У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 14 грудня2016року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: за участю представника відповідача Завгородньої І.М., Мазур Л.М., ОСОБА_4,Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа - Відділ опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ сумісно нажитого майна, визначення місця проживання дитини за касаційною скаргою представника ОСОБА_8 - ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2016 року, в с т а н о в и л а: У березні 2013 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 04 листопада 2000 року між нею та відповідачем укладено шлюб, від якого мають сина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. 16 вересня 2004 року ними за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за матір'ю відповідача, оскільки на той час вона з чоловіком проживали за межами України. 02 грудня 2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 укладено договір дарування вказаної квартири. Оскільки у зв'язку з проведенням ремонту квартири значно збільшилась її вартість, просила суд на підставі ст. 62 СК України визнати майно спільною сумісною власністю подружжя та здійснити його поділ в порядку ст. 70 СК України - по 1/2 частині за кожним. Посилаючись на те, що відповідач тривалий час проживає та працює в іншій країні, вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_9 разом із нею. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2014 року, позовну заяву задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Визнано за ОСОБА_7 право приватної особистої власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_8 право приватної власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Визначено місце проживання неповнолітньої дитини, ОСОБА_9, разом з матір'ю ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ від 29 квітня 2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2014 року- скасовано. Справу передано на новий розгляд до Київського районного суду м. Одеси. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року позов задоволено частково. Визнано місце проживання неповнолітньої дитини, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_7, за адресою: АДРЕСА_1. В задоволенні позовних вимог в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ сумісно нажитого майна - відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року в частині відмови у задоволені позовних вимог в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ сумісно нажитого майна - скасовано і у цій частині ухвалено нове. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Поділено майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8, в рівних частках, а саме по Ѕ частки квартири АДРЕСА_1, кожному. Визнано за ОСОБА_7 право приватної особистої власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_8 право приватної власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1. Рішення суду першої інстанції в частині вимог про визначення місця проживання дитини в апеляційному порядку не оскаржувалось. У касаційній скарзі представник ОСОБА_8 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норма матеріального права. Рішення суду першої інстанції в частині вимог про визначення місця проживання дитини до апеляційного суду не оскаржувалось, а тому не підлягає перегляду в касаційному порядку. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом ст. 62 СК України суд може визнати майно дружини (чоловіка) об'єктом права спільної власності подружжя, якщо воно істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при цьому майно, що належало одному з подружжя в порядку ст. 57 СК України не перетворюється у спільну сумісну власність та врахувавши, що позивачем не надано доказів придбання спірної квартири за спільні кошти, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя у розумінні ст. ст. 60, 61 СК України та його поділ. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд з посиланням на висновок судової будівельно-технічної експертизи № 1194 від 07 липня 2014 року, відповідно до якої вартість спірної квартири істотно збільшена внаслідок здійснених поліпшень в період шлюбу, проведення переобладнання та ремонтних робіт, а не тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості, дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положення ст. 62, ч. ч. 2,3 ст. 70 СК України. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Судом встановлено, що 04 листопада 2000 року між сторонами укладено шлюб. 02 грудня 2008 року між ОСОБА_8 та його матір'ю - ОСОБА_10 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого відповідач набув у дар вказане майно. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. За змістом ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд може визнати майно дружини (чоловіка) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при цьому майно, що належало одному із подружжя в порядку ст. 57 СК України не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному ст. 62 СК України, на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом. Вирішуючи спір, апеляційний суд викладеного не врахував. При цьому порівнюючи вартість спірної квартири до та після здійснення ремонту, не встановив, яка частка спірної квартири збільшилася у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя та дійшов помилкового висновку про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та її поділ у рівних частках між сторонами. Натомість, встановивши, що позивачем не надано доказів придбання спірної квартири за спільні кошти, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя у розумінні ст. ст. 60, 61 СК України та його поділ. За таких обставин, рішення апеляційного суду в частині вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_4 задовольнити. Рішення апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2016 року в частині вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ - скасувати, рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року в цій частині залишити в силі. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович О