Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кузнєцова В.О., Наумчука М.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, правонаступником якого є ОСОБА_5, до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Реєстраційна служба Кременчуцького міського управління юстиції, Комунальне підприємство «Кременчуцьке міське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на 2/3 частини будинку з господарськими будівлями і спорудами за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом та просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 2/3 частини будинку з господарськими будівлями та спорудами № АДРЕСА_1.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати ОСОБА_8, після смерті якої він та його брати ОСОБА_9 та ОСОБА_10 успадкували по 1/3 частині домоволодіння № АДРЕСА_1. За усною домовленістю із братами, він придбав їхні частки у праві власності на вказане домоволодіння та з того часу відкрито володіє та користується ним.

Позивач вважає, що оскільки він користується вказаним домоволодінням більше 10 років, то він набув права власності на нього за набувальною давністю.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04 вересня 2013 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частини будинку з господарськими будівлями № АДРЕСА_1 Полтавської області в порядку набувальної давності.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року до участі у справі було залучено після смерті позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, його правонаступника ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків місцевого та апеляційного судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Судами попередніх інстанцій установлено, що житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по вул. Івана Франка у м. Кременчуці належав на праві власності матері позивача ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Згідно свідоцтва про право па спадщину за заповітом, посвідченого 26 липня 1993 року спадкоємцями зазначеного майна ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є діти - ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в рівних частках.

Власники 2/3 частин зазначеного вище домоволодіння, а саме: ОСОБА_9 та ОСОБА_10, померли ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно. Їхні спадкоємці - відповідачі у справі, ОСОБА_11 та ОСОБА_7 спадщину не прийняли, право власності порядку спадкування на відповідні частки домоволодіння не набули.

Як вбачається зі змісту спірних правовідносин, позивачем по справі ставилось питання щодо набуття права власності на спадкове майно після смерті братів - ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Крім того, судами установлено, що на даний час власником житлового будинку № АДРЕСА_1 є ОСОБА_12, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 грудня 2013 року.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже, набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом.

Для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до змісту положень ст. 344 ЦК України набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця (ст. 1216 ЦК), а набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК). Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння (ч. 2 ст. 34 ЦК України).

Отже, з урахуванням вказаних вимог закону та встановлених фактичних обставин у справі, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, правильно виходив із того, що позивачем не доведено добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння), оскільки як вбачається із матеріалів справи існує спір щодо права власності на спірний житловий будинок. Крім того, набувальна давність не застосовується до правовідносин по спадкуванню.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.О. Кузнєцов М.І. Наумчук