Провадження № 22-ц/783/6844/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Левика Я.А.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2, представників ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 23 грудня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_2 до ПАТ «ВіЕс Банк» про розірвання кредитного договору, припинення зобовязань за кредитним договором, визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором № КF 45286 від 26 жовтня 2007 року в сумі 2 072 670,62 грн., яка складається з наступного: 1 817 472,06 грн. - заборгованість за кредитом; 204 312,54 грн. - заборгованість по відсотках; 50 886,01 грн. - пеня.

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, ОСОБА_2 до ПАТ «ВіЕс Банк» про розірвання кредитного договору, припинення зобовязань за кредитним договором, визнання договору недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_2 в рівних частках на користь ПАТ «ВіЕс Банк» 29 682,88 грн. сплаченого судового збору, тобто по 14 841,44 грн. з кожного.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_5, ОСОБА_2.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 квітня 2016 року рішення Галицького районного суду м.Львова від 23 грудня 2015 року в частині задоволення позову ПАТ «ВіЕс Банк» та в частині стягнення судового збору, - скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» заборгованості за кредитним договором № КF 45286 від 26 жовтня 2007 року в сумі 2 072 670,62 грн., яка складається з: 1 817 472,06 грн. - заборгованість за кредитом, 204 312,54 грн. - заборгованість за відсотками, 50 886,01 грн. - пеня, - відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 квітня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, предметом апеляційного розгляду є апеляційна скарга ОСОБА_5, ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі апелянти зазначають, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Апелянти вказують, що судом не було встановлено суми кредиту, яка фактично отримана як кредитні кошти. Згідно кредитної угоди від 26 жовтня 2007 року, укладеної між ВАТ «Електрон Банк» та позичальником (ОСОБА_5М.), сума кредиту становить 75 000 доларів США. Вказують, що суд не взяв до уваги доказів позичальника, а ухвалив рішення виключно на підставі думки кредитора, які нічим не підтверджуються. Одночасно судом було винесено ухвалу про витребування доказів, а саме оригіналів первинних документів, яку позивач не виконав, а лише надав оригінал кредитного договору та графік погашення кредиту, в якому суми не співпадали із копією первісного графіка погашення поданого додатком до позовної заяви. Безпідставно суд не надав належної оцінки належної оцінки всім доказам, які спростовують отримання суми в розмірі 125 000 доларів США. Апелянти зазначають, що судом не досліджувались порушення позивачем норм Закону України «Про захист прав споживачів».

Просять скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року та ухвалити нове по суті позовних вимог, яким в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2, про стягнення заборгованості відмовити, зустрічний позов ОСОБА_5, ОСОБА_2 до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання договору недійсним задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 26 жовтня 2007 року Відкрите акціонерне товариство «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_5 (позичальник) уклали кредитний договір № КF 45286. Предметом даного договору є кошти в сумі 75 000 доларів США. Договір укладено на строк 10 років зі сплатою 11,5% річних. Позичальник зобовязався повернути банку основну суму кредиту частинами відповідно до графіку платежів, що міститься в додатку № 1 до договору і є його невідємною частиною.

04 вересня 2014 року сторони уклали додаткову угоду № 3. Розмір кредиту визначено в сумі 125 000 доларів США, строк користування кредитом - 180 місяців, кінцева дата повного виконання боргових зобовязань - 26 жовтня 2022 року, періодичність та розміри погашення кредиту - у відповідності до графіку.

На забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором №КF 45286 від 26 жовтня 2007 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № КF 45286/8-2 від 04 вересня 2014 року, згідно з умовами якого вона є поручителем по зобовязаннях ОСОБА_5

Згідно з п.1.2. договору поруки поручитель зобовязаний у випадку порушення боржником своїх зобовязань перед кредитором за кредитним договором; боржник і поручитель згідно цього договору відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

09 червня 2015 року ПАТ «ВіЕс Банк» направив боржнику та поручителю повідомлення - вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором протягом 30 календарних днів, але не пізніше 45 календарних днів.

Станом на 21 вересня 2015 року загальна сума заборгованості за кредитом ОСОБА_5 перед ПАТ «ВіЕс Банк» становить 89 570,90 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом Національного Банку України 2 072 670 грн. 62 коп.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний кредитний договір було укладено позивачем саме на передбачених у ньому умовах, які його влаштували і заперечень не викликали, що підтверджується особистим підписом позичальника, який не відмовився від виконання договору, а тривалий час користувалася кредитними коштами і проводив повернення таких, сплачував відсотки, а тому відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову виходячи із наступного.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі.

Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Колегія суддів вважає недоведеними твердження апелянтів про те, що банк перед укладенням кредитного договору не надав жодної інформації про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту та іншу інформацію, як це передбачено п.2.1 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року, оскільки перед укладенням кредитного договору було заповнено та підписано Заяву-анкету позичальника, у якій позичальник просить надати споживчий кредит та повідомляє загальну інформацію про себе. Додатком № 2 до кредитного договору № KF45286 є повідомлення про надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Також перед укладенням кредитного договору позичальник був ознайомлений та згідний з розрахунком орієнтованої сукупної вартості кредиту, проектом кредитного договору, договору про забезпечення виконання зобовязань, інформацією про платежі, про що розписався в вищезазначеному додатку. (т.1 а.с. 168-169)

Таким чином банком було дотримано вимоги ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п.2.1 Постанови Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, а твердження апелянтів щодо порушення вказаних норм не підтверджені належними доказами. Окрім того банком надано копію заяви-анкети позичальника, яку ОСОБА_5 заповнив перед укладенням кредитного договору, додатком № 3 до якої є повідомлення про надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну скупну вартість.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що банк не зазначив в кредитному договорі або додатку до нього детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх послуг, а також інших фінансових зобовязань, колегія суддів не бере до уваги, оскільки в додатку № 3 до кредитного договору № KF 45286 від 26 жовтня 2007 року про розрахунок орієнтованої скупної вартості кредиту надана інформація щодо розрахунково-касового обслуговування скупної вартості кредиту. (т.1 а.с. 170 зворот) Щодо інших фінансових зобовязань позичальника, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, а саме пунктом 8.1.5 кредитного договору передбачено: - витрати на нотаріальне посвідчення договору про забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору згідно угоди позичальника з нотаріусом; - витрати на страхування майна, що пропонується в якості забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору, у випадках передбачених кредитним договором згідно угоди позичальника з страховою компанією.

Щодо недійсності договору у звязку з істотною зміною обставин, а саме збільшення курсу долара США з моменту видачі кредиту, колегія суддів вважає, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_5 було надано інформацію щодо всіх умов договору, оскільки в договорі послідовно та докладно викладено всі права та обовязки сторін, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що банком порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» колегія суддів не бере до уваги виходячи із наступного.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Колегією суддів встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_5 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

Верховний суд України висловив зазначену позицію в постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Таким чином, вирішуючи вимоги за зустрічним позовом, суд першої інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 10, 60, 212-214 ЦПК України встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення цього спору, та дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки оспорюваний кредитний договір № KF 45286 від 26 жовтня 2007 укладений відповідно до норм чинного законодавства та сторони досягнули згоди щодо істотних умов. Повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», сторони діяли добровільно, повністю усвідомлювали наслідки своїх дій, про що свідчать підписи на договорі.

Задовольняючи позов ПАТ «ВіЕс Банк», суд першої інстанції виходив з того, що всупереч нормам цивільного законодавства та умовам кредитних договорів, позичальник свої зобовязання перед позивачем щодо повернення кредиту, нарахованих відсотків та штрафних санкцій не виконує, чим порушує істотні умови кредитного договору, а тому допустив утворення заборгованості.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком районного суду виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення цим вимогам в частині задоволення позовних вимог ПАТ «ВіЕс Банк» та розподілу судових витрат не відповідає.

Відповідно до ст.ст. 1054,1056-1 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредити і сплатити проценти, визначені у договорі.

За змістом ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначений родовими ознаками.

Договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Сам пособі факт підписання стронами тексті договору без передання грошових коштів не породжує обовязку позичальника повернути грошові кошти.

Судова колегія вважає, оскільки банком не надано належного розрахунку заборгованості, первинні документи (документи відділу касових операцій) за спірним кредитним договором знищені, що підтверджується протоколом № 2 засідання експертної комісії ПАТ «ВіЕс Банк» від 4 червня 2014 року про відбір архівних документів структурних підрозділів банку, як таких, що підлягають знищенню. Але з наданої банком виписки вбачається, що вона містить відомості до 20 вересня 2015 року, що включає і період після знищення частини документів. Однак і за цей період первинні касові документи та в справі відсутні докази щодо надання кредиту в розмірі 125 тисяч доларів США про отримання зазначеної суми.

Суд вважав встановленим, що 26 жовтня 2007 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №КF 45286, згідно якого ОСОБА_5 отримав кредит в розмірі 125 000 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 26 жовтня 2022 року під 11,5% річних. Відповідно до п.5.2.9. кредитного договору позичальник зобовязаний повістю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також можливі пеню та штрафні санкції, незалежно від строку зобовязання у наступних випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; утворення в позичальника простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами. Згідно з п.5.3.1. кредитного договору банк має право у разі невиконання, неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором списати з рахунку позичальника суму боргу на підставі наказу на примусову сплату боргового зобовязання, звернутись в суд з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, вимагати виконання зобовязань за кредитним договором від поручителя.

09 червня 2015 року ПАТ «ВіЕс Банк» скерував ОСОБА_5 і ОСОБА_2 повідомлення-вимоги про дострокове погашення заборгованості згідно кредитного договору протягом 30 календарних днів, але не пізніше 45 календарних днів.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_5 умови договору у встановлений таким термін не виконав тому, згідно розрахунку заборгованості, станом на 21 вересня 2015 року загальна сума заборгованості за кредитом становить 89 570,90 доларів США, що станом на день розгляду справи судом за офіційним курсом НБУ (23,14 грн. за 1 долар США) становить 2 072 670,62 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту - 78 542,44 доларів США; заборгованості по відсотках - 8 829,41 доларів США; пені - 2 199,05 доларів США; та прийшов до висновку про задоволення позову ПАТ «ВіЕй Банк» і стягнення з відповідачів зазначеної вище суми.

З такими висновками суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

На обґрунтування суми заборгованості суд першої інстанції посилався на виписку документів по кредитному договору №КF 45286 від 26 жовтня 2007 року за період з 26 жовтня 2007 року по 20 вересня 2015 року (т.1 а.с.142-165). Зазначена виписка не має відомостей якою службовою особою вона підписана, на останньому її аркуші міститься печатка операційного управління банку. Хоч ця виписка має назву «Виписка документів до договору…», посилання на будь-які документи у ній відсутні, виписка містить прогалини між записами (т.1 а.с.143 зворот, т.1 а.с.145 зворот, т.1 а.с.147 зворот, т.1 а.с.149 зворот, т.1 а.с.151 зворот, т.1 а.с.153 зворот, т.1 а.с.155 зворот, т.1 а.с.157 зворот, т. 1 а.с.159 зворот, т.1 а.с.161 зворот, т.1 а.с.163 зворот).

До Виписки не додано первинних документів, які відповідають вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що містить вимоги до первинного документа та зазначає, що первинний документ повинен містити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.41 Постанови НБУ №254 від 18 червня 2003 року «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України» операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані; підставою для відображення операцій за рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та в електронній формі, незалежно від виду операцій та типу контрагентів. Одним з первинних документів банку є меморіальні ордери (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій); у первинних документах мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом та кредитом, сума операції у грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера, підпис уповноваженої особи. Первинні документи складаються на бланках форм, відповідно до законодавства України, на паперових носіях, в електронній формі та мають містити такі обовязкові реквізити: назву документу (форми), дату та місце складання, назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис, та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. До обовязкових реквізитів первинних документів, що використовуються для розрахунків, крім перелічених вище, також належать: назва одержувача коштів, сума операції, номери рахунків, назва банку (одержувача та платника коштів).

Відтак, є встановленим, що відомості виписки не обґрунтовані первинними документами, які є належними та допустимими доказами отримання позичальником кредитних коштів та їх повернення у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України.

Позичальник ОСОБА_5 заперечує отримання ним у банку коштів в сумі 125 000 доларів США і такі його заперечення не спростовані позивачем за первісним позовом, який не надав належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог.

Клопотання ОСОБА_5 про надання документів судом задоволено, однак позивач ПАТ «ВіЕс Банк» на виконання ухвали суду не надав первинні документи про касові операції за кредитним договором № КF 45286 від 26 жовтня 2007 року з урахуванням умов додаткової угоди від 04 вересня 2014 року. Разом з тим розрахунок заборгованості, яка утворилася за твердженням банку, проведено, виходячи із суми одержаного кредиту в розмірі 125 000 доларів США.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_4 зазначила, що первинні документи відсутні оскільки були знищені та виконати ухвалу суду неможливо.

Відповідно до вимог ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати надання оригіналу.

Відповідно до Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України із зазначенням строків зберігання, затвердженого Постановою НБУ України № 601 від 8 грудня 2004 року, з наступними змінами і доповненнями, документи (статут, кредитний договір заяви-зобовязання, гарантійні листи, обґрунтування, розрахунки, висновки, розпорядження, дозволи, фінансові звіти, статистичні відомості) про видачу й оформлення позик, кредитів, що видані банком зберігаються 5 років після погашення позики (п.220). До терміну зберігання кредитних документів не може бути застосований п.303 вказаного Порядку, на який посилався ПАТ «ВіЕс Банк» та суд першої інстанції, що стосується касових документів та позабалансових ордерів з додатками за емісійно-касовими операціями, а також за операціями з банківськими металами, пластиковими картками, дорогоцінними металами та дорогоцінним камінням.

За приписами ст. 10 ЦПК України апеляційний суд вживав заходів для сприяння всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснив особам, які беруть участь у справі, їх права, обовязки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, надання належних та допустимих доказів у справі. ПАТ «ВіЕс Банк» такими своїми правами не скористався.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно з п.5.6. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2015 року виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Колегія суддів встановила, що банк на підтвердження своїх позовних вимог не надав виписки з особових рахунків та первинні документи на підтвердження таких, а надав «Виписку документів по договору…», у якій відображено назви операцій, що не є випискою з особового рахунку клієнта банку.

Судова колегія прийшла до висновку, що позивач ПАТ «ВіЕс Банк» не надав належних та допустимих доказів про наявність заборгованості позичальника ОСОБА_5 та розміру такої по кредитному договору № КF 45286 від 26 жовтня 2007 року та доказів отримання 125 000 доларів США.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності; колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині задоволення позову ПАТ «ВіЕс Банк» не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

За змістом ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

З огляду на вказані положення закону, договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обовязку позичальника повернути грошові кошти.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в цій частині, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув про те, що банком не надано доказів отримання 125 000 доларів США кредиту.

Таким чином рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року в частині задоволення позову ПАТ «ВіЕс Банк» та в частині стягнення судового збору слід скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» заборгованості за кредитним договором № КF 45286 від 26 жовтня 2007 року в сумі 2 072 670,62 грн., яка складається з: 1 817 472,06 грн. - заборгованість за кредитом, 204 312,54 грн. - заборгованість за відсотками, 50 886,01 грн. - пеня, - відмовити. В решті рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року в частині задоволення позову ПАТ «ВіЕс Банк» та в частині стягнення судового збору скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» заборгованості за кредитним договором № КF 45286 від 26 жовтня 2007 року в сумі 2 072 670,62 грн., яка складається з: 1 817 472,06 грн. - заборгованість за кредитом, 204 312,54 грн. - заборгованість за відсотками, 50 886,01 грн. - пеня, - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

ОСОБА_7