У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі суддів:

Амеліна В.І., Остапчука Д.О., СавченкоВ.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовомОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус міського нотаріального округу Тюртюбек Ольга Олексіївна, про визнання договору дарування недійсним (удаваним) та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області

від 17 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 09 грудня 1994 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті останнього відкрилась спадщина за його постійним місцем проживання поАДРЕСА_1. Спадкоємцями за законом першої черги є вона, мати спадкодавця ОСОБА_10 та його дочка ОСОБА_6, які прийняли спадщину шляхом подання заяв до нотаріуса. В процесі прийняття спадщини їй стало відомо, що будинок за вказаною вище адресою, який придбавався за спільні кошти подружжя, належав її чоловіку не на підставі договору купівлі-продажу, а на підставі договору дарування від 19 червня 2001 року. Посилаючись на наведене та на те, що кошти за будинок у розмірі 5 500 доларів США були їх спільними та були передані продавцю нею особисто, однак оформленням правовстановлюючих документів займався ОСОБА_9, просила суд, із урахуванням уточнених позовних вимог: визнати договір дарування

від 19 червня 2001 року, укладений між ОСОБА_5 та

ОСОБА_9 в частині дарування недійсним (удаваним); визнати вказану угоду договором купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1; визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на Ѕ частину спірного будинку.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 17 лютого 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано договір дарування від 19 червня 2001 року № 2645, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_9, удаваним в частині дарування з моменту його посвідчення.

Визнано вказану угоду договором купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, посвідченим 19 червня 2001 року.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_4 майно, що зазначено в договорі дарування від 19 червня

2001 року № 2645.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справах доказам та правильно визначившись із нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до вказаних правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що воля сторін спірного правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені умовами договору дарування, зокрема, відчуження житлового будинку на користь ОСОБА_9 відбулося шляхом укладення договору дарування, що й визнано іншою стороною спірного договору - ОСОБА_5, а відтак договір дарування від 19 червня 2001 року є удаваним.

Не заслуговують на увагу доводи заявника про застосування строків позовної давності, оскільки суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що ОСОБА_4 довідалась про порушення свого права після смерті ОСОБА_9, а саме, позивачеві стало відомо про наявність спірного договору дарування під час прийняття спадщини, а тому вона звернулась до суду в межах позовної давності.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судами правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області

від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Амелін
Д.О. Остапчук В.О. Савченко