АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Головуючий у 1 - й інстанції: Савлук Т.В.
22-ц/796/8832/2016 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Качана В.Я., Кравець В.А.

при секретарі - Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа: голова правління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» Пишний Андрій Григорович про заміну формулювання причин звільнення та проведення розрахунків при звільненні, визнання незаконним наказу про скасування персональних надбавок та проведення перерахунку раніше нарахованої та виплаченої заробітної плати, визнання незаконними рішень комісії соціального страхування про відмову у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності та зобов'язати виплатити допомогу по тимчасовій непрацездатності, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у жовтні 2015 року.

Зазначав, що з 2006 року був співробітником центрального апарату АТ «Ощадбанк», працював на різних посадах у департаменті ризиків, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Госпітальна, 12-Г. У 2011 році позивача переведено на посаду заступника начальника управління кредитних ризиків - начальника відділу супроводження політик та процедур з менеджменту кредитних ризиків департаменту ризиків ВАТ «Ощадбанк».16 липня 2015 року позивач написав заяву на звільнення за власним бажанням з 20 липня 2015 року, у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, на підставі п.3 ст.38 Кодексу законів про працю України, яку направив керівництву АТ «Ощадбанк» поштою, оскільки канцелярія відмовилась приймати заяву. Однак, ще до отримання керівництвом заяви, 17 липня 2015 року його викликав перший заступник голови правління Ощадбанку та разом з безпосереднім керівником позивача та керівником юридичного департаменту висунули йому звинувачення в шантажі та вимаганні, стверджуючи про наявність у нього прямого умислу вибити гроші з банку та погрожували притягнути до кримінальної відповідальності. В результаті створеної стресової ситуації він захворів, з 20 по 23 липня 2015 року перебував на лікарняному. З метою отримання відомостей щодо наявності наказу про його звільнення та проведення розрахунків при звільнення, 24 липня 2015 року позивач звернувся до бухгалтерії та відділу кадрів АТ «Ощадбанк» з вимогою видати трудову книжку та отримати належні при звільненні кошти, однак працівники відділу кадрів відмовились видати трудову книжку та разом з невідомим працівником служби безпеки банку, зачинивши двері та застосовуючи до нього фізичну силу, примусово ознайомили з відповіддю банку на раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. В подальшому він на роботу не виходив, оскільки подав заяву на звільнення з власним бажанням, яка не розглянута керівником товариства, а про його звільнення за прогули дізнався лише після звернення з цим позовом до суду.

Виходячи з викладеного позивач та відповідно до заяви про зміну предмету позову від 15.02.2016 року просив суд зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» змінити формулювання причин його звільнення з пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України на частину 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, та відповідно змінити дату звільнення з 25 грудня 2015 року на 20 липня 2015 року, та провести розрахунки з позивачем, виплативши всі належні позивачу суми грошових коштів при звільненні відповідно до законодавства України про працю.

Визнати незаконним наказ Голови правління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» №274-к від 10.06.2015 року «Про скасування персональних надбавок» та стягнути на користь позивача належну невиплачену додаткову заробітну плату в сумі 7750,00 грн., та зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» зробити перерахунок всіх матеріальних виплат здійсненних йому після прийняття наказу №274-к від 10.06.2015.

Визнати незаконними рішення комісії із питань соціального страхування Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» щодо відмови у призначенні та виплаті допомоги з тимчасової втрати працездатності за періоди тимчасової непрацездатності, підтверджені листками непрацездатності АГЧ №954646, серії ААС №740477, серії АВЗ №782409, та зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» виплатити позивачу допомогу з тимчасової втрати працездатності (за перші п'ять днів хвороби) за вказаними лікарняними листами і подати заявки-розрахунки до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності для оплати лікарняних листків на виконання Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне старування у зв'язку з тимчасової втратою працездатності та витратами зумовленими похованням».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 20 липня 2015 року по день винесення рішення судом з урахуванням середньої заробітної плати.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» суму моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» суму сплаченого судового збору у розмірі 2600,80 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. (а.с.144-154 т.2).

12 квітня 2016 року позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до поданої заяви позивач просив суд: «Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_2 з пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України на частину 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, та відповідно змінити дату звільнення з 25 грудня 2015 року на 20 липня 2015 року, та провести розрахунки з позивачем, виплативши всі належні позивачу суми грошових коштів при звільненні відповідно до законодавства України про працю, а саме стягнути 72832,65 грн.

Визнати незаконними рішення комісії із питань соціального страхування Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» щодо відмови у призначенні та виплаті допомоги з тимчасової втрати працездатності за періоди тимчасової непрацездатності підтверджені листками непрацездатності АГЧ №954646, серії ААС №740477, серії АВЗ №782409, та зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» виплатити ОСОБА_2 допомогу з тимчасової втрати працездатності (за перші п'ять днів хвороби) за вказаними лікарняними листами у розмірі 6653,53 грн. і подати заявки-розрахунки до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності для оплати лікарняних листків на виконання Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне старування у зв'язку з тимчасової втратою працездатності та витратами зумовленими похованням» на загальну суму 16202,95 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 20 липня 2015 року по день винесення рішення судом з урахуванням середньої заробітної плати ОСОБА_2 у розмірі 18626,75 грн. (за весь час 181 354,75 грн.). Розміри позовних вимог викладених інших пунктах залишити без змін (а.с.10-12 т.3).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягє до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст.213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що 26 червня 2006 року ОСОБА_2 прийнято на посаду головного ризик-аналітика моніторингу та аналізу кредитних ризиків управління кредитних ризиків департаменту ризиків ВАТ «Ощадбанк».

З 04 травня 2011 року ОСОБА_2, заступника начальника управління кредитних ризиків - начальника відділу моніторингу та аналізу кредитних ризиків департаменту ризиків ВАТ «Ощадбанк», переведено на посаду заступника начальника управління кредитних ризиків - начальника відділу супроводження політик та процедур з менеджменту кредитних ризиків департаменту ризиків ВАТ «Ощадбанк», про що видано наказ від 04 травня 2011 року за №139-к (а.с.199 т.1).

07 листопада 2014 року Правлінням Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» прийнята постанова за №880 «Про зміни в організації виробництва і праці в центральному апараті АТ «Ощадбанк» (а.с.126 т.1).

10 жовтня 2014 року головою правління ПАТ «Державний ощадний банк України» Пишним А.Г. видано наказ за №346-к «Про попередження окремих працівників департаменту ризиків АТ «Ощадбанк» про наступне їх вивільнення та про зміну назви (перейменування) відділу супроводження політик та процедур з менеджменту ринкових ризиків управління ринкових ризиків департаменту ризиків АТ «Ощадбанк» (а.с.128 т.1).

Відповідно до ч.1 ст. 142 КЗпП України, трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Згідно з п. 25 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку порушення трудової дисципліни може вважатися прогулом лише за наявності вини працівника.

Згідно статті 139 Кодексу законів про працю України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно до положень ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення як догана або звільнення.

Відповідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

З точки зору закону відсутність на роботі є прогулом, який дає адміністрації право на звільнення працівника за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, або обирати інший вид дисциплінарного стягнення.

Банк мав з'ясувати причини невиходу на роботу з 20.07.2015 року. Позивач ухилявся від отримання листів, телеграм від банку і не повідомляв причин неявки на роботу, місце знаходження його було не відоме.

Відсутність працівника на роботі може вважатися прогулом лише в разі відсутності на роботі без поважних причин.

Правом оцінювати поважність причин неявки працівника на роботу законом наділений суд при виникненні спору.

Позивачем не надано доказів, які мали підтвердити дотримання позивачем правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства, а також ненадано доказів невиконання банком законодавства про працю, отже недоведено про наявність підстав для припинення трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП України.

Нормами ч. 3 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Як роз'яснено у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові.

Отже наказ від 25 грудня 2015 року за №692-к про звільнення ОСОБА_2 з посади заступника начальника управління кредитних ризиків - начальника відділу супроводження політик та процедур з менеджменту кредитних ризиків департаменту ризиків АТ «Ощадбанк» з 25 грудня 2015 року за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України, є законним, та таким, що прийнятий з дотриманням вимог трудового законодавства України, оскільки відповідачем доведено факт відсутності позивача на робочому місці з 24 липня 2015 року по дату звільнення. Ці обставини підтверджуються долученими до позову доказами та визнанні позивачем під час розгляду судової справи.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", зазначається, що суд, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред'явлення ним роботодавцеві вимог, про розрахунок на підставі ст.117 Кодексу законів про працю України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь час період затримки розрахунку, а при не проведенні останнього до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини.

Така правова позиція висловлена у Висновках Верховного Суду України, викладена у рішеннях прийнятих за результати розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 Цивільного процесуального кодексу України, безпосередньо у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 року у справі №6-15цс13.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені починаючи з 20 липня 2015 року, з урахуванням середньої заробітної плати, яка за розрахунками позивача складає 18626,75 грн., оскільки ці вимоги є похідними та безпосередньо залежать від доведення вини роботодавця у неналежному виконанні вимог ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги позивача щодо визнання незаконним наказу голови правління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» №274-к від 10.06.2015 року «Про скасування персональних надбавок ОСОБА_2 та стягнення на користь позивача невиплачену додаткову заробітну плату в сумі 7750,00 грн., не підлягають задоволенню.

Судова колегія погоджується з такими висновками районного суду , оскільки відповідно до внутрішніх нормативних актів, які регулюють порядок та умови встановлення та скасування персональних надбавок до посадових окладів працівникам ПАТ «Державний ощадний банк України» , отримання преміальних працівником товариства можливе лише за певних умов, а саме: за результатами його особистої трудової діяльності та фактично відпрацьований робочий час, при цьому встановлення та скасування персональних надбавок відноситься до компетенції керівника товариства, який приймає рішення з урахуванням наявності чи відсутності підстав для встановлення таких надбавок.

Відповідно з ч.ч. 2, 3 ст. 97 КЗпП України та ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно до п. 2.2, 3.3 Положення про встановлення та скасування персональних надбавок до посадових окладів працівникам АТ «Ощадбанк», надбавки працівникам Банку встановлюються на визначений термін або без зазначення терміну дії надбавок (у цьому випадку надбавки діють до перегляду їх розміру або до скасування встановлених надбавок). Виплата надбавок здійснюється щомісячно за фактично відпрацьований кожним працівником час (а.с.206-207 т.1).

З матеріалів справи вбачається, що в період з жовтня 2014 року по липень 2015 року позивач мав мінімальну кількість відпрацьованих робочих днів, що підтверджується литками непрацездатності, які в ксерокопії долучені до матеріалів справи (а.с.102-109 т.2), з 20.07.2015 року і по день звільнення - 25.12.2015 року не працював жодного робочого дня, у зв'язку з неявкою на робоче місце без поважних причин.

В період з 21 травня 2015 року по 03 червня 2015 року позивач перебував на лікарняному, про що видано листок непрацездатності серія ААС №740477 (а.с.115 т.2).

Згідно довідки від 19 січня 2015 року за №13/5-84, виданої ПАТ «Державний ощадний банк України», 20 липня 2015 року позивачу виплачено 5203, 19 грн. по листку непрацездатності серія ААС №740477 (період непрацездатності з 21 травня 2015 року по 29 травня 2015 року) (а.с.169 т.2).

За даними перевірки обґрунтованості видачі та правильності оформлення листка непрацездатності на ім'я позивача, серія ААС №740477, яка проведена Виконавчою дирекцією Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності, зазначений листок непрацездатності, виданий Київською міською клінічною лікарнею №1, з 21 травня 2015 року по 29 травня 2015 року (9днів) обґрунтовано, а продовжений з 30.05.2015 року по 03.06.2015 року (5 днів) необґрунтовано, з порушеннями п.п. 1.7, 1.9 Інструкції № 455, п.п. 5.1.4, 5.1.5 наказу МОЗ України №189 від 09.04.08 р. «Про затвердження Положення про експертизу тимчасової непрацездатності» (а.с.118 т.2).

В період з 30 червня 2015 року по 13 липня 2015 року позивач перебував на лікарняному, про що видано листок непрацездатності АГЧ №954646. (а.с.121 т.2)

За даними перевірки обґрунтованості видачі та правильності оформлення листка непрацездатності на ім'я позивача, серія АГЧ №954646, яка проведена Виконавчою дирекцією Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності, зазначений листок непрацездатності, виданий філією №3 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр Деснянського району м. Києва, з 30 червня 2015 року по 13 липня 2015 року (14 днів), необґрунтовано, з порушеннями п.п. 1.7, 1.9 Інструкції № 455, п.п. 1.3, 5.1.4, 5.1.5 наказу МОЗ України №189 від 09.04.08 р. «Про затвердження Положення про експертизу тимчасової непрацездатності» (а.с.124 т.2).

За результатами проведеної Виконавчою дирекцією Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності перевірки, комісією з соціального страхування ПАТ «Державний ощадний банк України» було прийнято рішення про відмову в призначенні допомоги в зв'язку з тимчасовою втратою працездатності за період з 16 березня 2015 року по 30 березня 2015 року на підставі листка непрацездатності серія АВЗ №782409, за період з 21 травня 2015 року по 29 травня 2015 року, на підставі листка непрацездатності серія ААС №740477, та за період з 30 червня 2015 року по 13 липня 2015 року, на підставі листка непрацездатності серія АГЧ №954646.

Нормами ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування", передбачено, що підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності, в зв'язку з чим суд прийшов обґрунтованого висновку, що за встановлених обставин вимоги позивача про проведення виплат по листкам непрацездатних є передчасними, оскільки будучи обізнаним про наявність обставин, які унеможливлюють проведення виплат застрахованій особі, позивач не скористався правом звернутись до відповідних медичних установ для дооформлення виданих йому листків непрацездатності, з метою подальшого їх надання роботодавцю для вирішення питання про виплату допомоги по непрацездатності.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», підставами задоволення судом позову про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної шкоди є наявність моральної (немайнової) шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Позов в частині виплати моральної шкоди також не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено факт порушення його трудових прав з боку відповідача, як роботодавця, що є визначальним для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди з урахуванням положень ст. 2371 КЗпП України, інших підстав для відшкодування моральної шкоди позивачем не наведено.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Таким чином, судом першої інстанції відмовленно у задоволенні позову на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, з дотриманням вимог чинного законодавства, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: