АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №639/9736/15-ц Головуючий суддя І інстанції Іванова І. В.
Провадження № 22-ц/790/4028/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря : Баранкової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 25 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції Харківської області про визнання договору недійсним , скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення моральної шкоди,

встановила:

10 листопада 2015 року представник ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_6, в якому після його уточнення і доповнення остаточно просив суд:

-визнати договір дарування від 05 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, - недійсним;

- застосувати наслідки недійсності вказаного договору дарування від 05 серпня 2015 року;

-скасувати зареєстроване за ОСОБА_6 право власності на 372/600 частини будинку №10 з обслуговуючими його будівлями та спорудами, житловою площею 56, 6 кв. м., загальною площею 113,3 кв. м., який знаходиться по вул. Воложанівській;

-визнати за ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності на вказану 372/600 частину будинку №10 з обслуговуючими його будівлями та спорудами;

-стягнути з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у солідарному порядку моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача ОСОБА_3, ОСОБА_9 посилався на те, що у квітні 2015 року позивач ОСОБА_3 через свого представника звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики. За вказаною позовною заявою, ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 червня 2015 року відкрито провадження у цивільній справі № 639/3683/15. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 було по вказаній справі було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову та накладено заборону на відчуження 372/600 частини належного ОСОБА_4 будинку №10 з обслуговуючими його будівлями та спорудами, житловою площею 56,6 кв. м., загальною площею 113, 3 кв. м., який знаходиться в м. Харкові по вул. Воложанівській.

Пізніше позивач з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 30 жовтня 2015 року за №46644085 дізнався про те, що майже одразу після постановлення ухвали про забезпечення позову, вказаний обєкт нерухомого майна, на який судом накладено заборону на відчуження, відповідачем ОСОБА_4 було подаровано сину - відповідачу ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 05 серпня 2015 року , посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_7

Оскільки ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року, яка відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦПК України підлягала негайному виконанню, з того дня було заборонено відчуження 372/600 частини будинку № 10, що знаходиться в м. Харкові по вул. Воложанівській - тому відчуження цього майна відповідачем ОСОБА_4 є незаконним ухиленням від виконання рішення суду про стягнення грошового боргу по іншій справі, а договір дарування на підставі якого було здійснення відчуження - недійсним. Дії відповідачів по укладенню спірного договору дарування грубо порушили права ОСОБА_3, як позивача в іншій цивільній справі, в інтересах якої, була накладена судом заборона відчуження нерухомого майна та порушили пряму заборону суду на вчинення таких дій. Відповідач ОСОБА_4 з моменту винесення ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова про накладення заборони на відчуження на належне йому майно, не мав права розпоряджатись нерухомим майном, на яке було накладено заборону відчуження, однак ним було укладено правочин, укладення якого прямо заборонено судовим рішенням та законодавством України.

Позивач вказав, що він зазнав немало переживань та страждань з приводу того, що особи які не повернули йому борг тепер жодним чином не відшкодують заподіяні йому матеріальні збитки. Зважаючи на проблеми позивача зі здоровям, який є інвалідом 2 групи, спроби визнати договір дарування недійсним, та повязана тепер з цим судова тяганина, негативно впливають на його самопочуття. Хвилювання та думки про те як відновити свій матеріальний стан, як оскаржити незаконні дії відповідачів та як зашкодити відчуженню майна боржників, тримають позивача у постійній нервовій та психологічній напрузі, що вплинуло на відносини в сімї. Незаконні дії відповідачів, спричинили позивачу внутрішні емоційні душевні страждання, моральне виснаження та стрес, просить стягнути з відповідачів завданої йому моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, суд дійшов до помилкових висновків, які не відповідають обставинам справи та не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

На обґрунтування скарги вказав, що сам факт дарування майна боржником відбувся в період дії заборони на його відчуження та оспорюваний договір дарування в момент його укладання не відповідав вимогам ч.1 ст.203 ЦК України та має бути визнаний судом недійсним, та скасована державна реєстрація права власності.

Судова колегія, вислухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4, за відсутності інших учасників судового засідання, які були повідомленні про апеляційний розгляд справи, дослідивши матеріали справи та відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що її необхідно відхилити з наступних підстав.

Судом встановлено, що по іншій цивільній справі № 639/3683/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_10, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 369766 грн. 88 коп. ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року було за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову накладено заборону на відчуження 372/600 частин житлового будинку № 10 з обслуговуючими його будівлями та спорудами, який знаходиться в м. Харкові по вул. Воложанівській, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 /а.с.7/.

23 липня 2015 року ухвала про забезпечення позову була надіслана на адресу державної реєстраційної служби ХМУЮ та її структурних підрозділів для виконання. /а.с.8/.

З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що державна реєстраційна служба ХМУЮ отримала ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року про забезпечення позову 27 липня 2015 року.

23 липня 2015 року ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року про забезпечення позову була направлена на адресу представника позивача у справі про стягнення боргу ОСОБА_3, ОСОБА_9 , відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та отримана останніми 30 липня 2015 року /а.с.99,100/.

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 05 серпня 2015 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 372/600 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок №10 з відповідною часткою надвірних будівель по вул. Воложанівській в м. Харкові .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 30.10.2015 року на виконання спірного договору дарування від 05 серпня 2015 року відбулася передача майна, тобто власником 372/600 часток будинку за адресою: м. Харків, вул.. Воложанівська 10 в цьому реєстрі зазначений відповідач ОСОБА_6

Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка може полягати у душевних стражданнях, яких особа зазнала у звязку з протиправною поведінко. Щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім інших випадків, встановлених частиною другою цієї статті, які цієї справи не стосуються.

Відповідно до ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог районний суд виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що оспорений ним договір дарування є фіктивний і був укладений без наміру створити юридичні наслідки, такі вимоги є недоведеними. При цьому суд також зазначив, що ухвала районного суду про забезпечення позову шляхом заборони відчуження частки будинку, який належав відповідачу ОСОБА_4, на день укладення спірного договору дарування виконана не була, жодних обтяжень накладено не було. Підстави для стягнення моральної шкоди позивачем також не доведені.

Такі висновки суду відповідають наявним в матеріалах справи вищевказаним доказам, які також підтверджують пояснення нотаріуса про те, що на день посвідчення спірного договору дарування у відповідних реєстрах були відсутні відомості стосовно обтяжень та про накладення заборон на відчуження предмету цього договору. Як вбачається із копії супровідного листа районного суду по іншій цивільній справі № 639/3683/15-ц про направлення до Державної Реєстраційної служби ХМУЮ копії ухвали суду про забезпечення позову від 23.07.2016 року для виконання, вона була отримана для доставки адресату зацікавленою особою 24.07.2015 року (а.с. 8). Належних і допустимих доказів про те, що вказана копія ухвали районного суду від 23.07.2015 року на день укладення спірного договору дарування, 05 серпня 2015 року, заінтересованими особами вже була звернута до виконання для внесення відомостей про обтяження вказаного нерухомого майна, - матеріали справи не містять. Відсутні у справі і такі докази про наявність вини відповідачів у затримці виконання цієї ухвали. Спірний договір дарування після його укладення був фактично виконаний. Такі висновки суду позивачем під час апеляційного провадження не спростовані і тому колегія суддів відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги, за їх недоведеністю.

Що стосується посилання позивача на незаконність договору дарування, який фактично порушив публічний порядок - приписи ухвали районного суду по іншій справі про заборону на відчуження належного відповідачу ОСОБА_4, то в цьому питанні колегія суддів виходить з того, що зазначене в якості підстави цих вимог порушення цивільного інтересу ОСОБА_3 на виконання вірогідного рішення суду на свою користь, підтверджений вищевказаною ухвалою районного суду про забезпечення позову по іншій цивільній справі № 639/3683/15-ц, - є недоведеним. Порушення публічного порядку у даному випадку має формальний характер, оскільки укладення спірного договору дарування не було спрямоване на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, або що спірний договір не відповідає інтересам держави і суспільства чи було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, тобто у даному випадку не доведені необхідні ознаки для застосування положень ст.. 228 ЦК України про правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Згідно до ст. 366 ЦК України за позовом кредитора співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, можливий виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Однак у справі відсутні судові рішення про наявність у ОСОБА_3 права в розумінні вказаних норм права на звернення стягнення за частку у майні, відчуження якого заборонене ухвалою районного суду від 24.07.2015 року, або про задоволення його позову про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів, який був забезпечений вказаною ухвалою районного суду від 24.07.2015р. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 травня 2016 року по цивільній справі № 639/3683/15-ц у задоволенні заявленого до ОСОБА_4 позову ОСОБА_11 було відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, з метою запобігти утрудненню та виключити неможливість виконання рішення суду.

При таких обставинах у даному випадку порушення заборони на відчуження частки майна, яке належало відповідачу ОСОБА_4 на день укладення договору дарування, не порушило цивільних прав та інтересів позивача ОСОБА_11, тому відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним відповідно до ст..ст. 203, 215 ЦПК України. При цьому судова колегія враховує правову позицію щодо застосування ст..ст. 203, 215 ЦК України, ст. 151 ЦПК України, яка міститься у постанові ВС України від 26 травня 2016 року по цивільній справі № 6-605цс16 за позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та визнання права власності на квартиру.

За аналогічних обставин справи Верховний Суд України у вказаній постанові сформулював наступну правову позицію, яка має враховуватися судовою колегією в силу положень ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обовязковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо.

У даній справі позивачем не було доведено, що про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачам було достеменно відомо. При цьому судова колегія також погоджується з висновками районного суду, що за недоведеності цього факту відсутні також передбачені ст..ст. 23, 1167 ЦК України підстави для відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст.303,304,п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 315, 319-325, 327 ЦПК України судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії