Провадження № 2/645/2512/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року Фрунзенський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді Горпинич О.В.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, яким просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою № 36 в будинку № 4/2 по вул. Харківських Дивізій в м. Харкові.

В обґрунтування позову посилається на те, що квартира АДРЕСА_1 була надана на підставі ордеру від 27.06.1961 року ОСОБА_6, яка померла 25.02.2014 року. На даний час квартира належить до державного житлового фонду. Сторони по справі зареєстровані у вказаній квартирі, у тому числі і відповідач. Проте ОСОБА_3 більше шести років за місцем своєї реєстрації не проживає, житло не утримує, не сплачує комунальні послуги, не несе інші витрати по утриманні спірної квартири, не приймає участі у спільному побуті.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_7, що діяв на підставі довіреності, підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просивши суд про задоволення позову. При цьому, позивач посилався на те, що відповідач добровільно покинув квартиру АДРЕСА_1 шість років тому, речі ОСОБА_3 за даною адресою відсутні. Перешкод у користуванні даним житлом ОСОБА_3 ніхто не здійснює, крім того, відповідач самоусунувся в утриманні житла, саме позивач та ОСОБА_4 здійснюють витрати з утримання квартири.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_8, що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні категорично заперечували проти позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на те, що ОСОБА_3 06.08.2016 року випадково дізнався про рішення суду, яким його визнано таким, що втратив право користування квартирою № 36 у будинку № 4/2 по вул. Харківських Дивізій у м. Харкові. Починаючи з 1961 року відповідач проживав у спірній квартирі, яка була надана його матері ОСОБА_6, що підтверджується контрольним талоном до ордеру серія ДП № 02060. Доводи позивача, що він не мешкає за місцем реєстрації більше 6 років, не відповідають дійсності, оскільки тривалий час, а саме: з 2007 року по 2014 рік доглядав свою хвору, непрацездатну матір ОСОБА_6. У 2014 році матір ОСОБА_6 померла. Протягом 2014 року по 2016 рік ОСОБА_3 доглядав свою сестру ОСОБА_9, якій тяжко ходити, і вона потребує стороннього догляду та фактично жив на дві квартири, мешкав у квартирі сестри, а також за місцем своєї реєстрації. В березні 2016 року відповідач переніс інсульт, після якого йому призначено тривале лікування, внаслідок хвороби відповідач погано розмовляє, має гіпертонічну хворобу 3 ст.. Крім того, незважаючи на те, що ОСОБА_3 тривалий час доглядав матір, він не втратив інтересу до квартири, оскільки він періодично жив за місцем своєї реєстрації. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що, дійсно, він не сплачував за комунальні послуги, оскільки його матір ОСОБА_6 за життя сплачувала за нього комунальні послуги, тоді як він доглядав останню, крім того, через хворобу матері він не працював, займався городом, де вирощував овочі, реалізуючи які, міг існувати.

Третя особа - ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_2, просила суд про задоволення позовних вимог.

Третя особа - ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_2 та просила суд про задоволення позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, третіх осіб, свідків, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до контрольного талону до ордеру серія ДН № 02060 від 27.06.1961 року, основним квартиронаймачем квартири була визнана ОСОБА_6. До ордеру з правом на житло були включені ОСОБА_10 (чоловік), ОСОБА_11 (матір чоловіка), ОСОБА_12 (матір), ОСОБА_13 (донька), ОСОБА_14 (син), ОСОБА_15 (син), ОСОБА_16 (син) (а.с.56).

Згідно форми Б, виданої за підписом начальника дільниці № 54 КП «Жилкомсервіс», ОСОБА_6 померла 25.02.2014 року, у звязку з чим, виписана 12.03.2014 року, ОСОБА_12, у звязку зі смертю, виписана 27.04.1988 року, ОСОБА_14, у звязку зі смертю, виписаний 10.01.2008 року (а.с.81).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку № 3860 від 12.12.2014 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.4).

Відповідач, на час звернення із позовом ОСОБА_2 до суду, був зареєстрований за спірною адресою.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Конституція України закріпляє право громадян на житло як найважливіше соціально-економічне право.

При цьому, право на житло, як субєктивне право, тобто таке, що належить конкретній особі на конкретне жиле приміщення в будинку відповідного житлового фонду, виникає в силу передбачених у житловому законодавстві юридичних фактів і отримує свою конкретизацію та деталізацію у відповідних правовідносинах.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 6 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

Право громадян на житло передбачено ст. 1 Житлового кодексу УРСР (далі: ЖК).

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших осіб або прав державних і громадських організацій.

Поняття житла надано законодавцем у статті 379 ЦК України, згідно якої житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до ст.ст. 6, 64 ЖК, житлове приміщення надається наймачу та членам його сімї для постійного в ньому проживання, тобто для використання його за цільовим призначенням (задоволення своїх потреб та розпорядження ним у відповідних межах). Члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть всі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що ОСОБА_3 більше шести років не проживає у спірній квартирі, не несе будь-яких витрат з утримання вказаного житла, тому, згідно зі ст. 71 ЖК УРСР, є таким, що втратив право на користування спірним жилим приміщенням.

Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР ), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим, вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

В судовому засідання свідок ОСОБА_17 пояснила, що вона з 2012 року постійно проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, б. 4/2, кв. 36, за даною адресою зареєстрований відповідач, але він не мешкав у даному житлі, речі його відсутні, за комунальні послуги сплачують ОСОБА_2, ОСОБА_4, тоді як ОСОБА_3 самоусунувся в утриманні житла.

Проте, до показань свідка суд відноситься критично, виходячи з наступного.

Рішенням Харківської міської ради № 456 від 30.07.2014 року у звязку зі смертю наймача ОСОБА_6, ОСОБА_3 визнано наймачем трикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_2 зі складом 4-х осіб: ОСОБА_3 наймач, ОСОБА_4 невістка, ОСОБА_5 племінниця, ОСОБА_2 син невістки.

Договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом. Громадяни, які проживають в одній квартирі і користуються в

ній жилими приміщеннями за окремими договорам найму, в разі об'єднання в одну сім'ю вправі вимагати укладення з ким-небудь з них одного договору найму на все займане приміщення. У разі відмови наймодавця в укладенні одного договору найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та

інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить

будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (ст.ст. 103,105, 106 ЖК).

Тобто, у липні 2014 року ОСОБА_3 визнано наймачем квартири АДРЕСА_3, при цьому, ані позивач, ані треті особи не ставили питання щодо визнання його таким, що втратив право користування спірним житлом, а навпаки погодилися із тим, щоб саме відповідач був наймачем квартири.

Тому посилання позивача, третіх осіб, що ОСОБА_3 не мешкає за місцем реєстрації станом на грудень 2014 року (час із зверненням до суду із позовом) майже 6 років не відповідають дійсності.

Крім того, суду надано довідку Управління праці та соціального захисту населення, відповідно до якої ОСОБА_3 перебуває на обліку у відділі соціальних допомог управління праці та соціального захисту населення Адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради та отримує допомогу - компенсаційну виплату як особа, яка здійснює догляд за особою, яка досягла 80 років з 13.03.2012 року.

Факт догляду за матірю було підтверджено показаннями свідка ОСОБА_18, яка зазначала, що тривалий час з 2007 року по 2014 рік ОСОБА_3 доглядав хвору матір, а після смерті останньої він доглядав її, оскільки свідок важко хворіє, практично не може самостійно пересуватися.

Тобто, судом достеменно встановлено, що, дійсно, ОСОБА_3 здійснював догляд за своєю непрацездатною матірю.

В судовому засіданні позивач посилався на те, що вносив плату за житлово-комунальні послуги і з ним укладались договори з комунальними підприємствами, проте дані доводи не мають правового значення для вирішення спору по суті, оскільки доказуванню у даному спорі підлягає факт не проживання особи в жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин.

Так, відповідач зі згодою позивача та третіх осіб у 2014 році визнаний наймачем спірної квартири, дійсно деякий час не мешкав у квартирі, оскільки з 2012 року доглядав непрацездатну матір, проте не втрачав інтересу до спірного житла, оскільки повертався до квартири, мешкаючи у даному житлі, проте тимчасова відсутність особи повинна бути безперервною і, за загальним правилом, не повинна перевищувати шести місяців. Початок протікання часу відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Повернення особи в житлове приміщення, яке вона раніше займала, перериває протікання строку тимчасової відсутності

Крім того, сам по собі той факт, що відповідач в оспорюваний період не звертався до правоохоронних органів та/або до суду із заявами про усунення йому перешкод в користуванні жилим приміщенням не може бути підставою для задоволення вказаного позову.

Таким чином, надані позивачем докази не підтверджують факт не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК належними є докази які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суду надано акт № 19/12/14 обстеження квартири АДРЕСА_1, яким встановлено факт не проживання і відсутності речей ОСОБА_3, акт складений 19.12.2014 року.

По-перше, як пояснила у судовому засіданні третя особа ОСОБА_4, вони робили ремонт у квартирі та викинули речі відповідача.

По-друге, зі змісту наданого суду акту обстеження спірної квартири вбачається, що три особи - ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 склали акт обстеження квартири про те, що в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не мешкає, особистих речей не виявлено.

При цьому в акті не зазначено, на підставі чого встановлено факт не проживання відповідача при обстеженні квартири, яким чином такі обставини встановлювались, на підставі чого вищевказані особи зробили такий висновок.

За таких обставин, суд вважає, що цей письмовий документ не є належним доказом постійного не проживання в квартирі відповідача.

З вищевикладених правових норм вбачається, що для ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, має бути належним чином доведено факт не проживання особи у спірному приміщенні без поважних причин понад шість місяців. В той же час в даному випадку такі обставини належним чином доведені не були.

З огляду на зазначене, суд вважає, що позивачем не надано об'єктивних та переконливих доказів на підтвердження не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців.

Надавши оцінку всім доказам, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3, дійсно, деякий час не проживав у спірній квартирі, однак таке не проживання зумовлено поважними причинами, а саме: догляд за матірю та сестрою. Крім того, суду не надано доказів на підтвердження безперервного не проживання відповідача за місцем реєстрації понад шість місяців.

Також, з боку відповідача суду надано виписку № 6992 з медичної карти стаціонарного хворого, відповідно до якої в період з 23 серпня по 02 вересня 2016 року відповідач перебував у лікарні з ішемічним інсультом в басейні лівої середньої мозкової артерії.

Відповідачем надано квитанцію сплати за комунальні послуги, відповідно до якої 28.10.2016 року він сплатив квартплату за квартиру АДРЕСА_1 за листопад 2016 року в сумі 50 грн..

Необхідно зауважити, що вказана квартира № 36 у будинку № 4/2 у м. Харкові є єдиним житлом відповідача і тому його право проживання захищено гарантіями ст. 8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (далі по тексту - Конвенція) передбачає таке:

1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Так, у в рішенні Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03), яка стосувалася порушення права на житло у зв'язку із визнанням недійсною їхньої прописки та подальшим виселенням, була висловлена правова позиція стосовно поняття житла та можливості виселення з нього, яка обов'язкова для застосування судом, виходячи із приписів ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідач не проживав деякий час в спірному жилому приміщенні з поважних причин, іншого постійного місця проживання, окрім спірної квартири, не має, а тому законним і справедливим буде збереження за ним права на користування жилим приміщенням квартири за місцем його реєстрації.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено через Фрунзенський районний суд м. Харкова до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -