АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5130/16 Справа № 208/8984/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Похваліта С. М. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Дніпропетровського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Донецького обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2015 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» було укладено договір № 143203004 на вклад «Депозитний» на ім'я позивача, згідно якого вкладник вносить, а банк приймає на рахунок та на умовах договору кошти в сумі 92000 грн. 27 липня 2015 року позивач звернулась до установи банку із заявою на переказ вкладу, але кошти не були переведені на її рахунок, у зв'язку з чим вона не мала можливості отримати свої кошти вчасно, а тому отримала їх лише після повторного звернення, тобто 29 грудня 2015 року.

У зв'язку з чим та з урахуванням уточнень, ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на її користь відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 17,00% річних після закінчення договору з 18 травня 2015 року по 29 грудня 2015 рік в сумі 7745,66 грн., 3% річних в сумі 1358,53 грн., як відшкодування втрат та отримання компенсації від боржника за користування грошовими коштами з 27 липня 2015 року по 28 грудня 2015 рік; неустойку (пеню) в сумі 10637,07 грн. за порушення виконання зобов'язань; інфляційні втрати за весь час невиплати в сумі 3092,48 грн. з 27.07.2015 року по 28 грудня 2015 рік.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 збуло задоволено частково та стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь позивача 15088,08 грн., з яких: 1358,53 грн. - 3% річних за користування коштами за договором №143203004 на вклад «Депозитний» від 18 квітня 2014 року; 10637,07 грн. - суму пені за порушення виконання зобов'язань за договором № 143203004 на вклад «Депозитний» від 18 квітня 2014 року; 3092,48 грн. - інфляційні витрати за весь час прострочення.

Також, було стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В іншій частині позовних вимог було відмовлено, з чим ОСОБА_2 не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій просить скачувати оскаржуване рішення в частині відмови та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Крім того, не погодившись із вказаним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року, ПАТ «Державний ощадний банк України» теж подало апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В своїх апеляційних скаргах сторони посилаються на порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, проте, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що 18 квітня 2014 року між позивачем та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» було укладено договір № 143203004 на вклад «Депозитний» на ім'я фізичної особи ОСОБА_2, згідно якого вкладник вносить, а банк приймає на вкладний рахунок та на умовах договору кошти в сумі 92000 грн. Днем повернення депозиту є 18 травня 2015 року, що відповідно до п.1.1 зазначеного договору.

Відповідно до п.п.1.2, 2.1 Договору № 143203004 від 18 квітня 2014 року процентна ставка за депозитом встановлена 17,00 % річних та при розрахунку процентів банк не враховує день зарахування депозиту на рахунок та день вилучення депозиту з рахунку.

Згідно умов договору, після закінчення строку зберігання депозит підлягає перерахуванню на рахунок вказаний у п.п.3.3 договору, а в разі відсутності такого рахунку - продовжує зберігатися на рахунку без подальшого нарахування процентів до моменту вилучення вкладником депозиту.

27 липня 2015 року ОСОБА_2 відповідно до ст. 1060 ЦК України звернулась до установи банку із заявою на переказ вкладу, але кошти не були переведені на її рахунок, у зв'язку з чим вона не мала можливості отримати їх вчасно.

16 грудня 2015 року позивач повторно звернулась до установи банку та 29 грудня 2015 року їй були проведені виплати, що вбачається з виписки про рух коштів, тобто звернення ОСОБА_2 до відділення ПАТ «Державний ощадний банк України» з проханням повернути суму депозитного вкладу, було вирішено лише при його повторному зверненні до відділення банку.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення відсотків за порушення умов виконання договору, суд першої інстанції керувався положеннями ЦК України, а також, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» і виходив з того, що відповідач в односторонньому порядку ухилився від виконання договору №143203004 на вклад «Депозитний» від 18 квітня 2014 року, чим порушив охоронювані законодавством права позивача.

Оскільки 29 грудня 2015 року ОСОБА_2 було повернуто вклад та в повному обсязі виплачено проценти за договором №143203004 від 18 квітня 2014 року, то в цій частині позовних вимог судом першої інстанції було відмовлено.

В апеляційних скаргах сторони, зокрема, посилаються на неповне з'ясування обставин справи, що призвело до незаконного і необґрунтованого ухвалення рішення.

Основним доводом апеляційної скарги ОСОБА_2 є посилання на пункт 4.5 Договору № 143203004 на вклад «Депозитний» від 18 квітня 2014 року, згідно якого встановлено, що в разі настання форс мажорних обставин, строк виконання зобов'язань за договором вкладу автоматично продовжується, у зв'язку з чим, відповідач повинен був сплатити відсотки за користування грошовими коштами позивача не до вказаного п.1.1 Договору терміну його дії, а до моменту повернення коштів, тобто 29 грудня 2015 року.

Однак, колегія судів не погоджується з такими доводами, аналізуючи наступні положення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1070 ЦПК України, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.

Пунктом 1.1. Договору зазначено, що вкладник вносить, а Банк приймає на депозитний рахунок кошти в розмірі 92000 грн. строком на 13 місяців.

Оскільки договір було укладено між сторонами 18 квітня 2014 року, то термін дії договору спливає 18 травня 2015 року.

Згідно до умов договору п. 2.8 після закінчення строку зберігання, вказаного у п.1.1, депозит підлягає перерахуванню на рахунок, а в разі відсутності такого рахунку - продовжує зберігатися на рахунку без подальшого нарахуванням процентів до моменту вилучення вкладником депозиту.

Тобто, до моменту повернення депозиту та відсотків у розмірі 17% річних за користування грошовими коштами ОСОБА_2, а саме 29 грудня 2015 року, депозит позивача зберігався на рахунку без подальшого нарахуванням процентів до моменту вилучення вкладником депозиту, згідно передбачених п. 2.8 Договору положень.

Посилання ПАТ «Державний ощадний банк України» на невірно зазначений позивачем ідентифікаційний номер в заяві про переказ вкладу, також не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією, оскільки під час розгляду заяви ОСОБА_2 та виявлення недоліків ІНН, відповідач мав можливість вчасно повідомити заявника про недоліки в заяві для їх виправлення.

Однак, банком жодних дій для належного виконання своїх зобов'язань за договором №143203004 на вклад «Депозитний» від 18 квітня 2014 року здійснено не було, що стало підставною для виникнення правових наслідків у відповідності до положень ст. 611 ЦК України.

Положеннями ст. ст. 625, 629 та 638 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню із рахунка вкладника з інших підстав.

Відповідно до ст. 32. 2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційних скаргах доводи сторін не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційних скарг є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова