АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6730/16 Справа № 202/3392/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.,

суддів Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Верховної Ради України, Дніпропетровського національного університету ім. О. Гончара, Дніпропетровської міської ради, Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Кабінету Міністрів України, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської міської ради, Міністерство Освіти і науки України та регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, про визнання права власності за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю, посилаючись на те, що на підставі договору дарування від 06 серпня 2001 року державі в особі Верховної Ради України на праві власності належить квартира 16 в будинку 2 по пр.ім. Газети «Правда». У вищезазначену квартиру ОСОБА_2 вселилася 27 грудня 2002 року на підставі ордера на житлове приміщення, яке було видане її матері ОСОБА_6 разом зі своїми дітьми. З 2005 року в даній квартирі зареєстрований також і син позивачки ОСОБА_3 Крім того, у вищезазначеній квартирі зареєстровані і мешкають рідний брат позивачки ОСОБА_4В, та його малолітній син ОСОБА_7 В подальшому ОСОБА_6А планувала оформити це житлове приміщення у спільну власність шляхом приватизації, але в силу життєвих обставин вона тривалий час не мала можливості підготувати відповідні документи і вирішити це питання, а 23 березня 2005 року вона померла. У ОСОБА_2 зявилася потреба оформити правовстановлюючі документи на нерухоме майно і вона зверталася до відповідачів з відповідними питаннями. Згідно письмової відповіді від 05 серпня 2014 року, враховуючи, що вищезазначена квартира не була зареєстрована за комунальною власністю територіальної громади м.Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, управління житлового господарства ДМР не мало законних підстав щодо передачі зазначеної квартири, шляхом приватизації, у власність наймачу та членам її родини. Зазначила, що ОСОБА_2 з 27 грудня 2002 року користується та відкрито володіє вищезазначеною квартирою по теперішній час безперервно протягом тринадцяти років, а тому на підставі діючого законодавства України має право на визнання за нею права власності за набувальною давністю на 1/2 частки квартири №16 у будинку №2 по пр.ім. Газети «Правда» у м.Дніпропетровську. Крім того просила скасувати реєстрацію права власності за Державою в особі Верховної Ради України на квартиру 16 у будинку 2 по пр.ім. Газети «Правда» в м.Дніпроетровську.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Цим вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки право власності на спірну квартиру належить державі, яка й надала спірну квартиру матері позивача у користування у звязку зі знаходженням її матері у трудових відносинах з Дніпропетровським національним університетом ім.. ОСОБА_8 в порядку положень Житлового Кодексу України, що виключає факт протиправного заволодіння нерухомим майном.

Проте частково з такими висновками суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що Державі в особі Верховної Ради України належать на праві власності квартира №16 в буд. 2 по пр.ім. Газети «Правда» у м. Дніпропетровську, на підставі договору дарування від 06 серпня 2001 року посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_9 за реєстром №3606, про що зроблений відповідний запис в обліковій книзі №27 ЖЮ за реєстровим № 1740-42.

08 серпня 2001 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації на вищезазначену квартиру було видано реєстраційне посвідчення на обєкти нерухомого майна, що належать юридичним особам. (а.с.8)

Згідно витягу з протоколу №3 від 09 вересня 2002 року спільного засідання адміністрації профкому ДНУ, архівною довідкою №88-568-74 від 09 вересня 2002 року ДНУ ім.О.Гончара, письмовою відповіддю ДНУ ім.О.Гончара №88-552-53 від 13 лютого 2015 року, право вселення і користування вищезазначеною квартирою ОСОБА_2 і третя особа ОСОБА_4 отримали як члени родини (діти) разом зі своєю матірю ОСОБА_6, яка у період з 01 вересня 1971 року по 23 березня 2005 року працювала у Дніпропетровському національному університеті ім. Олеся Гончара на різноманітних посадах та знаходилась на квартирному обліку з 27 січня 1989 року.

У період з лютого 2003 року по липень 2004 року на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 05 липня 2004 року №1766 відбулась передача відомчих житлових квартир з балансу Дніпропетровського національного університету ім.О.Гончара у комунальну власність м.Дніпропетровська.

Для передачі в встановленому законом порядку відомчих квартир до комунальної власності наймачі відповідних квартир повинні були самостійно оформити всі необхідні документи, проте ОСОБА_6 не надала необхідних документів, у звязку з чим її квартира не була передана до комунальної власності, а 23 березня 2005 року ОСОБА_6 померла (а.с.66).

Згідно листа департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради від 12 березня 2015 року № 8/5-233 «Про об'єкт нерухомого майна по просп. Газети «Правда», 2» у Реєстрі об'єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська, станом на 12 березня 2015 року, значиться житловий будинок, загальною площею 2265,78 кв.м., по просп. Газети «Правда», буд.2, який перебуває на балансі Комунального житлово-експлуатаційного підприємства №26 та належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська. Запис у реєстрі обєктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська про обєкт нерухомого майна - квартира №16 по просп. Газети «Правда», буд. 2 м.Дніпропетровськ, відсутній.

Таким чином спірна квартира залишається перебувати у державній власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Ордером на житлове приміщення № 54 серія 62 від 19 вересня 2002 року до складу осіб, яким належить право користування спірним житловим приміщенням належить і апелянт, як убачається з матеріалів справи, позивач не тільки весь цей час безперешкодно користувалась спірною квартирою, а і опікувалася нею.

Відповідно до вимог ст.322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство).

По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є).

Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна п'ять років.

Згідно п. 9 роз'яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07лютого 2014 року №5, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Доводи позивача про те, що вона з 27 грудня 2002 року, разом зі своєю родиною - добросовісно, відкрито для всіх осіб, у тому числі для органів місцевого самоврядування, та безперервно володіє спірною квартирою, яку отримала її мати на праві користування матеріалами справи не спростовуються.

Зазначене свідчить, що позивач заволоділа будинком добросовісно, протягом всього часу володіння будинком була впевнена, що на цей будинок не претендують інші особи, і вона отримала цей будинок з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього; продовжує володіти квартирою відкрито, без таємниць, що є очевидним для відповідача та третіх осіб, і безперервно, до неї не пред'являвся правомочною особою позов про повернення квартири; продовжує володіти нею протягом установленого терміну, більш 10 років.

Однак, в звязку з тим, що в ордері на житлове приміщення № 54 серія 62 від 19 вересня 2002 року зазначений рідний брат позивачки ОСОБА_4, вона має право лише на 1/2 частку спірного майна.

В частині визнання за неповнолітнім ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру, колегія суддів відхиляє такі вимоги, оскільки він має лише право користування на належну його матері частку.

За вказаних обставин, з метою збереження майна, та захисту права власності позивача на частину квартри, вирішити спір в інший спосіб ніж визнати на позивачем право власності на частину спірної квартири за набувальною власністю за рішенням суду не можливо.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1) право власності на ? частину квартири № 16, що заходиться в будинку №2 по проспекту ім.газ.Правди в м.Дніпропетровську, яка складається із: 1-коридору, 2-кладової, 3,4,5-житлових кімнат, 6-кухні, 7-санвузла, балкону, загальною площею 57,6 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м.

Скасувати державну реєстрацію права власності на ? частину за Державою Україна в особі Верховної Ради України на квартиру № 16, що знаходиться в будинку №2 по проспекту ім.газ.Правди в м.Дніпропетровську, яка складається із: 1-коридору, 2-кладової, 3,4,5-житлових кімнат, 6-кухні, 7-санвузла, балкону, загальною площею 57,6 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді