та визнання такою, що втратила право користування житловим будинком, в якому просив: визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_3; визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком. Вказував, що спірне домоволодіння придбане ним за кошти від продажу квартири, яка належала йому та його батькові ОСОБА_3, тому вважав, що 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_3, є його особистою приватною власністю, а 1/2 частина власністю його батька. Зазначав, що з грудня 2010 року ОСОБА_2 з сином переїхала до своїх батьків та з того часу не проживає у спірному будинку, в зв'язку з чим ОСОБА_2 втратила право користування зазначеним житловим будинком (а.с. 77а-80 т. 1).

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 25 листопада 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Визнано право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_3.

Відмовлено повністю в задоволені позову ОСОБА_2.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено повністю.

Визнано право власності за ОСОБА_4 на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_3.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_3 (а.с. 197-202 т. 1).

Додатковим рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 07 лютого 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 126,86 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 126,86 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 253,72 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати в сумі 683,52 грн.

З рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 25 листопада 2013 року не погодилася ОСОБА_2 та подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення місцевого суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю її позовні вимоги, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відмовити.

Також прохала змінити додаткове рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 07 лютого 2014 рокув частині стягнення з неї на користь ОСОБА_4 судових витрат в сумі 253,72 грн. та ОСОБА_3 судових витрат в сумі 126,86 грн.

В апеляційній скарзі вказувала, що судом було порушено її права, зокрема суд не допитав свідків ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, які б змогли пояснити, що в день купівлі будинку, ОСОБА_4 були передані її особисті кошти в розмірі 3 000 доларів США та 50000 грн., які були її особистими коштами та перебували на зберігання в ювелірній майстерні в сейфі її батька. Також зазначала, що в період шлюбу з відповідачем вони продали майно : вулики, автомобіль, інструменти та кошти вклали у відбудову даної садиби.

Крім того у договорі купівлі продажу спірного будинку нотаріусом було роз'яснено вимоги ст. 65 СК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних колегія суддів приходить до висновку про відхилення скарг.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині визнання, за кожним окремо, права власності на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_3, суд першої інстанції вважав доведеним той факт, що спірне домоволодіння придбане на кошти, отримані від продажу квартири, яка належала в рівних частках ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу квартири та спірного домоволодіння.

Зазначені висновки місцевого суду повністю відповідають вимогам матеріального права та правовим позиціям Верховного Суду України висловленої при розгляді справи № 6-2333цс15

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Оцінюючи докази, наявні в справі місцевий суд вірно встановив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1996 по 1997 рік та з 30.07.2004 року по 25.02.2011 рік (а. с. 54, 58 т. 1)

ОСОБА_4 та його батькові ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1, яку 23.02.2007 року було продано за 141 400 грн. (а. с. 82, 84 т. 1).

Згідно договору купівлі-продажу від 26.02.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу Прокопом О.Е., зареєстрованого в реєстрі за р. № 786, ОСОБА_4 купив житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_3, за 50 743 грн. (а.с. 85 т. 1).

Таким чином позивачами у справі було доведено джерело походження коштів на придбання спірного будинку, яке сумнівів не викликає.

Апелянт у справі належними доказами, зазначені факти не спростував.

Доводи апелянта про передачу її особистих коштів в розмірі 3 000 доларів США та 50000 грн. в день купівлі продажу будинку також не спростовують висновків суду, оскільки відсутні належні докази щодо джерела походження цих коштів, та факту, що ці кошти являються саме спільним майном подружжя.

Показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_5, зазначені факти встановлені бути не можуть.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частинні визнання за нею права власності на 1/2 частку спірного домоволодіння, придбаного за спільні кошти під час шлюбу, правильно вважав даний факт не доведеним.

В зв'язку з чим вірно суд відмовив і в задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 про визнання частково недійсною приватизацію прибудинкової земельної ділянки ОСОБА_4 за рішенням Комсомольської міської Ради від 23.08.2011 року та державного акту на право власності на земельну ділянку від 03.12.2012 року серії НОМЕР_3 площею 0,0622 га кадастровий номер НОМЕР_2.

Інших підстав для визнання права власності за нею на спірне домоволодіння ОСОБА_2 в позовній заяві та доповненнях до неї( т. 1 а. с. 90,51, 162, 169) не заявляла.

Наявність в нотаріально посвідченому договорі роз'яснення вимог цивільного та сімейного законодавства України не встановлює факту джерела походження коштів, за які були придбано спірний будинок.

Місцевий суд також прийшов до висновків, про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_3 в силу ч. 2 ст. 405 ЦК України, оскільки останні не проживала в спірному домоволодінні без поважних причин з грудня 2010 року.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Ч.2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік.

В ході судового розгляду справи було встановлено, що дійсно між членами сім»ї ОСОБА_4 та ОСОБА_2 існували неприязні відносини.

Однак жодних доказів, про те, що ОСОБА_4 чинив перешкоди ОСОБА_2 в проживанні в спірному будинку надано суду не було.

Самі по собі неприязні відносини не можуть свідчити про поважність причин непроживання.

Доводи апелянта про те, що відповідач ОСОБА_4 її бив, що робило неможливим її проживання в будинку належними доказами не підтверджено.

У відповідності з вимогами ст. 60 п.4 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

Відповідає вимогам закону і додаткове судове рішення про вирішення питання щодо судових витрат у справі, які судом обраховано вірно згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України.

У відповідності з вимогами ст.ч.1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не вбачає підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Підстави для зміни чи скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, ст.308, 315, 317, 310 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 25 листопада 2013року та додаткове рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 07 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти діб до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя (підпис) П.С. Абрамов

Судді (підписи) П.М. Карнаух

С.А. Гальонкін

З оригіналом згідно: