Справа № 462/1724/15 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/4403/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів - Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представників відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, з участю третіх осіб ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Лучко Ірини Ярославівни про визнання правочину удаваним в частині покупця, визнання покупцем, визнання права власності та усунення перешкод в користуванні квартирою,-

встановила:

Позивач ОСОБА_2 в березні 2015 року звернулася в суд з позовом про визнання правочину удаваним в частині покупця, визнання покупцем, визнання права власності та усунення перешкод в користуванні квартирою.

Вимоги обґрунтовувала тим, що проживала у АДРЕСА_2 до 22 липня 2009 року, яка належала їй на праві приватної власності. 22 липня 2009 року вона продала дану квартиру та отримані кошти від продажу передала сину ОСОБА_4 для оплати половини вартості квартири АДРЕСА_1 у якій мала намір проживати, а син повинен був нею опікуватися. У квартирі відповідач ОСОБА_4 її зареєстрував, не заперечував її право на ? частину такої квартири.

В подальшому відносини між нею та сином погіршились, відповідачі почали чинити їй перешкоди у користуванні квартирою, створюють нестерпні умови для проживання.

Просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 - удаваним правочином в частині покупця, визнати ОСОБА_2 покупцем 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу квартири, визнати за ОСОБА_15 право власності на 1/2 частину спірної квартири, зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкоди в користуванні квартирою.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_10, ОСОБА_16, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко Іриною Ярославівною 22 липня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 1704 - удаваним правочином в частині покупця 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4.

Визнано ОСОБА_2 покупцем 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_10, ОСОБА_16, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко Іриною Ярославівною 22 липня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 1704.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

У задоволенні позовної вимоги щодо усунення перешкод у користуванні квартирою - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави 3654 гривні 00 копійок судового збору.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконного рішення в частині задоволення позовних вимог.

Не погоджується з висновком суду про дотримання позивачем строку позовної давності, оскільки постанова Залізничного районного суду м. Львова від 08 лютого 2013 року вказує лише на здійснення ОСОБА_4 відносно ОСОБА_2 правопорушення, передбаченого ст. 173 -2 КУпАП, а не вказує момент з якого позивач дізналася про порушення свого права.

Не підтверджує таку обставину і лист Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львіввській області від 02.04.2013 року.

На думку апелянта, не заслуговують на увагу і висновки суду щодо не усвідомлення позивачем свого права, у зв'язку з станом здоров»я, оскільки усі витяги з історії хвороби вказують на короткострокове перебування позивача у лікарні, при цьому за два роки до підписання оспорюваного договору.

Звертає увагу, що позивач визнала факт, що перед передачею розписки відповідач ОСОБА_4 повідомив позивачку про оформлення квартири тільки на себе для уникнення проблем із спадкуванням у майбутньому, що спростовує висновки суду в частині обізнаності позивача щодо порушеного свого права у 2013 році.

Щодо обов»язку доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, і застосування наслідків пропуску позовної давності, покликається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15.

Вважає, що суд порушив вимоги процесуального права щодо належності та допустимості доказів, висновок суду про початок перебігу строку позовної давності з 2013 року ґрунтується виключно на припущеннях.

Крім цього стверджує, що доказами у справі не підтверджено, що обидві сторони договору купівлі-продажу спірної квартири діяли свідомо для досягнення певної особистої користі, їх дії були спрямовані на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників угоди, оскільки наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди не достатньо.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Стягнути судові витрати з позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири № 1704 від 22 липня 2009 року є удаваним у частині покупця, оскільки позивач ОСОБА_2 виконала, так як і відповідач ОСОБА_4, обов'язки покупця за даним договором, однак згідно такого договору лише в останнього виникли права та обов'язки покупця квартири, хоча насправді такі права та обов'язки виникли і у позивача, що приховав при укладенні договору відповідач.

Крім цього, суд не взяв до уваги покликання представника відповідача на пропуск позивачем позовної давності, оскільки позивач в судовому засіданні повідомила, що дізналась про порушення свого права у 2013 році, коли відносини між нею та відповідачами погіршились, що стверджується постановою Залізничного районного суду м. Львова від 08 лютого 2013 року, листом Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області №16/14-3829 від 02 квітня 2013 року, а також суд вважав, що у зв'язку з похилим віком ОСОБА_2 не знала та не усвідомлювала порушення свого права раніше, а тому строк позовної давності нею не пропущений.

Зважаючи на те, що апелянт ОСОБА_5 оскаржує рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року лише в частині задоволення позовних, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги, колегією суддів за правилами ст. 303 ЦПК України не перевіряється.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення судова колегія виходить з такого.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.ст. 629, 638 ЦК України).

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу, як зазначено в ст. 655 ЦК України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із договором купівлі-продажу квартири №1704 від 22 липня 2009 року ОСОБА_10, ОСОБА_16, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 продали, а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 за 79200,00 грн. (а.с. 21).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23390625 від 24 липня 2009 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на праві приватної власності (а.с. 19 зворот).

З матеріалів справи встановлено, що звертаючись з позовом позивач ОСОБА_2, покликаючись на статтю 217 ЦК України стверджує, що спірний договір є удаваним, оскільки відповідач ОСОБА_4, придбавши квартиру в тому числі і за її кошти, оформив право власності тільки на себе.

З розписки від 23 липня 2009 року вбачається, що позивач ОСОБА_2 продала свою квартиру на вул. Лесі Українки, 11/4 у м. Львові за 35000,00 доларів, які віддала сину ОСОБА_4 на придбання квартири АДРЕСА_1 (а.с. 12).

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно із ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

При цьому, відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

З наведеного вбачається, що для визнання правочину удаваним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Удаваним може бути не весь правочин, а також лише в частині когось із учасників.

З матеріалів справи встановлено, що частину обов»язків покупця за договором купівлі-продажу квартири №1704 від 22 липня 2009 року виконала позивач ОСОБА_2, а саме сплатила за власні кошти 35000 дол. США, що складає більше половини вартості квартири, а після придбання вселилася у квартиру і проживає в ній.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_2 виконала, як і відповідач ОСОБА_4, обов'язки покупця за даним договором, однак згідно такого договору лише в останнього виникли права та обов'язки покупця квартири, хоча насправді такі права та обов'язки виникли і у позивача, що приховав при укладенні договору відповідач, відтак суд першої інстанції вірно визнав оспорюваний договір купівлі-продажу удаваним в частині покупця 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, а також визнав ОСОБА_2 покупцем 1/2 частини цієї квартири та визнав за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

В свою чергу, в апеляційній скарзі представник відповідача звертає увагу на пропуск позивачем встановленого строку для звернення до суду з вказаним позовом, оскільки оспорюваний договір вчинений 22.07.2009 року, а позовна заява підписана позивачем 10.03.2015 року.

Згідно із ст. 256 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦПК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із ч. 5 ст. 267 ЦК України. якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що про порушення свого права позивач дізналася у 2013 році, при цьому суд вважав, що у зв'язку з похилим віком ОСОБА_2 не знала та не усвідомлювала порушення свого права раніше, а тому строк позовної давності нею не пропущений.

Інші доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують, відтак з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими й правильність висновків суду не спростовують, тому судове рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313,314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: О.Ф. Павлишин

Т.І. Приколота