Справа № 363/5469/15-ц Головуючий у І інстанції Баличева М. Б.
Провадження № 22-ц/780/5805/16 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 4 08.11.2016
УХВАЛА

Іменем України

08 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту належності майна, визнання права власності, скасування свідоцтва про право власності від 23.06.1960 року та 30.06.1960 року, скасування ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 18.11.1998 року по справі № 5/2-356-1998 року,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом у відповідності до норм ст. 256 ЦПК України, ст. 529 ЦК України та просила встановити, що ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. була матір'ю ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.; встановити, що на момент смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 їм на праві власності належав житловий будинок та надвірні споруди за адресою: АДРЕСА_1; визнати за позивачкою право власності на вищевказане майно; скасувати свідоцтво про право власності від 23.06.1960 року та 30.06.1960 року; скасувати ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 18.11.1998 року по справі № 5/2-356-1998 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що протягом значного часу вона користується житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Зазначений будинок належав на праві власності її матері ОСОБА_5. Бабуся позивачки ОСОБА_4 була власником всього будинку, розташованого за вищезазначеною адресою та на день її смерті матір позивачки постійно мешкала у будинку. Нотаріально у встановлені законом строки спадок не оформили, проте і заяви про відмову від спадщини не подавали. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача. На день її смерті позивач не оформила в повному об'ємі в нотаріальному порядку прийняття спадщини на зазначений будинок. Протоколом засідання виконавчого комітету Димерської селищної ради від 24.12.1954 року за № 24 було вирішено з'єднати господарство матері та бабусі позивача, тому що вони вели спільне господарство та мешкали в одній сім'ї. Протоколом загальних зборів колгоспників Димерського колгоспу ім. XV річчя Жовтневої революції від 30.03.1955 року, за постановою сесії Димерської селищної ради від 27.12.1954 року та затвердженого рішенням виконкому районної ради Депутатів трудящих від 27.12.1954 року, ухвалили господарство бабусі позивача ОСОБА_4 похилого віку 1887 року народження з площею присадибної ділянки 0,33 га об'єднати з господарством матері позивача ОСОБА_5, яка являлась членом колгоспу і працювала в колгоспі, користувалась присадибною ділянкою 0, 25 га та проживала у власному будинку з матір'ю, вели спільне господарство. Встановили розмір присадибної ділянки 0, 33 га - площу її матері ОСОБА_4 та включили в колгоспний фонд 0,25 га присадибної землі. За даними Департаменту містобудування та архітектури Київської ОДА розмір земельної ділянки, що належав матері позивача ОСОБА_5 та на якому знаходиться будинок має підтвердження викопіюванням топографічного плану М 1:5000 смт. Димер станом на 1975 рік.

Відповідно до заповіту ОСОБА_5 від 29.06.1979 року все майно і все що належало ОСОБА_5 були заповідані позивачу - ОСОБА_2 За даними будинкової книги станом на 12.12.1959 року у будинку були зареєстровані: ОСОБА_4 - домогосподарка та ОСОБА_5 - колгоспниця.

Відповідно до даних, наданих Київським обласним нотаріальним архівом від 18.02.2015 року за № 205/01-17 та додатку до відповіді - довідки - характеристики виданої Київським міжміським бюро технічної інвентаризації вказано, що документом на підставі якого підтверджується право власності 1/3 будинку ОСОБА_5 є свідоцтво, видане на підставі рішення Димерської селищної ради № 16 від 30.07.1960 року; документом на підставі якого підтверджується право власності 2/3 будинку ОСОБА_7 є свідоцтво, видане на підставі рішення Димерської селищної ради № 15 від 23.06.1960 року.

Відповідно до відповіді Державного архіву Київської області від 24.09.2015 року за № 01-43/1477 щодо протоколів Димерської селищної ради за 1960 рік, в якому повідомляється, що зберігаються протоколи № 15 та 16 за іншою датою. Державний архів Київської області надав копію протоколу засідання Виконавчого комітету Димерської селищної ради депутатів трудящих від 18.06.1960 року № 21 в частині встановлення права особистої власності на домоволодіння ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Позивачка також зазначила, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і була жива на момент винесення рішення Виконавчого комітету Димерської селищної ради депутатів трудящих про розподіл права власності будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Відмову від права володіння будинком не надавала, про що свідчать дані Державного архіву Київської області. ОСОБА_5 також відмову від права володіння частиною будинку за вищевказаною адресою не надавала. Після смерті ОСОБА_5 матері позивача відкрилася спадщина, яка складалася зокрема, із 1/3 частини домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1. У період часу з 24.12.1954 по 30.06.1960 року заяви про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину від спадкоємців ОСОБА_4 не надходили, спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

У зв'язку з цим позивач вважає, що свідоцтво від 30.06.19960 року та від 23.06.1960 року є незаконними. Про існування вказаних документів позивачу стало відомо після звернення до Державного архіву Київської області 24.09.2015 року, у зв'язку з чим вона не мала реалізувати право на захист, внаслідок відсутності інформації, що стала їй відома після отримання документів з архіву. На підставі викладеного позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 08 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування та неправильність встановлення судом обставин, порушення застосування судом норм законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_8, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_9, згідно свідоцтва про народження виданого 19.03.1957 року у с. Димер Київської області (а.с.124).

Відповідно до відповіді Державного архіву Київської області Київської обласної державної адміністрації 12.05.2016 року за № 01-43/631 видно, що актові записи про народження громадян міста Димер Вишгородського району Київської області за 1937 рік на зберігання до Державного архіву Київської області не передавалися (а.с.87).

Згідно відповіді Центрального державного історичного архіву України м. Києва від 18.05.2016 року за № 02-1252 повідомлено, що при перегляді метричних книг церкви Св. Костми і Доміана містечка Димер Київського повіту та губернії за 1886 - 1891 роки запису про народження ОСОБА_4 не виявлено (а.с.88).

Відповідно до відповіді Центрального державного історичного архіву України м. Києва від 18.05.2016 року за № 02-1251 повідомлено, що в метричній книзі церкви Св. Костми і Доміана містечка Димер Київського повіту та губернії за 1913 рік виявлено запис про народження ОСОБА_9, народилась ІНФОРМАЦІЯ_3, батьки містечка Димера селянин ОСОБА_12 та його законна дружина ОСОБА_13, обоє православні (а.с.89).

Відповідно до відповіді Центрального державного історичного архіву України м. Києва від 08.06.2016 року за № 02-1465 повідомлено, що в метричній книзі церкви Св. Костми і Доміана містечка Димер Київського повіту та губернії за 1907 рік виявлено запис про вступ у шлюб ОСОБА_12 з ОСОБА_14, відповідно до якого 14.01.1907 року одружилися першим шлюбом Київського повіту містечка Димера селянин ОСОБА_12, 19 років, та Київського повіту містечка Димера селянка ОСОБА_14 17 років, обоє православні (а.с.119).

Відповідно до відповіді з Державного архіву Київської області від 09.06.2016 року за № 879/01-43 видно, що метричні книги культових установ та книги реєстрації актових записів цивільного стану містечка Димер та с. Козаровичі Київського повіту Київської губернії за 1886 - 1890, 1913, 1932-1933 роки на зберігання до Державного архіву Київської області не надходили (а.с.121).

Згідно будинкової книги будинку АДРЕСА_1 за зазначеною адресою мешкали та були зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.20- 22).

Зі свідоцтва про смерть, зареєстрованого Димерською селищною радою Вишгородського району Київської області за актовим записом № 42 видно, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 (а.с.122).

Відповідно до свідоцтва про смерть, зареєстрованого Димерською селищною радою за актовим записом № 29 видно, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4.(а.с.123).

Згідно протоколу № 24 засідання Виконавчого комітету Димерської сільської ради депутатів трудящих Димерського району Київської області від 24.12.1954 року видно,що господарство ОСОБА_5 і господарство ОСОБА_4 з'єднали тому, що вони ведуть спільне господарство і живуть в одній сім'ї (а.с.15- 16)

Відповідно до книги протоколів загальних зборів колгоспників за 1955 - 1956 рік Димерського колгоспу ім. XV річчя Жовтневої революції від 30.03.1955 року, за постановою сесії Димерської селищної ради від 27.12.1954 року та затвердженого рішенням виконкому районної ради Депутатів трудящих від 27.12.1954 року, ухвалили господарство ОСОБА_4 похилого віку 1887 року народження з площею присадибної ділянки 0,33 га об'єднано з господарством ОСОБА_5, яка являлась членом і працювала в колгоспі, користувалась присадибною ділянкою 0,25 га та проживала у власному будинку з матір'ю, вели спільне господарство. Встановили розмір присадибної ділянки 0, 33 га - площу ОСОБА_4 та включив в колгоспний фонд 0,25 га присадибної землі (а.с.17-18).

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будівлю виданого 30.07.1960 року Виконавчим комітетом Димерської селищної ради депутатів трудящих на ім'я ОСОБА_5 видно, що останній належало на підставі зазначеного свідоцтва право особистої власності на 1/3 частини будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.38).

Також, судом встановлено, що відповідно до протоколу засідання Виконавчого комітету Димерської селищної ради депутатів трудящих від 18.06.1960 року № 21 видно, що ОСОБА_7, встановлено право особистої власності на домоволодіння на 2/3 частини будинку, а ОСОБА_5 встановлено право особистої власності на домоволодіння на 1/3 частини будинку (а.с.10-14).

Відповідно до довідки - характеристики від 14.05.1987 року за № 76 виданої ОСОБА_2 вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований в бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі під реєстровим № 733 за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва на право приватної власності, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Димерської селищної ради № 16 від 30.07.1960 року та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва на право приватної власності, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Димерської селищної ради № 15 від 23.06.1960 року (а.с.23).

Відповідно до заповіту від 29.06.1979 року складеного у смт. Димер Вишгородського району Київської області ОСОБА_5, з якого видно , що остання заповідала на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право ОСОБА_2 (а.с.19).

Згідно свідоцтва про одруження зареєстрованого у Палаці одруження м. Києва за актовим записом № 4596 від 23.06.1962 року видно, що позивач уклала шлюб із ОСОБА_15 та після чого їй було присвоєно прізвище її чоловіка «ОСОБА_2» (а.с 85).

Відповідно до Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 був збудований в 1936 році, власниками якого зазначені ОСОБА_3 2/3 частини будинку та ОСОБА_16 1/3 частини будинку. Будинок був збудований в 1936 році, інвентаризаційна вартість будинку, господарський будівель та споруд складала 124 722 грн (а.с.24-28).

Відповідно до спадкової справи, заведеної Вишгородською державною нотаріальною конторою Київської області № 453 видно, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_7 (а.с.94).

Відповідно до заповіту від 25.06.1996 року, складеного у смт. Димер Вишгородського району Київської області ОСОБА_7, останній заповів на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право - ОСОБА_17.(а.с.95).

Згідно свідоцтва про право особистої власності на будівлю, виданого 24.06.1960 року Виконавчим комітетом Димерської селищної ради депутатів трудящих на ім'я ОСОБА_7 видно, що останньому належало на підставі зазначеного свідоцтва право особистої власності на 2/3 частини будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.97).

08.08.1996 року із заявою про прийняття спадщини після померлого звернувся його син - відповідач по справі ОСОБА_3 (а.с.92).

29.08.1996 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно: 2/3 частини жилого будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 звернулась ОСОБА_17 (а.с. 93).

30.01.1997 року ОСОБА_17 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно померлого ОСОБА_7 (а.с.99).

Відповідно до довідки - характеристики від 29.11.1996 року за № 1781 виданої ОСОБА_17 вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований в бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі під реєстровим № 733 за ОСОБА_2 1/3 частина на підставі свідоцтва на право на спадщину посвідченого Вишгородською державною нотаріальною конторою № 4203 від 04.07.1987 року та ОСОБА_7 2/3 частини на підставі свідоцтва на право приватної власності, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Димерської селищної ради № 15 від 23.06.1960 року (а.с.98).

Після смерті ОСОБА_7 його сини ОСОБА_18 та ОСОБА_3 (відповідач по справі) подали позовну заяву до ОСОБА_17 про визнання свідоцтва про спадщину частково недійсним. ОСОБА_17 цивільною дружиною ОСОБА_7, на яку ОСОБА_7 було складено заповіт на майно, яким володів ОСОБА_7 за свідоцтвом про право володіння на будівлю від 23.06.1960 року.

За зазначеним позовом було відкрито провадження по справі та відповідно до ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 18.11.1998 року по справі № 5/2-356/1998 за позовом ОСОБА_19, ОСОБА_18 до ОСОБА_17 про визнання свідоцтва про спадщину частково недійсним затверджено мирову угоду, відповідно до якої ОСОБА_17 відмовилась від 2/3 частини житлового будинку розташованого у АДРЕСА_1, який зареєстрований за ОСОБА_7, а ОСОБА_3 взяв зобов'язання сплатити ОСОБА_17700 грн. за вищевказану частину будівлі (а.с.39-40). Дана ухвала набрала законної сили та її умови сторонами виконанні в добровільному порядку, оскільки ОСОБА_3 03 грудня 1998 року зареєстрував в Вишгородському БТІ своє право власності на 2/3 частини вказаного домоволодіння (а.с.66).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що той факт родинних відносин, що ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 була матір'ю ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та те, що на момент смерті ОСОБА_4 їй на праві власності належав житловий будинок та надвірні споруди за адресою: АДРЕСА_1 не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та не підкріплені належними доказами.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим виходячи з наступних обставин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, до спірних правовідносин щодо питань про прийняття спадщини застосовується законодавство, що діяло на час відкриття спадщини, тобто Цивільний Кодекс 1963 року .

Згідно зі статтями 524, 527, 529 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

В силу ст. 548 ЦК України, в редакції 1963 року, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, в редакції 1963 року, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Відповідно до положень ст.ст. 100, 101 ЦК УРСР 1963 року, громадяни могли мати у власності житловий будинок, при цьому глава 10 «Особиста власність» ЦК УРСР 1963 року не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією.

Проводячи аналіз вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що оформлення та прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 здійснювалося на підставі законодавства, що діяло на час відкриття спадщини, тобто ЦК 1963 року, та оскільки вимоги щодо встановлення факту родинних відносин тісно пов'язані з вимогами про визнання права власності, то являються такими, що не підлягають задоволенню.

Обґрунтовано судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог позивачки про визнання права власності на весь житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та і ОСОБА_5, оскільки матеріалами справи наявними в ній доказах вбачається, що ОСОБА_5 належало лише 1/3 частини вказаного будинку, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на будівлю виданого 30 червня 1960 року (а.с. 38), рішенням виконкому Димерської селищної ради від 18 червня 1960 року щодо розподілу часток в спільному домоволодінні між ОСОБА_5 на 1/3 частину та ОСОБА_7 на 2/3 частини домоволодіння (а.с.10-13). Саме така частка ( 1/3 частини була зазначена і в довідці характеристиці що видавалася ОСОБА_2 14 травня 1987 року №76 при оформленні нею спадщини після смерті ОСОБА_5 (а.с.23) Оформляючи вказану спадщину у зазначеному розмірі в 1987 році позивачка не спорювала даний факт.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про не доведеність позовних вимог ОСОБА_2 щодо належності всього будинку на праві власності спочатку ОСОБА_4, а потім ОСОБА_5 у зв'язку з чим мотивовано відмовив позивачці у задоволенні її позовних вимог про визнання за нею права власності на весь будинок АДРЕСА_1.

Що ж стосується вимог позивача щодо скасування ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 18.11.1998 року по справі № 5/2-356-1998 року, то в цій частині відмови у задоволенні позову рішення підлягає скасуванню та провадження в цій частині закриттю виходячи з наступного.

Оскарження процесуальних документів ухвалених місцевими судами у цивільних справах здійснюється за територіальною юрисдикцією, передбаченою ст.ст. 291, 292 ЦПК України. Суд першої інстанції не має повноважень скасовувати процесуальні документи ухвалені ним же, окрім випадку, визначеного ст. 228 ЦПК України, тому звернення позивачки в порядку позовного провадження щодо оскарження зазначеної вище ухвали безпідставно розглянуто судом першої інстанції, оскільки для цього визначений інший порядок перегляду.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що суд правомірно визначився зі складом обставин та дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Апелянтом не надано до суду достатніх та допустимих доказів щодо неправомірності висновку суду першої інстанції, тому колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 524, 527, 529, 548, 449, 553 ЦК України в редакції 1963, ст.ст. 60, 209, 210, 212-214, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту належності майна, визнання права власності, скасування свідоцтва про право власності від 23.06.1960 року та 30.06.1960 року залишити без змін.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 вересня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про скасування ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 18.11.1998 року по справі № 5/2-356-1998 року скасувати та провадження в цій частині закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагєєв