Провадження № 2/522/2236/16
Справа № 1522/1898/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАНИ

26 жовтня 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі - Шевченко Б.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Білоусова Н.В. про визнання недійсним заповіту та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 25.01.2012 року звернулась до суду з позовом, який уточнила 20.04.2012 року, до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Білоусова Н.В. про визнання недійсним заповіту, складеного 02.09.2011р. ОСОБА_5 у зв'язку зі сумнівами щодо волевиявлення померлого та підстав, передбачених ст.. 225 ЦК України, та про визнання за нею права власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_4.(а.с.112-115).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.03.2012 року було відкрито провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.01.2013 року провадження по зазначеній справі було зупинено у зв'язку зі смертю позивачки ОСОБА_4. Ухвалою суду від 27.08.2013 року ОСОБА_1 було залучено замість ОСОБА_4, як правонаступника позивача.

Позивачка, як правонаступниця ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, в обґрунтування позову (т.1, а.с.112-115) зазначила, що ОСОБА_4 була її рідною тіткою. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік тітки - ОСОБА_5, про що в книзі реєстрації смертей 06.09.2011 року зроблено відповідний актовий запис за № 2153. Свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 від 20.09.2011 року. Після смерті ОСОБА_5 відкрився спадок у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_4. Квартира належала - ОСОБА_4 та її чоловіку ОСОБА_5 на праві приватної, спільної, сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 06.04.1999 року. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 звернулася до Першої Одеської державної нотаріальної контори, однак їй було відмовлено в видачі свідоцтва, оскільки 02.09.2011 року ОСОБА_5 був складений нотаріально посвідчений заповіт на користь відповідачки ОСОБА_2. Її тітка ОСОБА_4 не встигла отримати свідоцтво на спадщину на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 після смерті ОСОБА_5, у зв'язку зі своєю смертю. Вважає, що є сумніви з приводу волевиявлення ОСОБА_5 щодо укладення заповіту, оскільки під час його укладення ОСОБА_5. хворів та знаходився під дією медичних препаратів, та був непрацездатним за віком, 85 років, у силу чого його воля була паралізована. Позивачкою в позові також зазначені посилання на ст. 225 ЦК України, тобто посилання на те, що ОСОБА_5 на час укладання заповіту не міг усвідомлювати та керувати своїми діями. Позивачка вважає, що незважаючи на наявність заповіту, її тітка як дружина померлого та як особа непрацездатного віку (на 84-му році життя) мала право на1/4 частину квартири після смерті ОСОБА_5., тому за даним позовом просить: визнати недійсним заповіт від 02.09.2011 року, реєстраційний номер 2029, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2; також визнати за нею право на наслідування за законом на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1. Позивачка є єдиним спадкоємцем на підставі заповіту від 12.09.2011 року, складеного ОСОБА_4, інших спадкоємців немає, повністю позовні вимоги підтримує.

У судовому засідання представник позивачки - ОСОБА_6 (діє на підставі ордеру серії ОД№004912 від 23.07.2013 року) позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримала та просила задовольнити. З пояснень представника позивачки і позивачки, наданих у минулих судових засіданнях, вбачається, що позивачка не проживала разом з померлим та її тіткою, іноді приїздила до них у гості раз на рік з м. Львова, де вона постійно мешкає, і їй не відомо чи лікувався ОСОБА_5 від свого захворювання. При цьому представник пояснила, що ОСОБА_5 проживав зі своєю дружиною в спірній квартирі, дітей у них не було та практично знаходилися на соціальній підтримці держави та сусідів. У день складання заповіту ОСОБА_5 разом з кимось кудись ходили, а коли він повернувся то ні про що, своїй на той час, дружині не розповів і за складання заповіту також. ОСОБА_5 поховала відповідачка ОСОБА_2. Крім того всі документи на квартиру знаходяться у відповідачки. Вважає, що зазначений заповіт є недійсним на підставі того, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 на час складання заповіту не усвідомлював свої дії у зв'язку зі станом здоров'я, та не було волевиявлення. Також позивачу незрозумілі причини написання померлим такого заповіту на відповідачку, яка була поштаркою. В судовому засіданні в вересні 2014р. по також пояснила. що тітка позивачки їй розповідала, що незадовго до його смерті в квартиру прийшли відповідачка, нотаріус та ще хтось, які розглядували квартиру, а потім її заперли на ключ в своїй кімнаті, та відкрили через деякий час, та зі слів її чоловіка останній повідомив що підписував якісь папери начебто для отримання якихось пільг, а через декілька днів він помер. Ключі та доступ в квартиру мала тільки відповідачка. Вважає що ОСОБА_5 не усвідомлював свої дії. Після того як помер ОСОБА_5, про що дізналася від сусідів або знайомих, позивачка приїхала в м. Одеси до своєї тітки, та впродовж дня не могла увійти в квартиру, оскільки тітка була заперта на ключ в квартирі, та згодом прийшла відповідач на відкрила та пояснила що саме вона поховала ОСОБА_5. Зі слів сусідів позивачу стало відомо. Що сім'ю ОСОБА_5 опікувала ОСОБА_2- поштарка, також їм допомагав і соціальний робітник. Згодом впродовж неділі забрала її до себе у м. Львів, змінивши вхідний замок в квартирі, де остання ї померла.

У судовому засіданні відповідачка та її представник - ОСОБА_7 позовні вимоги не визнали та заперечували про їх задоволення, вважаючи що позов ґрунтується на припущеннях. З пояснень відповідачки вбачається, що вона багато років працює поштаркою і обслуговувала будинок, де проживала сім'я ОСОБА_5, носила ОСОБА_5 та його дружині пенсію, дуже добре їх знала (більше 40 років), на прохання ОСОБА_5 допомагала їм як могла в останні 1,5 роки, так як у них не було дітей і родичів, які б за них турбувалися. Крім того, два рази на місяць вона приносила і купувала їм їжу, готувала, оскільки його дружина ніколи не готувала, прибирала, так як вони обидва вже були люди похилого віку, ОСОБА_5 з дружиною жили в різни х кімнатах. З 2011 року ОСОБА_5 став себе гірше почувати і просив її надавати їм допомогу, так як його дружина вже не зовсім все пам'ятала і зовсім не могла готувати, тому відповідальним за побут сім'ї був він. Однак, у самого ОСОБА_5 була дуже добра пам'ять. У серпні 2011 року вона на його прохання, займалася питанням встановлення газового лічильника, і він віддав їй документи на квартиру, які вона не встигла йому повернути. Після чого, він також просив, щоб після його смерті вона його поховала/кримірувала його на другому кладовищі в м. Одесі біля могили його батьків., так як він вже погано себе відчуває, але при цьому не хотів викликати лікаря. ОСОБА_5 зі своєї дружиною мало спілкувались з сусідами, вели відокремлений та замкнутий спосіб життя, майже ні з ким не спілкувались. В останній рік ОСОБА_5 виявив бажання скласти на неї заповіт і на його прохання та наполягання вона запросила нотаріуса на квартиру, яка його відвідала 02.09.2011р., але сама відповідачка при цьому не була присутня, так як була на роботі. Після чого вона була у них кожен день.. В останній день він майже не міг їсти, і навіть поросив її замінити під ним білизну, що йому було не властиво оскільки завжди був самостійним, що вона і зробила, і вона нагодувала тільки його дружину, а він тихенько підізвав до себе та сказав, що склав на користь неї заповіт та згодом невдовзі помер в її присутності. Вона викликали швидку, робітників ритуальної служби, а його дружина при цьому якось дивно себе поводила, начебто нічого не розуміла. На протязі всього часу, який вона знала цю сім'ю, вона ніколи не бачила їх родичів, та щоб до них хтось приїжджав. При цьому вона ніколи не викликала померлому лікаря та не купувала ніяких ліків, оскільки померлий ніколи про це у неї не просив і на її погляд не потребував, він був дуже скромною людиною. Після поховання вона в квартирі знайшла папку з заповітом на її ім'я, та через деякий час вона подала до нотаріуса заяву про вступ у спадщину та досі не отримала свідоцтво. 08.09.20011р. до неї на роботу прийшов невідомий їй чоловік, який представився чоловіком племінниці ОСОБА_4 та запитав про документи на квартиру, і вона не заперечувала що документи у неї. Згодом її викликали до міліції, де вона все пояснила на теперішній час вона не може розпоряджатися спірною часткою квартири., оскільки ключі від квартири вона віддала чоловіку позивачки на їх вимогу. Вона вважає що ОСОБА_5 на час складання заповіту був цілком у здоровому глузді., тільки був послабленим. Прах ОСОБА_5 був нею похований після того як вона знайшла де поховані його батьками та отримала на це дозвіл.

У судовому засіданні була присутня третя особа - приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Білоусова Н.В., яка надала свої пояснення у якості свідка. Пояснила, що оскаржуваний заповіт, складений ОСОБА_5, посвідчувала вона у його квартирі. Хто саме її туди привіз не пам'ятає. З'явившись до заповідача, вона запитала з якого метою він її викликав та ОСОБА_5 пояснив, що хоче скласти заповіт, надав дані про особу, на користь якої хоче заповісти майно, та усі необхідні документи. Вона повернулась до офісу, склала заповіт, і знову повернулась до квартири ОСОБА_5, ще раз уточнила його волю та прочитала у голос текст заповіту, роз'яснила йому його та наслідки, після чого він з власної волі та розумінні підписав два зразки заповіту. Це все відбувалось у нього вдома. На запитання представника відповідачки пояснила, що згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у заповіті не вимагається зазначення паспортних даних заповідача. Заповіт підписав власноруч ОСОБА_5, ніякого тиску на нього не було, він сам просив про це та все було здійснено за його волею. При складанні заповіту та його підписанні, крім них, інші особи не були присутні. За послуги, надані нею, ОСОБА_5 сплатив сам. Вказала, що не зважаючи на вік заповідача такої ясної свідомості похилого чоловіка вона давно не бачила, останній говорив дуже чітко, називаючи усі дати, виразно та доступно все викладав, чим їй і запам'ятався. Вказала, що цивільну дієздатність заповідача нотаріус визначає самостійно у момент спілкування та у неї відсутні жодні сумніви в дієздатності ОСОБА_5.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та її чоловіку - ОСОБА_5 (свідоцтво про одруження від 16.03.1968 року серії НОМЕР_2) на праві приватної спільної сумісної власності на підставі розпорядження органу приватизації №136216 від 06.04.1999р., про право власності на житло від 06.04.1999 року належала квартира АДРЕСА_1. Зазначене підтверджується також витягом КП «ОМБТІ та РОН» про державну реєстрацію прав від 13.12.2011 року (т.1, а.с.11), довідкою КП «Міського агентства з приватизації житла» №168-10 від 08.11.2011 року (т.1, а.с.155).

Згідно технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» 16.11.2011 року на ім'я ОСОБА_4 (т.1, а.с.161-162), квартира складається з двох житлових кімнат, загальна площа квартири становить 60, 6 кв.м., з яких житлова - 38, 2 кв.м..

02.09.2011 року склав заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Білоусовою Н.В., зареєстровано в реєстрі за №2029, за яким належну йому частку квартири АДРЕСА_1 він заповів ОСОБА_2 (відповідачці по справі).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер у віці 85 років, про що Другим Малиновським відділом ДРАЦС ОМУЮ зроблено актовий запис за №2153 та 20.09.2011 року повторно видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 (т.1, а.с.9).

Похованням останнього займалась відповідача, що не заперечувалось сторонами у справі та підтверджується довідкою на одержання та підпоховання праху рег. №2236 (т.1, а.с.60). договором-замовленням на організацію проведення поховання від 07.09.2011 року (т.1, а.с.61-63).

Після смерті останнього відкрилась спадщина на 1/2 частки вказаної квартира АДРЕСА_1.

20.12.2011 року ОСОБА_8 як представник ОСОБА_4 за довіреністю звернувся до Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого ОСОБА_5 (т.1, а.с.10).

Проте, було встановлено, що спадкодавець ОСОБА_5 02.09.2011 року склав заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Білоусовою Н.В., зареєстровано в реєстрі за №2029, за яким належну йому частку квартири АДРЕСА_1 він заповів ОСОБА_2 (відповідачці по справі). З пояснень сторін також встановлено, що з відповідною заявою про прийняття спадщини після померлого звернулась відповідачка ОСОБА_2.

Не погоджуючись зі змістом заповіту, виходячи із сумнівів щодо волевиявлення ОСОБА_5 щодо укладення заповіту, оскільки на думку позивача під час його укладення ОСОБА_5. хворів та знаходився під дією медичних препаратів, та був непрацездатним за віком, 85 років, в силу чого його воля була паралізована, посилаючись на ст.. 225 ЦК України, ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_4 звернувся до суду з відповідним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла позивачка ОСОБА_4, що підтверджується наявною у матеріалах справи (а.с.99) копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4, актовий запис № 994 від ІНФОРМАЦІЯ_1.

З витребуваної судом спадкової справи№18/2013 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (т.1, а.с.139-165) вбачається, що 12.09.2011 року ОСОБА_1 склала заповіт на користь ОСОБА_1, який посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Юрасовою А.М. та зареєстровано в реєстрі за №666.

Із копії заповіту від 12.09.2011 року встановлено, що ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_4 та 23.01.2013 року звернулась до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини (т.1, а.с.140). У матеріалах справи відсутні відомості щодо інших спадкоємців ОСОБА_4.

Зазначені правовідносини регулюються нормами ст..ст. 1216-1218 ЦК України пов'язані з набуттям права власності в порядку спадкування.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також, відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233, ч.1 ст 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Як роз'яснив ВСУ у постанові пленуму від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право, зокрема, призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК). Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Частиною 2 статті 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Оскільки право на складання заповіту має особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК), згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК підставою для нікчемності заповіту є кваліфікація його як такого, що складений особою, яка не мала на це права. Це, зокрема, заповіт, вчинений недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача.

Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

У п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Згідно до роз'яснень ВССУ, наданих у листі від 16.05.2013 № 24-75304-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 2 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

За таких обставин, підставою для визнання заповіту недійсним в судовому засіданні є встановлення факту того, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі ( підпис здійснений під тиском або особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними тощо), про що саме і наполягав позивач у своєму позові та поясненнях.

У судових засіданнях були допитані свідки: ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, роздруківки пояснень яких містяться у матеріалах справи.

Зокрема, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які є сусідками померлого ОСОБА_5 пояснили, що давно знають ОСОБА_5 та його дружину, які були дуже делікатні та виховані люди але при цьому замкнуті. За ними доглядала відповідачка, яка є багато років поштаркою по їх будинку так як у них нікого не було. В останній рік життя ОСОБА_5, він став рідко гуляти у дворі будинку, але завжди був дуже розумний. Зауважили, що в останні роки ОСОБА_5 рідкі виходив у двір, але це скоріш через фізичну неміч, бачили його десь в січні 2001р. у дворі на балконі, але ніколи не бачили та не помічали щоб він був в неадекватному стані, він був нормальною людиною. На питання про життя відповідав дуже виважено та в цілому був нормальною людиною. Його дружина не могла готувати, так як якось дивно себе поводила. Відповідачка на прохання ОСОБА_5 купувала і готувала їм їжу, прала, міняла білизну. В вересні ОСОБА_5 помер. Відповідач всім намагається допомогти, інших людей які б допомагали стареньким вони ніколи не бачили.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що знає сім'ю ОСОБА_5 з 1997р., відвідував їх десь 2-3 рази на рік, та про його смерть дізнався по телефону від його дружини. Причина його смерті йому не відома. В останнє він розмовляв з ОСОБА_5 по телефону на початку 2011 року і більш вони не розмовляли. Влітку він проводить на дачі за містом. Коли він їх відвідував у них дома, то ОСОБА_5 нікого не впускав в свою кімнату, хоча він багато чого майстрував. За останні півроку ОСОБА_5 почував себе погано, сильно похудав, по телефону не розмовляв та не впізнавав його. Про смерть дізнався 06.09.2011р. по телефону від його дружини і в той день приїхав але не зміг попасти в квартиру, так як вона була закрита а ключі були у відповідачки, і тоді він з нею і познайомився. Урну з прахом забрала відповідачка 07.09.2016р і вона розрахувалась за поховання, та отримала свідоцтво про смерть, яке він бачив після кремації вони всі роз'їхались йому також відомо що до них в січні 2011р. приїздила позивачка та фони оформили заявку на соціального робітника,який би їм допомагав , але в січні 2011р ОСОБА_5 розповідав йому, що той не був задоволений цим соціальним працівником. Також він пояснив що ОСОБА_5 був специфічною людиною, нікого до впускав до своєї кімнати.

Суд при цьому скептично ставиться до таких пояснень щодо стану здоров'я померлого, оскільки свідок мав спілкування з ОСОБА_5 не на передодні складання заповіту, а лише в січні 2011р, тобто майже за 8 місяців до його смерті.

Свідок ОСОБА_8, який є чоловіком племінниці дружини померлого пояснив, що вони разом з дружиною проживають у м. Львів а також те, що ОСОБА_5 зі своєю дружиною жили окремо в квартирі в м. Одесі та дітей не мали. В останнє до сім'ї ОСОБА_5 у січні 2011 року навідувалась його дружина. У той час тільки відповідачка була в довірі у дяді ОСОБА_5, а тітка її так близько до себе не сприймала, а чому - йому невідомо. Йому невідомо якими захворюваннями хворів ОСОБА_5, але вони в квартирі знайшли його медичну картку. Про смерть ОСОБА_5 вони дізналися після того, як його поховали. Після чого вони приїхали в м. Одесу і забрали до себе його дружину померлого ОСОБА_5, тобто тітку його дружини - ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Також зазначив, що йому не відомо чи міг ОСОБА_5 відповідати за свої дії, а також не відомо чим він хворів. Крім цього вони звертались до правоохоронних органів з заявою з приводу заволодіння відповідачкою правовстановлюючих документів на квартиру. Згодом було відмовлено у відкритті кримінальної справи.

Суд з пояснень свідка вбачає, що останній бачив ОСОБА_5 приблизно за рік до смерті, спілкувався з ним рідко і то переважно у телефонному режимі. Таким чином, пояснення останнього не свідчать про стан здоров'я та свідомість ОСОБА_5 напередодні смерті, тому не можуть прийматись як належний доказ в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1.

Згідно пояснень позивачки, наданих у судовому засіданні 24.05.2016 року, її тітка ОСОБА_4, вийшовши заміж за ОСОБА_5, переїхала мешкати до м. Одеси. Кожний рік вони бачились та передзвонювались. У 2007 -2008 роках позивачки з чоловіком їздили відпочивати влітку у м. Коблево та по дорозі заїжджали до тітки у м. Одесу на тиждень. Вона помічала, що тітці з її чоловік необхідна допомога та пропонувала їм переїхати до м. Львова, проте ОСОБА_5 категорично відмовився. У 2010 році позивачка помітила, що ОСОБА_5 погано виглядає, останній був дуже худий та багато курив, вона вмовляла його звернутись до лікаря, проте він відмовився. Узимку - січень 2011 році позивачка запропонувала тітці з чоловіком оформити для допомоги їм соціального працівника. Спочатку чоловік тітки погодився, проте пізніше не дозволяв нікому заходити, а погодився лише щоб платили комунальні послуги та проносили продукти харчування. При цьому вказала, що ОСОБА_5 до останнього готував сам їсти, свою жінку до кухні не допускав, та боявся залишати її одну в квартирі, постійно робив зауваження позивачці, коли та була присутня у них, та ніколи не дозволяв їй прибирати у них. ОСОБА_5 був невидержаний у спілкуванні з іншими людьми. Здебільшого вона спілкувалась по телефону з тіткою, іноді з ОСОБА_5 незадовго до смерті тітка їй повідомила по телефону що до них приходить відповідачка, яка допомагає готувати їм їжу, купує продукти харчування та ліки, прибирає. Про смерть останнього позивачка дізналась по телефону від своєї тітки 05.09.2011р. потім позивачка перевезла до себе у м. Львів ОСОБА_4. Щодо складання заповіту позивачці нічого не відомо. Також вона влітку минулих років бачила відповідачку в квартирі своєї тітка, так як остання приносила їм пенсію. Де похований ОСОБА_5 позивачу невідомо.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №1674 (т.1, а.с.59) причиною смерті ОСОБА_5 стало злоякісне новоутворення печінки, інтоксикація, без вказівки початку і гостроти протікання патологічного процесу, зацікавленості інших органів і систем.

Судом також встановлено, що померлий ОСОБА_5 не перебував на обліку у психіатра та не звертався за медичною допомогою до КУ "Міський психіатричний диспансер", що підтверджується відповіддю від 23.04.2014 року (т.1, а.с.195). ОСОБА_5 значився у реєстрі канцелярії КУ "Одеський обласний онкологічний диспансер", як онкологічний хворий з лютого 2011 року по грудень 2011 року, але за медичною допомогою до вказаного закладу не звертався і медична документація відсутня, що підтверджується довідкою від 13.05.2014 року (т.1, а.с.201, 203). Лікарські записи в амбулаторній мед карті починаються з 03.01.73р. та закінчується 25.01.2011 р., при цьому малоінформативні, синдромокинез онкологічного захворювання не відображено зовсім. Останній запис терапевта від 25.01.2011 року не читабельна, з неї достовірно слідує, що на момент огляду у хворого було зафіксовано підвищення артеріального тиску.

З метою визначення психологічного стану померлого спадкодавця ОСОБА_5 у період написання заповіту на користь ОСОБА_2, та по іншим питанням судом неодноразово назначалась експертиза (ухвали суду від 03.10.2013 року, 04.06.2014 року, 06.11.2014 року, 05.03.2015 року), для проведення яких судом були витребувані і наданні матеріали цивільної справи разом з медичною індивідуальною карткою ОСОБА_5, витребувану ухвалою суду від 29.11.2012 року.

Згідно актів КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» №2 від 09.01.2014 року (т.1, а.с.178-180) та №423 від 28.08.2014 року (т.1, а.с. 213-215), справа була повернута до суду без надання відповідей на поставлені судом питання, при цьому експертами вказано, що виконати експертне завдання на підставі наданих матеріалів не є можливим, у зв'язку з відсутністю предмета комплексності та нестачі наданих матеріалів. Також експертами заявлялось клопотання про надання роздруківки судових засідань з поясненнями свідків та було рекомендовано обов'язкове формулювання експертного завдання для судових експертів -психіатрів.

Судом було виконано клопотання експертів та надано роздруківку показань свідків.

Згідно відомостей з висновку судового -психіатричного експерта №20 від 20.01.2015 року (т.1, а.с.259-262), аналіз наданих показань свідків може свідчити про такі особистих особливостях підекспертного, як відгородженість, замкнутість, схильність орієнтуватися на власні установки і внутрішні критерії, морально-етичні правила і принципи. ОСОБА_5 був одинокою людиною, який, страждаючи смертельною хворобою, не отримував відповідного медикаментозного лікування, чи то не міг собі це дозволити, чи то не хотів і не вірив в його перспективність. У показаннях свідків відсутня відповідь на питання, чому ОСОБА_5 не лікувався, чому не відвідував лікарів, а свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 характеризують його як абсолютно адекватну та розсудливу людини. Проте, виконати експертне завдання в рамках посмертної психологічної експертизи є неможливим.

Згідно висновку судово-психіатричних експертів КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» №42 від 09.02.2016 року (т.2, а.с.3-8), комісія експертів прийшла до висновку, що з урахуванням наукового представлення про протікання онкологічного захворювання у цілому, з урахуванням стану хворих при «раковій інтоксикації», з урахування властивих віку ОСОБА_5 змін в його загально соматичному та психологічному стану, а також з урахуванням описаних у матеріалах справи особистих особливостей під експертного, його поведінку незадовго до смерті, його манеру спілкування з по сторонніми особами, більш вірогідним було визнання ОСОБА_5 на момент складання заповіту, 02.09.2011 року, страждаючим хронічним хворобливим розладом, яке якщо і не позбавляло, то як мінімум обмежувало його здібності усвідомлювати фактичне значення здійснюваних діянь, та можливі наслідки. Проте, на теперішній час по фактично наданим об'єктам дослідження дати однозначні та науково обґрунтовані відповіді на поставлені питання не видається можливим.

Таким чином судом не встановлено належних та допустимих доказів, що стан здоров'я ОСОБА_5 був таким, що він не міг в момент укладання заповіту усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, розуміти значення своїх дій. Разом з тим, він все розумів, та перебував у здоровому розумі та твердій пам'яті, що підтверджується показаннями нотаріуса, наданих у якості свідка. Будь-яких достеменних доказів протилежного суду не надано.

При цьому суд враховує, що позивачка мешкала в іншому місті та рідко приїжджала до сім'ї померлого ОСОБА_5 (приблизно раз у рік) та по телефону частіше спілкувалась зі своєю тіткою ОСОБА_4. Таким чином, достовірно встановити психічний стан померлого у суду немає можливості, при цьому суду не надано достовірних та допустимих доказів того, що на час складання заповіту спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг контролювати їх, не підтверджено належним чином посилання щодо паралізованості волі заповідача.

Тому суд вважає, що позивачем в судовому засіданні не доведено підстави позову, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Також підставою нікчемності заповіту є порушення вимог щодо його форми та посвідчення. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК, а саме письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК, якщо заповідач не може підписати заповіт внаслідок хвороби або фізичної вади, за його дорученням і в його присутності дозволяється підписання заповіту іншою особою. Підпис цієї особи засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на здійснення нотаріальних дій. Поряд із посвідченням підпису, нотаріус зобов'язаний також в тексті заповіту зазначити причини, які зумовили необхідність підписання заповіту третьою особою (ч. 4 ст. 207 ЦК). Недотримання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним.

Для дійсності заповіту необхідно не лише з'ясувати волю особи, яка бажає складати заповіт, а і належним чином оформити волевиявлення. Саме нотаріальна форма заповіту дає змогу: впевнитися у вільному волевиявленні заповідача, з'ясувати істинний зміст заповіту, запобігти прийняттю поспішних, необміркованих рішень, особливо під впливом сторонніх осіб, скористатися порадами фахівця, і головне, уникнути обставин, які надалі суд може визнати підставами для визнання заповіту недійсним (Узагальнення практики розгляду судами Одеської області цивільних справ про спадкування за 2010 - 2011рр.).

Заповіт ОСОБА_5 складено у письмовій формі, в заповіті зазначено місце та час його складання як то «АДРЕСА_1, 22.09.2011 року». Заповіт підписано особисто ОСОБА_5 (іншого не доводиться) та посвідчено нотаріусом у відповідності до статті 1248 ЦК України. Тобто, повністю відповідає вимогам ст.. 1247 ЦК України.

Суд враховує, що виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Що стосується позовної вимоги про визнання права за позивачем на 1/4 частину квартири як обов'язкової частки дружини після смерті ОСОБА_5, то суд також вважає така вимога не підлягає задоволенню, оскільки сам заповіт оскаржується з підстав ст..225 ЦК України і ця вимога суперечить першій вимозі.

Крім того, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1276 ЦК України, право на обов'язкову долю переходить до наступної черги спадкоємців за законом чи спадкоємців за заповітом, лише в разі, якщо особа, яка має право на обов'язкову долю, оформила цю долю спадщини. ОСОБА_4 право на обов'язкову долю в квартирі після смерті чоловіка у передбаченому законом порядку оформлено не було.

У зв'язку з чим заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 на обов'язку частку у вигляді 1/4 частки квартири задоволенню не підлягають.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає що заповіт був належним чином підписаний, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, відповідно до ст..1234 ЦК України, форма заповіту та порядок його посвідчення дотримано, тому відсутні підстави для визнання заповіту недійсним.

Аналізуючи зібрані докази в сукупності суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 328, 1216, 1218, 1223, 1234, 1261, 1268-1270 ЦК України, ст.ст.. 1, 3, 10, 57, 60, 79, 88, 169, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України; суд ,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1,- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України .

Суддя: Домусчі Л.В.

26.10.2016