Справа № 444/811/15 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин Я.М.
Провадження № 22-ц/783/3931/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представників: ОСОБА_2 ОСОБА_3; ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 у його користь борг за договором позики з врахуванням курсу валют НБУ, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми всього у розмірі 1 652 613,40 грн., а також моральну шкоду в сумі 50000 грн. Свої вимоги мотивував, тим що 25.06.2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, який зареєстровано в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 2601. Згідно даного Договору він передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 399 625,00 гривень, що еквівалентно 50 000,00 дол. США. У свою чергу відповідач зобовязався повернути грошові кошти у такій же сумі у строк до 31 грудня 2012 року. Вищезазначену умову договору позики ОСОБА_2 не виконав. Відповідно до п. 14 Договору у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми заборгованості. Загальна сума боргу з урахуванням курсу валют НБУ, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних з простроченої суми, становить 1 652 613,40 грн. У звязку з вищенаведеним просив задовольнити його позовні вимоги.

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого та жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, індивідуальний ідентифікаційний № НОМЕР_1, серія паспорта КС № 100042 виданий Галицьким РВ ГУМВСУ м. Львова 29.08.2002 року на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_5, індивідуальний ідентифікаційний № НОМЕР_2 грошові кошти в розмірі 1 652 613 (один мільйон шістсот пятдесят дві тисячі шістсот тринадцять) грн. 40 коп., з яких:

- 1 174 092,20 грн. основної суми боргу;

- 79323,90 грн. три проценти річних з простроченої суми;

- 399192,30 грн. інфляційні втрати у звязку з несвоєчасним поверненням боргу.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого та жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, індивідуальний ідентифікаційний № НОМЕР_1, серія паспорта КС № 100042 виданий Галицьким РВ ГУМВСУ м. Львова 29.08.2002 року на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_5, індивідуальний ідентифікаційний № НОМЕР_2, моральної шкоди в розмірі 50000 грн. (пятдесят тисяч) 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого та жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, індивідуальний ідентифікаційний № НОМЕР_1, серія паспорта КС № 100042 виданий Галицьким РВ ГУМВСУ м. Львова 29.08.2002 року на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_5, індивідуальний ідентифікаційний № НОМЕР_2, сплачений позивачем при подачі позову до суду судовий збір в розмірі 3410 грн. (три тисячі чотириста десять) 40 коп.

Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08.06.2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишено без задоволення.

Заочне рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що відповідно до п. 1 договору позики від 25 червня 2012 року він зобовязувався повернути позивачу кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, а саме 399625 грн. У даному договорі немає жодної умови щодо обовязку позичальника повернути грошові кошти в іноземній валюті чи за якимось курсом. Незрозуміло якою саме нормою матеріального права керувався суд першої інстанції, коли суму позики 399625 грн., що на день укладення договору позики становила 50000 дол. США, перевів за офіційним курсом станом на 02 квітня 2015 року в 1 174 097,20 грн. і вже з цієї суми вираховував інфляційні втрати та 3% річних. Крім того, зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі є договірними, тому відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено. Зазначає, що між ним та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого ОСОБА_6 продає, а він купує майнові права, що виникли у продавця за договором позики від 23 вересня 2008 року, укладеного між продавцем та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_7 28 квітня 2016 року. Ним в порядку ст. 601 ЦК України було надіслано заяву про зарахування зустрічних грошових вимог в сумі 435 591,25 грн. та про припинення грошових зобовязань в цій частині. Таким чином грошові зобовязання, які виникли у нього на підставі договору позики від 25 червня 2012 року, укладеного з позивачем на даний час є припиненими, а тому позов по даній справі не підлягає задоволенню. У звязку з вищенаведеним, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників: ОСОБА_2 ОСОБА_3; ОСОБА_4 ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а тому на підставі статей 526, 1046, 1050 ЦК України боржник зобов'язаний повернути заборговану суму позики з урахуванням індексу інфляції та сплатити три проценти річних, застосувавши при проведенні розрахунку офіційний курс гривні щодо долара США згідно даних Національного банку України станом на 02 квітня 2015 року. Стягнувши моральну шкоду, районний суд виходив з характеру невиконаного зобовязання, глибини фізичних та душевних страждань позивача.

Проте з таким висновкоми оскільки суду першої інстанції погодитись повністю не можна, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 25 червня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено Договір позики грошових коштів, який зареєстровано в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 2601 (а.с. 7).

Згідно п. 1 Договору позики Позикодавець - ОСОБА_4 передає у власність Позичальникові - ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 399625 (триста дев'яносто дев'ять тисяч шістсот двадцять п'ять) гривень, що еквівалентно 50 000 (п'ятдесят тисяч) доларів США по курсу НБУ (100 доларів США - 799,25 гривень) на день посвідчення цього Договору, а Позичальник зобовязується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених Договором.

Пунктом 4 Договору позики передбачено, що Позичальник зобов'язався повернути Позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому Позикодавцем) згідно умов цього договору у строк до тридцять першого грудня дві тисячі дванадцятого року.

Відповідно до п. 8 Договору позики в разі, коли Позичальник своєчасно не поверне Позикодавцю позику згідно визначеного у пункті 3 цього договору строку, Позикодавець вправі пред'явити цей договір до стягнення. Позикодавець залишає за собою право вибору звернення стягнення на грошові кошти згідно рішення суду або у безспірному порядку на основі виконавчого напису нотаріуса.

Згідно п. 6 даного Договору, якщо позичальник своєчасно не поверне Позикодавцю суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, тобто несплачену у строк суму основного боргу та три проценти річних від простроченої суми.

Пунктом 14 Договору позики також передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення позики Позичальник сплачує Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Нормами ч. 1 ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язальні правовідносини мають певні особливості, зокрема щодо валюти зобов'язання та валюти виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, ч. 1 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим, у частині 2 ст. 524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання і в іноземній валюті. Цьому правилу відповідає положення ч. 2 ст. 533 ЦК України, у якій передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14).

У пунктах 11, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Судом встановлено, що в грошовому зобов'язанні ОСОБА_2 визначено еквівалент в іноземній валюті, а саме в доларах США, у зв'язку з чим до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст.533 ЦК України.

На підставі викладеного, колегія апеляційного суду приходить до переконання, що сума боргу, яку необхідно стягнути з відповідача в користь позивача становить 1 051 290,30 грн. (50000 х 21,025806 = 1051290,30 при перерахунку суми боргу з іноземної валюти на національну судом врахований офіційний курс гривні до долара, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення 08.06.2015 року).

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що з відповідача в користь позивача необхідно стягнути 3% річних в сумі 70 962,10 грн. (1051290,30х(3%:365х822) = 70962,10) за період з 01.01.2013 року по 02.04.2015 року (період визначений згідно позовних вимог), а всього - 1 122 252,40 грн. (1051290,30+70962,10=1122252,40).

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, визначення в договорі грошових зобовязань у іноземній валюті (з заначенням еквіваленту) не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, повязаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті.

Стягуючи інфляційні суд першої інстанції при вирішенні спору зазначеного не врахував.

Висновок районного суду щодо відшкодування моральної шкоди також є помилковим, оскільки суперечить нормам матеріального права.

Так, за правилами ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди.

Однак зі змісту договору позики вбачається, що сторони не передбачили відшкодування моральної шкоди в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання.

Крім того, не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договору позики й спеціальною нормою - ст. 1050 ЦК України.

У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Отже з відповідача на користь позивача необхідно також стягнути 2 408,48 грн. понесених останнім судових витрат.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_6, індивідуальний ідентифікаційний № НОМЕР_1, серія паспорта КС № 100042, виданий Галицьким РВ ГУМВСУ м. Львова 29.08.2002 року, в користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_7, жителя ІНФОРМАЦІЯ_8, індивідуальний ідентифікаційний № НОМЕР_2, - 1 122 252,40 грн. (один мільйон сто двадцять дві тисячі двісті пятдесят дві гривні 40 копійок) боргу за договором позики, укладеним у м. Львові двадцять пятого червня дві тисячі дванадцятого року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі за № 2601, з урахуванням 3% річних з простроченої суми.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_6, індивідуальний ідентифікаційний № НОМЕР_1, серія паспорта КС № 100042, виданий Галицьким РВ ГУМВСУ м. Львова 29.08.2002 року, в користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_7, жителя ІНФОРМАЦІЯ_8, індивідуальний ідентифікаційний № НОМЕР_2, - 2 408,48 грн. (дві тисячі чотириста вісім гривень 48 копійок) судових витрат.

В решті позову відмовити.

Рішеннянабирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_9