Справа № 136/1334/15-ц Провадження № 22-ц/772/3185/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С. К.,

суддів: Нікушина В. П., Оніщука В. В.,

з участю секретаря Ліннік Я. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Головного управління державної фіскальної служби у місті Києві, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 28 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на рухоме майно,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 01 травня 2013 року між ним та ОСОБА_4, який діяв в інтересах ОСОБА_3, був укладений у простій письмовій формі договір купівлі-продажу мотоцикла марки SUZURI CRUIZER, 2007 року випуску за ціною 90 000 грн. За умовами договору він сплатив ОСОБА_4 кошти за купівлю мотоцикла, а останній передав йому транспортний засіб та документи на нього.

Однак, всупереч пункту 3.3. договору купівлі-продажу, відповідач у десятиденний термін не перереєстрував мотоцикла за ним, хоча це було передбачено договором. Надалі відповідач ухиляється від перереєстрації транспортного засобу.

Посилаючись на те, що з моменту передання йому транспортного засобу та сплати відповідачу коштів за мотоцикл він є власником транспортного засобу, ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на мотоцикл SUZURI CRUIZER, без бокового причепу, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, який був придбаний, відповідно до договору купівлі-продажу від 01 травня 2013 року.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 28 вересня 2015 року позов задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на мотоцикл SUZURI CRUIZER, без бокового причепу, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія ААС № 787422).

В апеляційній скарзі заявник просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні прокурор Побережна-Войтенко О.М. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

У письмових поясненнях Фонд гарантування вкладів фізичних осіб підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші сторони в судове засідання неодноразово не зявилися, хоча належним були повідомлені про час і місце слухання справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, прокурора, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, набувши за правочином у власність рухоме майно, фактично позбавлений можливості ним розпоряджатись, оскільки відповідач відмовляється вчинити дії обумовлені договором купівлі-продажу від 01 травня 2013 року щодо перереєстрації транспортного засобу на ОСОБА_2, унаслідок чого оспорює право власності позивач шляхом незгоди із отриманою ним грошовою сумою у рахунок вартості майна.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Статтею ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати: захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55).

У статті 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав.

Так, крім органів, зазначених у статті 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури.

За частиною другою статті 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктами 1, 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року покладено представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справи за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

У справі, яка переглядається, прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління державної фіскальної служби у місті Києві, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за апеляційною скаргою на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 28 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на рухоме майно.

Установлено, що 01 травня 2013 року між ОСОБА_4, який діяв в інтересах ОСОБА_3 відповідно до доручення від 23 квітня 2013 року, та ОСОБА_2 був укладений у простій письмовій формі договір купівлі-продажу мотоцикла марки SUZURI CRUIZER, 2007 року випуску за ціною 90 000 грн. За умовами договору позивач сплатив ОСОБА_4 кошти за купівлю мотоцикла, а останній передав йому транспортний засіб та документи на нього.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 21 жовтня 2009 року ОСОБА_3В є власником мотоцикла SUZURI CRUIZER.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією субєкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між субєктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Матеріалами справи встановлено, що спірний транспортний засіб з обліку не знімався, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) позивачу не видавався.

Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через предявлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Оскільки мотоцикл не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований за ОСОБА_3, то відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль на підставі статті 392 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції неправильно застосував норми статей 328, 334, 392 ЦК України та дійшов помилкового висновку про визнання за позивачем права власності на спірний транспортний засіб.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь прокуратури Вінницької області підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 485,00 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Головного управління державної фіскальної служби у місті Києві, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 28 вересня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на рухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Вінницької області сплачений судовий збір у розмірі 1 485,00 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_5

Судді: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

З оригіналом вірно: