Номер провадження: 22-ц/785/5185/16
Головуючий у першій інстанції Пепеляшков
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Погорєлової С.О., Кравця Ю.І.,

при секретарі: Лопотані В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 16 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 про стягнення зі спадкоємців боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернулася до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 про стягнення зі спадкоємців боргу за договором позики. Мотивуючи тим, що 18.02.2009 року нею в якості позики було передано ОСОБА_7 74 000 євро на строк до 31.12.2009 року, але позичальник грошей не повернув. Так як 29.07.2014 року позичальник помер, позивач після уточнення заявлених позовних вимог, просить стягнути зі спадкоємців боржника відповідачів по справі, грошові кошти в сумі 74 000 Євро, що на день постановлення рішення становить 2 210 158,89 грн., а також понесені судові витрати в сумі 3 654 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 16 травня 2016 року позовну заяву ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто зі спадкоємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 суму боргу в розмірі 534 337,86 грн., понесені судові витрати в сумі 913,50 грн., а всього стягнути 535 251,36 грн., але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Стягнуто зі спадкоємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суму боргу в розмірі 534 337,86 грн., понесені судові витрати в сумі 913,50 грн., а всього стягнути 535 251,36 грн., але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Стягнуто зі спадкоємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 суму боргу в розмірі 534 337,86 грн., понесені судові витрати в сумі 913,50 грн., а всього стягнути 535 251,36 грн., але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 16 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимогах позивача у повному обсязі у звязку зі спливом строків позовної давності, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду фактично оскаржується лише в частині задовлення заявлених вимог до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

В частині відмови у вимогах ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, як зі спадкоємця померлого боржника, не оскаржується і тому в апеляційному порядку по суті не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_5 про стягнення зі спадкоємців позичальника заборгованості за договором позики, суд першої інстанції виходив з наявності у спадкоємців, що звернулися за спадщиною, обовязку задоволення вимог кредитора про стягнення суми боргу шляхом одноразового платежу. Разом з тим, відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тому вимоги про стягнення заборгованості з ОСОБА_6 задоволені бути не можуть. При цьому суд не прийняв до уваги посилання представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_8 І.В., що наслідки пропуску позовної давності мають бути застосовані до усіх інших відповідачів, оскільки інші відповідачі таких заяв не подавали.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що:

- ОСОБА_7 18.02.2009 року отримав в борг від ОСОБА_5 суму грошей в розмірі 74 000 Євро, яку зобовязався повернути в строк до 31.12.2009 року, про що надав відповідну розписку (а.с. 6);

- 29.07.2014 року ОСОБА_7 помер та з заявами про прийняття спадщини звернулись спадкоємці відповідачі по справі: мати ОСОБА_1, син ОСОБА_3, донька ОСОБА_6 й син ОСОБА_2 (а.с. 38, 43, 57-126). Свідоцтва про право власності спадкоємцям не видавалися;

- до суду з позовом про стягнення з спадкоємців боргу спадкодавця позивач звернулася в листопаді 2014 року. До цього кредитор до боржника у встановленому порядку вимог не заявляла;

- до ухвалення судом першої інстанції рішення по суті заявлених вимог, представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні 16 травня 2016 року подав до суду заперечення проти позову та заяву про застосування строків позовної давності щодо вимог заявлених до ОСОБА_6;

- до ухвалення судом першої інстанції рішення по суті заявлених вимог, ОСОБА_4 в судовому засіданні 16 травня 2016 року пояснив, що підтримує заяву представника ОСОБА_6 про застосування позовної давності та усно заявив про застосування позовної давност і до вимог заявлених до ОСОБА_2 Крім того, ОСОБА_4 також заявив про застовування позовної давності і до вимог заявлених до відсутніх в судовому засіданні відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_1 зазначивши при цьому також, що для застосування позовної давності взагалі достатньо заяви одного з співвідповідачів для її поширення на інших відповідачів.

Зміст виступу ОСОБА_4 в судовому засіданні 16.05.2016 року відображено в журналі судового засідання, виготовленого Суворовським районним судом м. Одеси (а. с. 177-178) та у технічному запису судового засіданні 16.05.2016 року, яка прослухана судовою колегією апеляційного суду Одеської області під час підготовки до розгляду справи в апеляційному порядку (час, хвилина та секунда технічного запису судового засідання 16.05.2016 року: з 14-51-08 до 14-54-42).

Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦПК України). Позовна давність згідно з ч.3 ст. 267 ЦК України застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 5 цієї ж статті якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оцінюючи вказані норми в сукупності, судова колегія вважає, що:

- застосуванню судом першої інстанції позовної давності повинна обов`язково передувати заява сторони у спорі, зроблена до винесення судом рішення;

- форма заяви про застосування позовної давності законом не регламентується, а відтак ця заява може бути складена в будь-якій формі (у вигляді окремого документа; у тексті відзиву на позовну заяву; усно, якщо це відображено в протоколі судового засідання);

- заява про застосування позовної давності, подана одним із співвідповідачів, не поширюється на інших співвідповідачів, у тому числі при солідарному зобов'язанні.

Тому доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що для застосування позовної давності та її поширення на інших відповідачів достатньо заяви лише одного з співвідповідачів, є неспроможними, оскільки не засновані на ч.3 ст. 267 ЦК України.

Водночас законом не заборонено, якщо:

- письмова заява про застосування позовної давності підписана спільно всіма відповідачами, але подається в судовому засіданні одним з них, та підтримується іншими, що підписали таку спільну заяву і присутні в суді при її вирішенні;

- подана у встановленому порядку письмова заява підписана всіма відповідачами, посвідчена нотаріально, і в заяві зазначено, що відповідачі просять її розглянути за їх відсутності і зазначено про їх обізнаність з правовими наслідками подання та наслідками розгляду такої заяви;

- заява про застосування позовної давності подається представником відповідача (відповідачів).

Подача позовної заяви може здійснюватися безпосередньо стороною (представником) або направленням до суду поштою.

У разі сумніву у достовірності поданої від імені сторони заяви про застосування позовної давності, суд має переконатися у справжності волевиявлення цієї сторони.

Подаючи апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_10 І.В. у якості своїх повноважень надано нотаріально довіреності вказаних осіб на представництво ОСОБА_4 їхніх інтересах в усіх судах України всіх інстанцій з усіма правами. При цьому зі змісту довіреностей вбачається, що ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_2 уповноважили ОСОБА_4 на представництво своїх інтересів на підставі договорів укладених з ним в усній формі. Станом на 16.05.2016 року всі довіреності були діючими.

Проте, як вбачається з журналу судового засідання та з прослуханого технічного запису, в судовому засіданні 16.05.2016 року в день коли відбувалося слухання справи і ухвалювалося оскаржуване рішення, ОСОБА_4 представив суду лише довіреність ОСОБА_2, замовчавши про наявність у нього повноважень інших відповідачів - ОСОБА_1, ОСОБА_9

Дані обставини не заперечувалися ОСОБА_4 в апеляційному суді під час розгляду поданої ним апеляційної скарги. При цьому ОСОБА_4 не зміг чітко та визначено пояснити причини таких дій. Спочатку намагався стверджувати, що не знав про довіреності. Після запитання щодо змісту усних домовленостей з довірителями, які покладені в основу засвідчених нотаріусом довіреностей про які він не міг не знати, ОСОБА_4 став поясняти, що на час розгляду справи ОСОБА_9 та ОСОБА_1 не встигли йому передати довіреності. Проте після пояснення інших учасників, ОСОБА_4 визнав, що за цими самими довіреностями представляв інтереси своїх довірителей по іншим справам за їх участю, та тоді вже став стверджувати, що в день ухвалення рішення довіреностей не було при ньому особисто.

Представництво у цивільному процесі - це правовідношення, в силу якого представник здійснює процесуальні дії від імені та в інтересах особи, яка бере участь у справі, з метою захисту її прав.

Перелік документів, що посвідчують повноваження представника у цивільному процесі, визначено ст. 42 ЦПК України. Зокрема довіреність фізичної особи - письмовий документ, який має бути посвідчений нотаріально або з урахуванням Закону України «Про нотаріат», який надає право представнику на вчинення процесуальних дій від імені та в інтересах довірителя. Згідно з нормами ЦПК довіреність на представництво у суді може бути посвідчена особою за місцем роботи, навчання або проживання;

Слід зазначити, що наявність представника у справі не звільняє особу від обов'язку надати особисті пояснення у справі, якщо суд визнає це за необхідне (п. 4 ч. 1 ст. 169 ЦПК). Дане положення пов'язане з тим, що сторони і треті особи, як правило, є безпосередніми учасниками спірних правовідносин, а представники - лише їх процесуальними представниками, тому вони не повинні висловлювати відомості про обставини справи від власного імені, якщо не були безпосередніми учасниками відповідних подій.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_9 та ОСОБА_1 надали окремі письмові заяви до районного суду, в яких просили розглядати справу без їх участі, а ОСОБА_9, крім того, у своїй заяві зазначив також про визнання позову.

Проте після уточнення ОСОБА_5 у відповідності до ст. 31 ЦПК України позовних вимог від 16.03.2016 року, внаслідок чого сума стягнення в еквіваленті в національній валюті України була збільшена (а. с. 164), докази про вручення ОСОБА_9 та ОСОБА_1 уточненої позовної заяви за зареєстрованими адресами їх проживання АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відсутні, оскільки направлена судом поштова кореспонденція повернулася з відміткою про залишення сповіщення.

Водночас представник ОСОБА_9 та ОСОБА_1 заперечує отримання його довірителями копії уточненої позовної заяви, про що посилається в апеляційній скарзі.

Таким чином, на час розгляду справи після прийняття уточненої позовної заяви та ухвалення рішення, суд першої інстанції не мав доказів щодо отримання ОСОБА_9 та ОСОБА_1, уточненого позову та щодо їх належного повідомлення про дату час і місце розгляду справи.

Водночас суд першої інстанції не з`ясував у ОСОБА_4 підстав його заяви про необхідність застосування позовної давності відносно вимог заявлених до ОСОБА_9 ОСОБА_1, не вжив заходів щодо виклику вказаних осіб в судове засідання для дачі з цього приводу особистих пояснень.

Разом з тим, ОСОБА_4 будучи уповноваженим ОСОБА_9 та ОСОБА_1 на здійснення в судах України представництва їх інтересів з наданням всіх необхідних повноважень, що зафіксовано у нотаріально посвідчених довіреностях, діючих на час ухвалення судом першої інстанції рішення по суті уточнених позовних вимог, фактично виконав свій обов`язок представника та заявив про застосування щодо вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_9 ОСОБА_1 позовної давності.

Не представлення суду ОСОБА_4 довіреностей на підтвердження представництва інтересів відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_1 та не вжиття судом заходів щодо належного з`ясування повноважень ОСОБА_4, який висловився про застосування позовної давності відносно вимог до ОСОБА_9 та ОСОБА_1 та не викликав відсутніх відповідачів для з`ясування їх позиції з цього приводу, не перешкоджає в даному випадку суду апеляційної інстанції вважати заяву ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_9 та ОСОБА_1 такою, що відповідає ч.3 ст. 267 ЦПК України.

Крім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги і заяву зроблену ОСОБА_4 щодо застосування позовної давності щодо вимог до ОСОБА_2, довіреність на представництво інтересів якого, ОСОБА_4 була представлена до суду.

Районний суд правильно виходив з неспроможності посилання ОСОБА_4 на те, що наслідки пропуску позовної давності мають бути застосовані до усіх інших відповідачів, навіть якщо вони не заявили про застосування позовної давності, оскільки така позиція не заснована на законодавстві, але при цьому не врахував, що ОСОБА_4 незважаючи на виказану ним на свій розсуд правову позицію, все ж таки заявив про застосування позовної давності щодо вимог до ОСОБА_2, що прослідковується з прослуханого звукозапису судового засідання від 16.05.2016 року, копія диску якого додана до справи.

Одночасно судова колегія враховує, що сама по собі заява не є безумовною підставою для застосування позовної давності. Така заява лише робить можливим саме застосування позовної давності. Однак суд при цьому має перевірити сам сплив строку позовної давності та за наявності відповідного клопотання позивача у разі поважності причин пропуску строку позовної давності захистити порушене право.

Проте позивач із заявою про визнання причини пропуску строку позовної давності поважними, до районного суду не звертався, а ухвалене рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог до ОСОБА_6 у зв`язку зі спливом позовної давності, не оскаржила.

Судом першої інстанції встановлено і матеріалами справи підтверджено, що строк виконання грошового зобов`язання за виданою боржником розпискою закінчився 31.12.2009 року. Тому строк позовної давності за цією вимогою сплив через три роки - 31.12.2012 року. Боржник помер 29.07.2014 року. Тобто на час відкриття спадщини, строк позовної давності сплив більше ніж півтора роки тому.

Будь-яких причин пропущення строку позовної давності позивач в позовній заяві або в окремо поданій заяві не навела. Матеріали справи та встановлені обставини не надають підстав для набуття висновку про переривання позовної давності або про її зупинення.

При таких обставинах, рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь ОСОБА_5 заборгованості зі спадкоємців:

- ОСОБА_1 в сумі 534 337,86 грн., судових витрат в сумі 913,50 грн., а всього 535 251,36 грн., але в межах вартості майна, одержаного у спадщину;

- ОСОБА_3 в сумі 534 337,86 грн., судових витрат в сумі 913,50 грн., а всього 535 251,36 грн., але в межах вартості майна, одержаного у спадщину;

- ОСОБА_2 в сумі 534 337,86 грн., судових витрат в сумі 913,50 грн., а всього 535 251,36 грн., але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося і в апеляційному порядку не переглядалося.

Таким чином, судова колегія доходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з підстав наведених в цьому рішенні.

У відповідності до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справу на новий розгляд , змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги, що апеляційний суд апеляційну скаргу задовольнив частково та ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, з позивача на користь ОСОБА_2, слід стягнути понесені ним судові витрати у вигляді оплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 4019 грн.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_10 ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 16 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення зі спадкоємців боргу за договором позики скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення зі спадкоємців боргу за договором позики у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

Стягнути зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду в сумі 4019 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

ОСОБА_12