Справа №461/3382/16-ц
Провадження №2/461/1694/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2016 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Мисько Х.М.

при секретарі Коружинець Н.В.

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про стягнення заборгованості із заробітної плати,-

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи(далі - ДІФКУ), в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по надбавки до заробітної плати в розмірі 35340,00 грн.

В обґрунтування внесеного позову покликається на те, що наказом Львівського регіонального відділення ДІФКУ від 01 лютого 2007 року №9-к його було призначено на посаду головного спеціаліста з правових питань Львівського регіонального відділення УДІК. Наказом Львівського регіонального відділення ДІФКУ № 10/1-к від 16 листопада 2010 був переведений на посаду юриста першої категорії, наказом від 27 березня 2014 року його було звільнено із займаної посади. Вважає, що відповідачем при звільненні не було дотримано вимог чинного законодавства та не було виплачено всіх належних сум при звільненні. Зокрема, не була виплачена набавка у розмірі 20% за більш ніж 15- річний стаж роботи, що становила 300,00 грн. щомісяця, а з лютого по грудень 2007 року - 3300,00 грн., з січн. 2008 року по червень 2008 року - 3600,00 грн., з червня 2008 року по жовтень 2010 року - 25200,00 грн., з листопада по грудень 2010 року - 1620,00 грн., з листопада по грудень 2010 року - 3240,00 грн., а загальна сума, на думку позивача, становить 35340,00 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні до викладених у позові та просив такий задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, 06 жовтня 2016 року подав письмові заперечення, 18 жовтня 2016 року доповнення до заперечення, в яких вказує, що позивачем не надано жодних розпорядчих документів (наказів) виданих безпосередньо керівником Установи, що підтверджують встановлення йому надбавки за вислугу років (трудовий стаж) з 2006 р. - 2010 р. відповідно до чинних документів відповідача. Вказує, що гарантованою виплатою працівнику за виконання посадових обов'язків є посадовий оклад, а всі інші виплати (доплати,надбавки, премії, та ін.) є заохочувальними та компенсаційними виплатами. В той же час, позивачем не наведено жодного рішення ДІФКУ про встановлення йому додаткової заробітної плати у вигляді надбавки за стаж (вислугу років) у порядку та на умовах, визначених Положенням про систему оплати праці та матеріального стимулювання працівників Української державної інноваційної компанії, затвердженим постановою Правління УДІК від 24 вересня 2003 року № 264 та Положення про систему оплати праці та матеріального стимулювання працівників Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, затвердженим рішенням Дирекції ДІФКУ від 14 грудня 2007 року № 3.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що наказом Львівського регіонального відділення ДІФКУ від 01 лютого 2007 року №9-к позивача ОСОБА_1 було призначено на посаду головного спеціаліста з правових питань Львівського регіонального відділення УДІК (а.с.10).

Наказом Львівського регіонального відділення ДІФКУ № 10/1-к від 16 листопада 2010 ОСОБА_1 переведений на посаду юриста першої категорії (а.с.10).

Наказом від 27 березня 2014 року позивача ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади (а.с.11).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди», колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи.

В свою чергу ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.).

Згідно ст.ст. 10, 11 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають права юридичної особи.

Статтею 13 КЗпП України передбачено, що зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції, а в колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.).

Відповідно до ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

В судовому засіданні встановлено, що в Українській державній інноваційній компанії, а в подальшому в Державній інноваційної фінансово - кредитній установі було укладено колективний договір між трудовим колективом та адміністрацією відповідача, умовами якого було встановлено обов'язок адміністрації проводити оплату праці працівників на основі схем посадових окладів, встановлених та затверджених уповноваженим на те органом (п.5.3.1) (а.с.94-102).

В той же час, п. 5.3.6. цієї угоди адміністрація взяла на себе зобов'язання щодо застосування до посадових окладів працівникам установи додаткової заробітної плати у вигляді надбавок і доплат за умови врахування при можливості їх встановлення результатів фінансово - господарської діяльності.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» та ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених цією статтею.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з:

-? основної заробітної плати - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

-? додаткової заробітної плати - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

-? інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно наказу Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 «Про затвердження Інструкції зі статистики заробітної плати» фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому: фонд основної заробітної плати включає нарахування винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків), а до фонду додаткової заробітної плати включаються, зокрема, премії та винагороди, у тому числі за вислугу років, що мають систематичний характер, з яких, у разі їх встановлення сплачуються відповідні податки.

Перелік, умови встановлення і виплати, розмір і джерела коштів визначаються підприємством самостійно. При цьому надбавки і компенсаційні доплати, які передбачені законодавством, повинні бути не нижче розмірів, визначених законодавством. Повний перелік державних норм і гарантій та порядок їх застосування визначено в ст. 12 Закону України «Про оплату праці». Інші надбавки і доплати регулюються локальними нормами права і встановлюються підприємством в межах наявних коштів. Розмір і умови їх виплат фіксуються в колективному договорі.

Враховуючи зазначені положення, з метою вирішення економічних, правових та організаційних засад оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах з УДІК (ДІФКУ), в Установі Рішенням дирекції Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 14 грудня 2007року № 3 було затверджено Положення «Про систему оплату праці та матеріального стимулювання працівників Державної інноваційної фінансово - кредитної установи» (надалі-Положення).

У відповідності до цього положення, оплата праці працівників УДІК (ДІФКУ) поділяється на основну і додаткову заробітну плату та здійснюється (виплачується) відповідно до затверджених схем посадових окладів, визначених у додатках до Положення.

Зазначеним положенням визначено перелік та граничний розмір як основної, так і додаткової заробітної плати (надбавки і доплати до посадових окладів працівників УДІК (ДІФКУ), серед яких є надбавка за вислугу років.

Посадові оклади головам (директорам) регіональних відділень та іншим працівникам УДІК (ДІФКУ) відповідно до схеми посадових окладів затверджуються головою правління (генеральним директором) УДІК (ДІФКУ).

Відповідно до Положення, затвердженого постановою правління УДІК від 24.09.2003 р. № 264, надбавки та доплати (вид та граничний розмір яких визначено в додатку №4 до Положення) до посадових окладів головам регіональних відділень встановлюються головою правління Компанії або за його дорученням одним із заступників голови правління (а.с.78).

З 17 грудня 2007 року рішенням дирекції ДІФКУ від 14.12.2007 р. № 3 введено в дію нове Положення про оплату праці та матеріальне стимулювання працівників ДІФКУ, яким також передбачено, що надбавки і доплати до посадових окладів директорам регіональних відділень встановлює генеральний директор Установи або за його дорученням один із заступників генерального директора Установи (а.с.108-109).

Встановлено, що в додатках до Положення визначено лише перелік і граничні розміри надбавок і доплат, які можуть встановлюватися до посадових окладів працівників ДІФКУ.

В той же час, підставою для встановлення певного виду надбавки та доплати, в т.ч. і за вислугу років (трудовий стаж), для директора (голови) регіонального відділення є розпорядчий документ (наказ), виданий керівником Установи.

У відповідності до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. у №13 «Про практику застосування судами законодавства про працю» визначено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат.

В судовому засіданні встановлено, що позивачем не надано жодних розпорядчих документів (наказів) виданих безпосередньо керівником Установи, що підтверджують встановлення йому надбавки за вислугу років (трудовий стаж) з 2006 р. - 2010 р. відповідно до чинних документів відповідача.

Крім цього, в судовому засіданні встановлено, що Львівське регіональне відділення ДІФКУ (УДІК) діяло на підставі норм діючого законодавства, Статуту Установи та відповідного Положення про його діяльність, за приписами якого мало статус відокремленого підрозділу (із окремим балансом), без прав юридичної особи.

Відповідно до п. 5.4 Положення про Львівське регіональне відділення ДІФКУ директор відділення вносить на розгляд Дирекції Установи пропозиції до штатного розпису та плати праці працівників Відділення.

Встановлено, що за весь період роботи позивача ОСОБА_1 у Львівському регіональному відділення пропозицій від керівництва відділення щодо плати праці ОСОБА_1 до ДІФКУ не надходило.

Згідно з ч.1 ст.10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено за допомогою належних та допустимих доказів, що відповідачем при нарахуванні та виплаті заробітної плати, не було порушено прав та інтересів позивача, вимог чинного законодавства, а тому позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 31, 32, 57, 60, 88, 208, 209, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий суддя Мисько Х.М.