АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6060/15-ц Номер провадження 22-ц/786/981/16Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Винниченка Ю.М., Одринської Т.В., при секретарі: Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, шляхом виселення та зняття з реєстрації, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору неправомірним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, шляхом виселення та зняття з реєстрації, мотивуючи свій позов тим, що вона на підставі договору дарування від 11.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4, прийняла у власність житловий будинок за № 31, що розташований по вул. Ломоносова у м. Полтава. Посилалась на те, що 15.03.2013 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір №30 про надання в користування з правом реєстрації житлової кімнати площею 7,4 м2 у будинку №31 по вул. Ломоносова в м. Полтаві. При цьому вказувала, що 23.09.2015 року нею було направлено відповідачеві лист-попередження про наміри розірвати укладений договір найму, однак ОСОБА_3 жодної відповіді їй не надавав. Крім того, протягом останнього року ОСОБА_3 створив їй та її сину ОСОБА_5, умови, які є нестерпними для проживання, чим перешкоджає користуватися та розпоряджатися своїм майном. В добровільному порядку ОСОБА_3 виселитися з даного приміщення та знятися з реєстраційного обліку не бажає. В звязку з чим, просила суд зняти ОСОБА_3, 06.10.1973 року з реєстраційного обліку з подальшим виселенням з житлового будинку за адресою: м. Полтава, вул. Ломоносова, 31 та стягнути з останнього на її користь суму сплаченого судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп.

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про визнання договору неправомірним. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що з 1997 року він та ОСОБА_2 проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу. вказував на те, що 11.07.2008 року ОСОБА_2 було оформлено договір дарування житлового будинку, після чого вони постійно стали разом в ньому проживати.

Квартиронаймачем та наймачем в будинку №31 по вул. Ломоносова в м. Полтаві він не був, а проживає тут з 2008 року, як член сімї позивачки, користуючись всім будинком та господарськими будівлями. Тому вважає, що договір який був укладений 15.03.2013 року мав лише формальний характер. В звязку з чим просив визнати договір №30 від 15.03.2013 року, підписаний між ним та ОСОБА_2 неправомірним.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, шляхом виселення та зняття з реєстрації відмовлено за безпідставністю.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору неправомірним відмовлено за безпідставністю.

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохала рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2016 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, шляхом виселення та зняття з реєстрації скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Також просила стягнути з ОСОБА_3М на її користь суму сплаченого нею судового збору.

Вважає, що рішення місцевого суду в оскаржуваній нею частині винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом неповно зясовані обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення даного спору а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Судове засідання проводилося за участі представників сторін, за відсутності самих сторін, які будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не зявилися, направивши своїх представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за наступних підстав.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судове рішення сторонами по справі та їх представниками в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 не оскаржується, а тому в апеляційному порядку в силу ч.1 ст. 335 ЦПК України не переглядається.

Відповідно до п. п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, що на підставі договору дарування від 11.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_2 належить житловий будинок №31 з належними службовими будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Ломоносова в м. Полтаві, розташований на земельній ділянці, яка згідно довідки Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру №28-16/755 від 09.06.2008 року у власність або оренду не передавалась (а.с.4-5).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.08.2008 року (а.с.6) за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на будинок №31 по вулиці Ломоносова в місті Полтаві.

15 березня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір №30 (а.с.7), згідно якого ОСОБА_2 надала ОСОБА_3 кімнату житловою площею 7,4 кв.м в будинку №31 по вулиці Ломоносова в місті Полтаві тимчасово. Умовами вказаного договору зокрема (п.2 примітки) було передбачено, що вказаний договір може бути розірваний по бажанню однією із сторін до закінчення строку, після попередження не менше як за 15 днів до розірвання договору.

23 вересня 2015 року ОСОБА_2 надіслала ОСОБА_3 лист (а.с.8), в якому відповідно до вказаного договору повідомила відповідача, що має намір розірвати укладений договір з 15 жовтня 2015 року. До вказаної дати просила звільнити займане приміщення та вирішити питання щодо зняття з реєстрації за адресою м. Полтава, вул. Ломоносова, буд.31. Будучи належним чином та завчасно повідомленим про припинення договору найму відповідач добровільно його не звільнив.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, щопозивач звертаючись до суду з позовом про розірвання договору найму житлового приміщення, не дотрималася тримісячного строку, визначеного ч.3 ст. 168 ЖК України щодо обовязку попередити наймача про наступне розірвання договору найму, а тому в задоволенні позову з цих підстав необхідно відмовити.

Проте, колегія суддів, не може погодитися з таким висновком суду в цій частині враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

За змістом ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 159 ЖК України передбачено, що предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і не ізольоване приміщення, а також частина кімнат. Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони по справі певний період часу проживали у фактичних шлюбних відносинах та мають спільну дитину. Відповідач з 2008 року з дозволу позивача почав проживати з останньою у будинку №31 по вулиці Ломоносова в місті Полтаві без реєстрації в установленому законом порядку свого місця проживання (перебування). Починаючи з 2013 року між сторонами в результаті сварок та непорозумінь сімейні відносини були припиненні, за взаємною згодою останні, відносини з приводу надання відповідачу права користування частиною вказаного жилого приміщення, врегулювали шляхом укладання тимчасового безоплатного договір найму. Після укладання даного договору відповідачем було зареєстровано місце свого проживання за вказаною адресою.

Зважаючи на те, що в даному випадку правовідносини сторін в частині надання відповідачу права користування жилим приміщенням належним позивачу, регулюються договірними правовідносинами, судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що вирішення спірних питань повинно проводитись виходячи з положень ЖК України, а не положень ст. 391 ЦК України на які вказувала позивачка в позовній заяві.

З аналогічної точки зору при вирішенні позову виходив суд першої інстанції, та фактично погодилися сторони, які не оскаржували рішення суду в цій частині.

Виселення з житла у нормах ЦК України передбачене, проте належним чином закріплено та деталізовано лише в ЖК України зокрема у ст. 109 цього Кодексу. Випадки виселення громадян із наданням іншого житлового приміщення передбачені ст.ст. 110-115 ЖК України. В інших випадках виселення громадян проводиться без надання іншого житлового приміщення відповідно до вимог ст.ст. 116, 157, 169 ЖК України.

Статтями 168, 169 ЖК України передбачено, що дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений як визначений так і невизначений строк, може бути розрізано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку. У разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно розяснень, які містяться в п.п. 17, 23 постанови Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення осіб, які систематично порушують правила співжиття, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні. Для розірвання договору найму з підстав передбачених ч.4 ст. 168 ЖК України не потрібно, щоб у відношенні відповідачів попередньо застосовувалися заходи попередження і громадського впливу.

Відповідно до умов укладеного сторонами договору найму, сторони домовилися, що він може за бажанням однієї із сторін бути в будь-який час розірваний в односторонньому порядку, за умови попередження про це не менш як за 15 днів. Дані умови договору відповідають положенням передбаченим ст.ст. 627-628 ЦК України та ч.2 ст. 168 ЖК України.

Наданими позивачем доказами, що не заперечується відповідачем, доведено, що ОСОБА_2 23.09.2015 року на адресу відповідача було надіслано попередження про розірвання договору та вимогою до 15 жовтня 2015 року звільнити займане приміщення. Не дивлячись на дотримання позивачем умов договору, відповідач в добровільному порядку займане приміщення не звільнив.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем порушення відповідачем правил співжиття, та відповідно необгунтованості вимог останньої в цій частині.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження зазначеного факту надано наступні докази: відривні талони-повідомлення від 24.06. та 19.08.2015 року, які вказують на звернення ОСОБА_2 до Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області (а.с.12); копія протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173-2 ч.1 КпАП України відносно ОСОБА_3 (а.с.13); заява ОСОБА_2 до прокуратури Київського району Полтавської області з відміткою про отримання від 19.08.2015 року про погрози вбивством на її адресу зі сторони відповідача; заява відповідача директору Полтавської спеціалізованої школи-інтернату №1, якою підтверджуються доводи позивачки про роздільне проживання сторін (а.с.23).

Проводячи оцінку даних доказів, місцевим судом наведено мотиви, які не можна визнати обґрунтованими виходячи з наступного: мотивуючи неприйняття заяви позивачки до прокуратури посиланням на лист-відповідь прокурора від 20.11.2015 року, судом не звернено уваги, що на наданій позивачкою копії заяви мається вхідний штамп прокуратури Київського району, який підтверджує її подачу; мотивуючи неприйняття як доказу складання відносно відповідача протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КпАП України, судом не взято до уваги, що відсутність в діях останнього складу правопорушення не виключає наявності між сторонами порушень правил співжиття, які є відмінними від поняття насильства у сімї.

За вказаних обставин, на думку колегії суддів, зібрані по справі докази є належним підтвердженням того, що відповідачем допущено систематичне порушення правил співжиття з позивачем що робить неможливим їх подальше проживання в одному будинку. Виходячи з положень наведених норм закону та обставин справи, позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Одночасно, на думку колегії суддів, вимоги позивачки про зняття відповідача з реєстрації в належному їй будинку, є передчасними, оскільки факт не зняття з реєстрації ним під час вирішення даного спору в судовому порядку, не може свідчити про відмову останнього від вчинення таких дій, зважаючи на впевненість останнього у їх правомірності. Вирішувати дану вимогу на майбутнє, суд не має змоги, за відсутності даних про те, що останній після набрання рішення законної сили добровільно не зніметься з реєстрації.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2016 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, шляхом виселення скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, шляхом виселення скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, шляхом виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт КН. 811661, виданий Ленінським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 10.12.1998 року, з житлового будинку за адресою: м. Полтава, вул. Ломоносова, 31.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі - 1093,53 грн. (одну тисячу девяносто три гривні пятдесят три копійки).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_6 /підпис/ ОСОБА_7

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: