АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4136/16 Справа № 2-779/09 Головуючий у 1 й інстанції - Соловйов М.І. Доповідач - Єлізаренко І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Єлізаренко І.А.

суддів - Калиновського А.Б., Ремеза В.А.

за участі секретаря - Сахарова Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2009 року ОСОБА_3 звернувся з позовом ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 10 липня 2001 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 5,260 га., яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до умов договору купівля-продаж земельної ділянки здійснилася за грошовими коштами у розмірі 35 000 грн., які були одержані ОСОБА_2 в момент підписання вказаного договору. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання та передав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти. Згідно зі ст. 48 Земельного Кодексу України 1990 року, що діяв на момент укладання договору, землі сільськогосподарського призначення передавалися у власність і надавалися у користування: громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам і організаціям - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У відповідності до ч. 2 ст. 6 ЗК України громадяни набували право власності на земельні ділянки у разі: купівлі-продажу, дарування та обміну. Продавши земельну ділянку, за яку отримала гроші, відповідач ОСОБА_2 посилаючись на хворобу, постійно ухиляється від посвідчення договору у нотаріальному порядку, як того передбачає закон, а тому просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 5,260 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новопетрівської сільської ради від 10 липня 2001 року укладеною між ним та ОСОБА_2, визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь сплачений судовий збір.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Угоду купівлі-продажу за

35000 грн. земельної ділянки площею 5,260 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новопетрівської сільської ради від 10 липня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано дійсною. Визнано право власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 5. 260 га в межах згідно з планом, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровській області, яка належала ОСОБА_2, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Мд № 4888 від 1 червня 2001 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2009 року скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії НОМЕР_1 ОСОБА_2, згідно рішення 12 сесії 23 скликання Новопетрівської сільської ради № 102 від 06 листопада 2000 року, було передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у приватну власність земельну ділянку площею 5,260 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Новопетрівської сільської ради (а.с.7).

01 червня 2001 року зареєстровано акт в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Мд № 4888.

10 липня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки, розміром 5,260 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.8).

Відповідно до умов вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 липня 2001 року, укладеного у простій письмовій формі, відповідач ОСОБА_2 продала позивачу ОСОБА_3 земельну ділянку розміром 5,260 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за 35 000 грн. (а.с.8).

Звернувшись до суду із вищевказаними позовними вимогами у серпні 2009 року, позивач посилався на те, що він в повному обсязі виконав взяті на себе зобов'язання за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10 липня 2001 року, однак, відповідач ОСОБА_2, продавши йому земельну ділянку, за яку отримала від нього грошові кошти у розмірі 35 000 грн., посилаючись на хворобу, постійно ухиляється від посвідчення договору у нотаріальному порядку, у зв'язку з чим позивач не може вільно розпоряджатися, користуватися спірною земельною ділянкою (а.с.4, 5).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них у порушення

норм матеріального права, що відповідно до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю від 01 червня 2001 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 5,260 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району (а.с.7).

10 липня 2001 року між позивачем та відповідачем у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки, розміром 5,260 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_2 продала позивачу ОСОБА_3 спірну земельну ділянку за 35 000 грн. (а.с.8).

Відповідно ч.2 ст.47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), який діяв на час виникнення спірних відносин - 10 липня 2001 року, якщо одна сторона повністю або частково виконала угоду, яка вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Слід зазначити, згідно з п. 15 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України 1990 року, в редакції чинній на час укладення у простій письмовій формі договору купівлі-продажу земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, від 10 липня 2001 року, громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 01 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Дія вказаного мораторію була продовжена до 01 січня 2007 року.

Отже, нормами ЗК України 1990 року, який діяв на час укладення між позивачем та відповідачем у простій письмовій формі договору купівлі-продажу земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, від 10 липня 2001 року, заборонялося продавати або іншим способом відчужувати земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на що суд належної уваги не звернув.

Крім того, слід зазначити, що на теперішній час також встановлена заборона на продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, передбачена п.15 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України (в редакції 2002 року).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на земельну ділянку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргуОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на земельну ділянку - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на земельну ділянку - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді