Справа № 464/6830/16-ц
пр.№ 2/464/1870/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.12.2016 Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого судді Дулебка Н.І.,

секретар Кріль Х.О.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участі третьої особи Територіального сервісного центру №4641 РСЦ МВС у Львівській області, про визнання договору недійсним,

встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 23.04.2016 №196/06/4641/2016. Позов мотивувала тим, що 23.04.2016 за договором купівлі-продажу транспортного засобу №196/06/4641/2016 придбала у відповідача автомобіль марки «Volkswagen Polo», номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2. У травні 2016 року на її адресу надійшла позовна заява за позовом ТзОВ «Порше Мобіліті» про звернення стягнення на предмет застави, яким виявився даний автомобіль. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.06.2016 накладено арешт на автомобіль марки «Volkswagen», модель «Polo Sedan», обєм двигуна 1598 см?, 2013 року виробництва, кузов № НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_3 При укладенні договору купівлі-продажу їй не було відомо про те, що предмет договору перебуває у заставі. Вважає, що приховавши таку інформацію відповідач ввела її в оману. Згідно з результатами НАІС ДДАІ України інформація щодо наявності застави такого автомобіля відсутня. Оскільки з боку відповідача мав місце обман щодо прав та обовязків сторін договору, просила визнати такий договір недійсним.

У судовому засідання представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав з підстав, що в такому викладені. Додатково вказав, що відповідач могла знати про те, що автомобіль, який був предметом договору купівлі-продажу, перебув у заставі, тому такий правочин і укладено у формі біржової угоди. У звязку з цим, існують підстави вважати, що відповідач при укладенні договору ввела позивача в оману щодо обставин, які є істотними для оскаржуваного правочину. Просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засідання позов не визнав, надав пояснення, аналогічні за змістом письмовим запереченням проти позову. Додатково вказав, що застава автомобіля марки «Volkswagen Polo» виникла як спосіб забезпечення зобовязання за кредитним договором, що був укладений 28.08.2013 між ТзОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_5 Після придбання вказаного автомобіля останній 28.08.2013 здійснив його первинну реєстрацію, а 18.04.2015 зняв автомобіль з обліку та відчужив такий ОСОБА_6, який 21.04.2015 здійснив його вторинну перереєстрацію, а 15.05.2015 зняв автомобіль з обліку для продажу відповідачу. Ствердив, що як на момент придбання автомобіля, так і на момент його відчуження позивачу, що мало місце 23.04.2016, відповідач не знала та не могла знати про перебування автомобіля у заставі. ОСОБА_6 при продажі автомобіля відповідачу не повідомляв про наявність будь-яких обтяжень чи заборон щодо вказаного автомобіля, стороною договору застави відповідач не була, таке майно придбане не у заставодавця, жодного доступу до Реєстру майна, яке перебуває у заставі, не мала та в органах внутрішніх справ такі відомості відсутні. За таких обставин, вважає, що факт обману зі сторони відповідача відсутній, відповідно немає умислу з боку останньої щодо ведення позивача в оману щодо обставин, які є істотними для оскаржуваного договору та про які їй не було відомо. Просив суд у задоволенні позову відмовити у звязку з відсутністю ознак, передбачених ст. 230 ЦПК України.

У судове засідання представник третьої особи не зявився, до суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких, за результатами пошуку по «АМТ фізичних та юридичних осіб» автомобіль НОМЕР_3 (2013 року виробництва, синього кольору, кузов № НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію № СХО091637, видане 23.04.2016), зареєстрований за ОСОБА_3 з 23.04.2016. Державна реєстрація права власності за позивачем проводилася згідно з вимогами чинного законодавства, зокрема, Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 07.09.1998 №1388 (в редакції постанови КМУ від 23.12.2009 №1371). При вирішенні позову покладався на розсуд суду, просив справу розглядати за його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №196/06/4641/2016 від 23.04.2016 ОСОБА_3 придбала в ОСОБА_4 автомобіль НОМЕР_3, 2013 року виробництва, синього кольору, кузов №XW8ZZZ61ZDG058128, про що складено акт приймання-передачі транспортного засобу (а.с.4).

23.04.2016 позивач звернулася до Територіального сервісного центру №4641 РСЦ МВС у Львівській області із заявою №90279612 про реєстрацію вказаного транспортного засобу (а.с. 7). За результатами перевірки з підсистеми НАІС ДДАІ МВС України, інформація щодо наявності обтяжень автомобіля НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_1, станом на 23.04.2016 відсутня (а.с. 9). 23.04.2016 позивачу видане свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу за №СХО091637.

З матеріалів позовної заяви встановлено, що в травні 2016 року позивач отримала позовну заяву ТзОВ «Порше Мобіліті» про звернення стягнення на предмет застави, яким виявився придбаний нею автомобіль.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Положеннями ч. 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Встановлено, що автомобіль марки «Volkswagen», модель «Polo Sedan», обєм двигуна 1598 см?, 2013 року виробництва, кузов № НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2, є предметом договору застави №50010368 від 29.08.2013, укладеного між ОСОБА_5 та ТзОВ «Порше Мобіліті» на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №50010368 від 28.08.2013.

Як видно з витягу з бази даних Єдиного державного реєстру МВС, 28.03.2013 ОСОБА_5 здійснив первинну реєстрацію вказаного автомобіля, 18.04.2015 останній зняв автомобіль з обліку та продав такий ОСОБА_6, який 21.04.2015 здійснив вторинну перереєстрацію даного транспортного засобу, проте 15.05.2015 зняв такий з обліку та відчужив ОСОБА_4 (а.с. 22).

З пояснень представника відповідача встановлено, що відповідачу на момент придбання у ОСОБА_6 такого автомобіля, а також на момент його відчуження позивачу 23.04.2016, не було відомо про перебування автомобіля в заставі, при перереєстрації останнього про наявність обтяжень не повідомлялось.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 дав показання про те, що є чоловіком позивача ОСОБА_3, був присутній при укладенні договору купівлі-продажу та безпосередньо передавав кошти за придбання такого у розмірі 11900 доларів США. Вказав, що укладення правочину у формі біржової угоди запропонував батько відповідача, який безпосередньо і займався продажем транспортного засобу. Вказав, що його дружина не заперечила проти зазначення в договорі купівлі-продажу значно меншої вартості автомобіля, що становить 49500 грн., оскільки такий їй дуже сподобався. Зазначив, що довідався про те, що придбаний дружиною автомобіль є предметом застави, через два місяці після купівлі такого з ухвали суду. Чи було відомо відповідачу ОСОБА_4 та її батьку на момент укладення спірного правочину про те, що такий транспортний засіб знаходиться в заставі, повідомити не зміг.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 58 ЦПК України).

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, пояснення представників сторін та показання свідка, суд дійшов висновку, що відповідачу на момент укладення оскаржуваного договору не було відомо про перебування автомобіля у заставі, жодних доказів на спростування такого висновку суду не надано.

Таким чином, твердження сторони позивача про введення відповідачем позивача в оману щодо обставин, які є істотними для оскаржуваного правочину, є необґрунтованими та жодним чином не підтвердженні. Крім цього, позивачем не доведено наявність умислу з боку відповідача та сам факт обману.

Враховуючи наведене, підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись статтями 215, 229, 230 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, статтями 10, 11, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участі третьої особи Територіального сервісного центру №4641 РСЦ МВС у Львівській області, про визнання договору недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення подається до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Дулебко Н.І.