Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Пр. № 22-ц/778/2647/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Український графіт» (надалі ПАТ «Український графіт») про встановлення факту, який має юридичне значення та зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив встановити факт, що він з 21.07.1982 по 06.07.1986 роки виконував трудові обовязки слюсаря з ремонту котельного обладнання в енергетичному цеху Дніпровського електродного заводу, а в період з 01.03.1988 по 31.05.1992 роки виконував трудові обовязки майстра служби пиловловлення в цеху пиловловлення Дніпровського електродного заводу та зобовязати відповідача видати уточнюючу довідку із зазначенням про це.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що відповідач є правонаступником Дніпровського електродного заводу. З 10.04.1979 року він перебуває у трудових відносинах з відповідачем. В період з 21.07.1982 по 06.071986 роки він виконував трудові обовязки слюсаря з ремонту котельного обладнання в енергетичному цеху Дніпровського електродного заводу, а в період з 01.03.1988 по 31.05.1992 роки виконував трудові обовязки майстра служби пиловловлення в цеху пиловловлення Дніпровського електродного заводу. У відповідності до підрозділу «а» розділу ХІV Списку №2 виробництв, цехів, професій і посад з важкими умовами праці, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах і в пільгових розмірах, затвердженого постановою ОСОБА_3 Міністрів СРСР №1173 від 22.08.1956 року, він фактично виконував у вказані періоди трудові обовязки з важкими умовами праці. В довідці №13/223 відповідача вказано, що він працював у спірні періоди на важких умовах праці. Через це УПФУ в Хортицькому районі йому відмовило у призначенні пенсії на пільгових умовах.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2016 року в задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засідання 07 липня 2016 року доповідь судді-доповідача, пояснення всіх осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 212-215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до диплому БТ №956039 ОСОБА_2 в 1979 році отримав спеціальність теплотехнічне обладнання промислових підприємств.

10.04.1979 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду машиніста енергетичного цеху Дніпровського електродного заводу.

Наказом Дніпровського електродного заводу № 226 від 15.06.1982р. ОСОБА_2 прийнято на посаду слюсаря аварійно-відновлювальних робіт 5 розряду (а.с.33).

Під записом №10 трудової книжки 21.07.1982 року ОСОБА_2 міститься запис про те, що позивача прийнято на посаду слюсаря по ремонту котельного обладнання енергетичного цеху № 13 на ділянці з ремонту та експлуатації мереж тепловодопостачання (ТВС).

Ознайомлення ОСОБА_2 із зазначеною посадою та умовами праці підтверджується власноручним підписом останнього в наказі № 226 від 15.06.1982р. та на корінці приймальної записки від 21.07.1982р. (а.с.34).

Як вбачається зі штатного розкладу робітників цеху № 13 ДЕЗ на 1982 рік посада слюсаря аварійно-відновлювальних передбачена вказаним розкладом. Проте, посади слюсаря по ремонту котельного обладнання в штатному розкладі не міститься (а.с.38-42).

Наказом ДЕЗ № 128-К від 03.07.1986р. (а.с.149-150) ОСОБА_2 прийнято на посаду майстра по експлуатації пилогазоочисних установок цеху пиловловлювання цех № 7.

Підрозділом «а» розділу XIV Списку № 2, затвердженого ОСОБА_3 Міністрів СРСР №1173 від 22 серпня 1956 р. передбачено наступну посаду, робота за якою надає право на пенсію на пільгових умовах: «Слесари и электромонтеры дежурные, слесари и электромонтеры по ремонту и обслуживанию оборудования и автоматики в цехах: котельных, машинних (теплосиловых), топливоподачи и пылеприготовления».

Відповідно до довідки начальника відділу кадрів ПАТ «Український графіт» термін зберігання Журналу обліку теоретичного навчання складає 10 років, термін зберігання Журналу обліку виробничого навчання складає 5 років відповідно «Інструкції з ведення журналів обліку теоретичного та виробничого навчання учнів професійно-технічних навчальних закладів» від 26 січня 2011 року N 59.

Термін зберігання посадових та робочих інструкцій працівників; документів про підготовку кадрів нових професій, спеціальностей, кваліфікацій, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів складає 5 років згідно п.43, п.537 «Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів» N 578/5 від 12.04.2012р. Отже, у зв язку зі спливом термінів зберігання та неодноразової реорганізації неможливо надати посадову інструкцію майстра ТТУ цеху пиловловлення №7 за 1988рік та копію наказу по енергетичному цеху про допуск ОСОБА_2 до самостійної роботи та присвоєння розряду та журналу обліку навчання за 1982р.

Враховуючи те, що жодним належним доказом не підтверджено факту перебування позивача в період з 21.07.1982 по 06.07.1986 роки на посаді слюсаря по ремонту котельного обладнання в енергетичному цеху, а навпаки спростовується наказом № 226 від 15.06.1982р., корінцем приймальної записки від 21.07.1982р. та штатним розкладом робітників цеху № 13 ДЕЗ на 1982 рік, суд першої інстанції правильно вважав, що підстав для задоволення позову в частині позову про встановлення факту виконання позивачем трудових обовязків слюсаря з ремонту котельного обладнання в енергетичному цеху з 21.07.1982 по 06.07.1986 роки немає.

Щодо встановлення факту виконання ОСОБА_2 трудових обовязків майстра служби пиловловлення в цеху пиловловлення в період з 01.03.1988 по 31.05.1992 роки, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Згідно із наказом ДЕЗ № 150 від 10.03.1988р. ОСОБА_2 призначено з 01.03.1988 р. на посаду майстра теплотехнічних установок (ТТУ) цеху пиловловлювання № 7.

Зазначена посада передбачена штатними розкладами керівників, спеціалістів та службовців ДЕЗа на 1988р. та на 1989 рік.

Наказом ДЕЗ № 330 від 04.06.1986р. було створено цех пиловловлення №7.

З додатку до наказу № 330 від 04.06.1986р. (а.с. 35-37), яким затверджено структуру цеху пиловловлювання № 7, та з штатного розкладу робітників цеху № 7 на 1988 рік вбачається, що зазначений цех поділяється на дві виробничих зони службу пиловловлення, яка безпосередньо пов`язана із виробничим процесом пиловловлення, де працюють основні робочі, які ведуть технологічний процес та користуються правом на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1 та службу енергопостачання.

Посада майстра ТТУ цеху пиловловлення (Цех №7) відноситься до допоміжної зони служби енергопостачання на дільниці теплотехнічних установок, працівники якої не виконують працю з важкими умовами та посади яких не відносяться до Списку № 1.

З 01.03.1988р. по 31.05.1992р. ОСОБА_2 працював на посаді майстра теплотехнічних установок (ТТУ) цеху пиловловлювання № 7 (а.с.53-62).

Як вбачається з написаної власноруч ОСОБА_2 заяви про переведення від 30.05.1992р. (а.с.63) останнім зазначено, що працює майстром ТТУ, та особовим рахунком нарахування та утримання зарплати № 2558 за 1988 рік майстра ТТУ цеху № 7 ОСОБА_2

Підрозділом 15 «б» розділу VII Списку № 1, затвердженого ОСОБА_3 Кабінету Міністрів СРСР № 10 від 26.01.1991р., передбачено наступну посаду, робота за якою надає право на пенсію на пільгових умовах: «Пиловловлювання і газоочищення, майстри, старші майстри»

Посада майстра теплотехнічних установок допоміжної зони служби енергопостачання цеху пиловловлення № 7, яка підрозділом 15 «б» розділу VII Списку № 1, затвердженого ОСОБА_3 Кабінету Міністрів СРСР № 10 від 26.01.1991р., не передбачена.

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_2 під № 14 міститься запис про те, що з 01.03.1988р. (а.с.10) ОСОБА_2 прийнято на посаду майстра служби пиловловлення з посиланням на наказ № 150 від 10.03.1988р., в якому зазначено зовсім іншу посаду (майстер ТТУ).

Як вбачається зі штатних розкладів за 1988- 1992 року (а.с. 43-52) посада майстер служби пиловловлення не передбачена в штатному розкладі.

Штатним розкладом на 1993 передбачено посаду «змінний майстер служби пиловловлення», робота на якій відноситься до Списку № 1, та на яку і було переведено позивача за його власним бажанням з 01.06.1992р.

Крім того, з розстановочних штатних розкладах за 1990рік, за 1991рік, за 1992рік зазначені прізвища інших робітників, які займали всі інші посади у цеху №7.

Оскільки всі передбачені посади у цеху №7 були зайняті, то позивач не міг займати іншу посаду, ніж майстра ТТУ, яка за штатним розписом міститься в кількості 1 одиниця.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що запис під №14 в трудовій книжці містить помилкові відомості.

Оцінив докази в їх сукупності, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем не доведений факт виконання ним в період з 01.03.1988р. по 31.05.1992р. трудових обовязків майстра служби пиловловлення в цеху пиловловлення, тому в задоволенні позову в частині встановлення факту виконання позивачем трудових обовязків майстра служби пиловловлення в цеху пиловловлення в період з 01.03.1988 по 31.05.1992 роки слід відмовити.

Згідно із довідкою ПАТ «Український графіт» №13/222 від 10.08.2015 року періоди з 21.07.1982 по 06.07.1986 роки та з 01.03.1988р. по 31.05.1992р. ОСОБА_2 не працював повний робочий день на ПАТ «Український графіт» в виробництві вуглецитних матеріалів, мас і виробів із них.

Листом УПФУ в Хортицькому районі м. Запоріжжя від 18.09.2015р. ОСОБА_2 відмовлено в призначенні пенсії на пільгових умовах по Списку №2 у зв`язку з недостатністю стажу роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Пунктом 2.4. «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним Наказом Мінпраці, Мінюсту та Міністерства соцзахисту № 58 від 29.07.1993р. передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно з ч.3 п.2.14 Інструкції, якщо працівник має право на пенсію за віком на пільгових умовах, запис у трудовій книжці робиться на підставі наказу, виданого за результатами атестації робочих місць, і має відповідати найменуванню Списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", право на пенсію на пільгових умовах мають працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, та працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах зі шкідливими і важкими умовами праці, - за списками № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України і за результатами атестації робочих місць.

При вищевикладених обставинах, судом першої інстанції було правильно встановлено, що у спірні періоди позивач не був зайнятий повний робочий день на роботі з важкими умовами праці, то підстав для зобовязання відповідача надати уточнюючу довідку немає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_2 з 21.07.1982 по 06.07.1986 роки виконував трудові обовязки слюсаря з ремонту котельного обладнання в енергетичному цеху Дніпровського електродного заводу, а в період з 01.03.1988 по 31.05.1992 роки виконував трудові обовязки майстра служби пиловловлення в цеху пиловловлення Дніпровського електродного заводу, міг би встановлюватись судом у судовому порядку у цій справі, якщо б у відповідача ТОВ «Український графіт» за цей період були відсутні відповідні вищезазначені накази по підприємству відносно ОСОБА_2 (№ 226 від 15.06.1982 року, № 128-К від 03.07.1986 року, № 150 від 10.03.1988 року та інш.), які спростовують цей факт, та з якими ОСОБА_2 свого часу був ознайомлений під особистий підпис та не оскаржував, які досі не скасовані та які, відповідно, на теперішній час мають юридичну силу.

Саме на підставі цих наказів ТОВ «Український графіт» та інших належних допустимих наявних у підприємства письмових доказів (штатних росписів тощо) була видана ОСОБА_2 довідка на підтвердження наявності трудового стажу для призначення пенсії (а.с.12-13).

Наявність у трудовій книжці ОСОБА_2 записів про виконувану ним роботу та зайняття посади на підприємстві у вищезазначений період (а.с.9-11), які не узгоджуються із наявними у відповідача ТОВ «Український графіт» дійсними наказами, не може бути підставою для видачі відповідачем позивачу уточнюючої довідки, про яку просить позивач у своєму позові у цій справі, а - лише підставою для внесення відповідних змін до трудової книжки позивача ОСОБА_2 з метою приведення останніх у відповідність до наявних на підприємстві наказів.

Покази будь-яких свідків, у тому числі осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які начеб - то працювали разом із позивачем на підприємстві у вищезазначений період та їм відомо, яку роботу у цей період на підприємстві виконував позивач, та яку посаду займав, за наявності дійсних наказів підприємства про роботу позивача у цей період (належних письмових доказів), не можна вважати належними, допустимими доказами в обґрунтування позовних вимог позивача у цій справі, тому суд першої інстанції правильно відмовив позивачу у задоволенні його клопотання (а.с.73) про допит останніх у цій справі.

Журнали практичного навчання за 1982 рік, на витребуванні та дослідженні яких наполягав позивач у цій справі у суді першої інстанції (а.с.72), та які не збереглися у відповідача за строками давності (а.с.119), також не можна вважати належними, допустимим доказами у цій справі в обґрунтування позовних вимог позивача за наявності дійсних наказів підприємства про роботу позивача у цей період (належних письмових доказів).

У разі відмови позивачу судом першої інстанції у задоволенні його первісних позовних вимог у цій справі (про встановлення факту, що має юридичне значення), похідні від них позовні вимоги позивача (про зобовязання відповідача видати уточнюючу довідку) також не підлягали задоволенню у цій справі.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

На виконання вимог ст. 10 ч.4 ЦПК України суд першої інстанції сприяв повному і всебічному зясуванню обставин цієї справи.

Так, за клопотанням позивача ухвалою від 04 лютого 2016 року (а.с.92) суд першої інстанції витребував відповідні докази у відповідача у цій справі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Будь-які описки у рішенні суду першої інстанції не можуть бути підставою доля скасування чи зміни останнього судом апеляційної інстанції.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

І хоча суд першої інстанції у своєму рішенні у цій справі послався на ст. 88 ЦПК України, проте, фактично питання про розподіл між сторонами судових витрат, понесених ними при розгляді цієї справи судом першої інстанції, оскаржуємим рішенням не вирішувалось, а тому воно не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути у подальшому вирішено судом першої інстанції за ініціативою останнього або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ТОВ «Український графіт» судових витрат у вигляді судового збору (а.с.171), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_6ОСОБА_7