Справа № 565/248/16-ц
Провадження № 2/565/207/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

02 грудня 2016 року м. Вараш

Кузнецовський міський суд Рівненської області

під головуванням судді Демчини Т.Ю.

при секретарі Ковальчук В.С.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Кузнецовського міського суду Рівненської області справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант Траст Трейд» про стягнення грошових коштів за договором фінансового лізингу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант Траст Трейд» (надалі - ТОВ «Атлант Траст Трейд») про стягнення 22 950,00 грн., отриманих внаслідок нікчемного правочину - договору фінансового лізингу №00180 від 05.11.15р. В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що 05.11.15 р. між ним та ТОВ «Атлант Траст Трейд» укладено договір фінансового лізингу №00180, за яким відповідач зобов'язався придбати та передати йому автомобіль марки «Geely Emgrand X7 2.0 MT Comfort» вартістю 255000,00 грн. До підписання договору позивачу було роз'яснено, що для отримання автомобіля необхідно сплатити авансовий платіж в розмірі 50% вартості автомобіля і укласти договір. Після сплати на поточний рахунок відповідача часткового авансового платежу в сумі 22950,00 грн. позивачу було надано договір на підпис. Зрозумівши, що договір не відповідає вимогам законодавства та укладений з порушенням положень Закону України «Про захист прав споживача», позивач звернувся 09.11.15 р. до відповідача з письмовою вимогою про його розірвання та повернення авансового платежу, проте отримав лист від відповідача з інформацією, що договір розірвано на підставі його заяви, але сплачений ним авансовий платіж, у відповідності до положень п.12.1 ст.12 договору, поверненню не підлягає. З підстав, передбачених ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач вважає такі дії відповідача неправомірними та незаконними.

Під час розгляду справи представником позивача ОСОБА_1 збільшено позовні вимоги, позивач просить визнати договір фінансового лізингу №00180 від 05.11.15 р. таким, що містить несправедливі умови, а сам договір таким, що здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності з підстав, передбачених ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та стягнути на його користь 22950,00 грн., отриманих відповідачем за договором фінансового лізингу №00180 від 05.11.15 р. та понесені судові витрати.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та з підстав, викладених у позові, просив суд його задовольнити. В подальшому позивач в судове засідання не з'явився, клопотав про розгляд справи у його відсутності.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю та з підстав, викладених у позові, просив суд його задовольнити. Представник позивача вважає, що оспорюваний договір містить несправедливі умови та здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності, також звернув увагу суду на факт відсутності у ТОВ «Атлант Траст Трейд» ліцензії на надання фінансових послуг, отримання якої є обов'язковою умовою здійснення такого виду діяльності, як фінансовий лізинг.

Представник ТОВ «Атлант Траст Трейд» в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, про розгляд справи у відсутності представника не клопотав. До суду надійшли письмові пояснення представника відповідача, з яких вбачається, що істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків оспорюваний договір не містить, укладений договір відповідає вимогам ст.ст.526, 629 ЦК України. З цих підстав представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд на підставі ст.224 ЦПК України, з урахуванням думки сторони позивача, прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню. Підставами для такого висновку суду стало наступне.

Судом встановлено, що 05 листопада 2015 року між ТОВ «Атлант Траст Трейд» та ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу №00180, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати у продавця, визначеного у Додатку № 1 до договору та передати у користування ОСОБА_2 на умовах, визначених договором та чинним законодавством України, транспортний засіб марки «Geely Emgrand X7 2.0 MT Comfort» вартістю 255000,00 грн. (п.п.1.1, 1.2, 8.1 договору фінансового лізингу).

На виконання умов даного договору, ОСОБА_2 сплатив відповідачу ТОВ «Атлант Траст Трейд» авансовий платіж в розмірі 22950,00 грн., що підтверджується квитанцією №34 від 05.11.15 р.

09.11.15 р. позивач звернувся до ТОВ «Атлант Траст Трейд» із заявою-претензією, у якій вимагав розірвати договір та повернути йому сплачений авансовий платіж.

Як вбачається з відповіді ТОВ «Атлант Траст Трейд» № 144 від 18.12.15 р., на вимогу лізингоодержувача договір було розірвано, проте відповідач відмовився повертати авансовий платіж на підставі п.12.1 ст.12 договору фінансового лізингу.

Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 та 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як підтверджено матеріалами справи та встановлено судом під час розгляду справи, між сторонами виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору фінансового лізингу.

Згідно п.11-1 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовою вважається послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Відповідно до цього Закону, зокрема до п.4 ч.1 ст.34, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, а саме: діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Відповідач не надав суду документи, які б підтверджували додержання ним встановлених законом вимог щодо ліцензування даного виду господарської діяльності (фінансового лізингу).

Частина 1 статті 227 ЦК України вказує, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

У відповідності до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», розмір лізингових платежів є істотною умовою договору.

Відповідно до п.10.1 договору, лізинговий платіж сплачується кожного місяця відповідно до додатку № 2 до договору, при цьому лізинговий платіж включає в себе: проценти за користування обсягом фінансування у розмірі 20 % на залишок, а також суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу.

Пунктом 10.2 договору передбачено попередній розмір місячних лізингових платежів - 18135,60 грн.

Пунктами 10.3 - 10.10 договору передбачено випадки та порядок зміни лізингових платежів. Так, згідно з вищезазначеними умовами договору, лізингові платежі можуть змінюватись у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення даного договору. В період дії даного договору лізингодавець може змінити розмір лізингових платежів або про індексувати їх в залежності від зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність, збільшення (зменшення) податків, митних зборів, інших обов'язкових платежів, які стягуються у зв'язку з укладенням та виконанням даного договору, переоцінки залишкової вартості предмета лізингу, що спричинена змінами вимог нормативно-правових актів, суттєвих змін на грошовому ринку України, включаючи збільшення індексу інфляції, знецінення української гривні. У разі настання таких обставин лізингодавець має право направляти лізингоодержувачу новий Додаток № 2 до договору із зміненими лізинговими платежами, який вважається обов'язковим та прийнятим обома сторонами з моменту його отримання. Дострокове виконання договору може відбуватись не раніше ніж через 12 місяців після підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу, при цьому лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 % від суми дострокового погашення. У разі невизначеної у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів сторони складають додаткову угоду, у разі відмови від підписання якої договір може бути розірвано лізингодавцем, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку, з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно, для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу (п.10.9 договору).

У випадку розірвання договору лізингу його умовами (п.п.12.1, 12.2, 12.5) встановлено, що платіж за оформлення договору поверненню лізингоодержувачу не підлягає.

Водночас, як вбачається з наданого відповідачем ОСОБА_2 рахунку на оплату та квитанції № 34 від 05.11.15 р., сплачений ОСОБА_2 платіж є авансовим платежем за договором фінансового лізингу, а не платежем за оформлення договору.

Пунктами 12.3, 12.4 договору обмежується право лізингоодержувача на розірвання договору лізингу, у той час як застережено право лізингодавця на власний розсуд розірвати договір у разі неможливості придбати предмет лізингу (п.12.5), з покладенням штрафу на лізингноодержувача. Пунктом 12.16 договору передбачено, що у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмета лізингу, лізингодавець вправі розірвати цей договір та вимагати від лізингоодержувача сплату неустойки у розмірі 10 % вартості предмета лізингу. При цьому умовами договору не встановлено критерії обґрунтованості такої відмови. Крім того, у такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти.

Виконання зобов'язань за договором забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. В п.п.12.5, 12.8, 12.9, 12.11, 12.15, 12.16 договору лізингу передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено.

Таким чином, умовами договору забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов'язками сторін.

Згідно з ч. 1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.

Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введені в оману споживачів, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Згідно з положеннями ч.1, п.3 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частиною 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З аналізу норм ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно з п.12.16 договору лізингу, у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти.

Суд вважає, що вказана стаття договору, а також п.п.12.1, 12.2 договору, що передбачають можливість не повертати лізингоодержувачу платіж за оформлення договору у разі його розірвання, суперечать положенням п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору - є несправедливою умовою договору. В даному випадку адміністративний платіж є окремою оплачуваною послугою відповідача, а тому неповернення і цих коштів суперечить вимогам вищевказаного Закону.

Таким чином, умови укладеного ОСОБА_2 з відповідачем договору є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди позивачу.

Згідно з ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оцінивши у системному зв'язку норми чинного законодавства, які регулюють відносини у сфері фінансового лізингу та обставини справи, зокрема те, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір без дотримання усіх передбачених чинним законодавством вимог, суд вважає, що відповідачем не надано доказів на спростування обставин, які виклав позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1

З огляду на вищевикладене суд прийшов до висновку, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови та укладений з використанням відповідачем нечесної підприємницької діяльності, а тому є підстави для визнання умов договору несправедливими, а самого договору недійсним та таким, що здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів » та у відповідності до ст.215 ЦК України, крім того, на підставі ст..216 ЦК України позивачу підлягають поверненню сплачені за таким договором платежі.

Також суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання договору недійсним з огляду ще й на те, що зазначені в ньому послуги вважаються фінансовими і регулюються Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», а ТОВ «Атлант Траст Трейд» надає їх без отримання відповідної ліцензії.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі №6-2389цс15.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 6, 8, 10, 11, 13, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 3, 6, 203, 215, 216, 227, 627, 806, 807 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про захист прав споживачів», суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати договір фінансового лізингу №00180 від 05 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Атлант Траст Трейд» таким, що містить несправедливі умови та здійсненим з використанням нечесної підприємницької діяльності.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант Траст Трейд» на користь ОСОБА_2 сплачені за договором фінансового лізингу №00180 від 05 листопада 2015 року кошти в розмірі 22950 (двадцять дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят) грн. 00 коп.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант Траст Трейд» на користь ОСОБА_2 понесені позивачем судові витрати в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят однієї) грн. 20 коп.

На заочне рішення суду відповідач може подати до Кузнецовського міського суду Рівненської області заяву про його перегляд протягом десяти днів з дня отримання його копії.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Рівненської області через Кузнецовський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий: