Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1248/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Мохонько В. В.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

14.07.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів: Гайсюка О.В., Голованя А.М.,

за участю секретаря: Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання незаконними дій банку щодо односторонньої зміни умов договору, визнання недійсним третейське застереження, припинення договору на відкриття поточного рахунку за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 лютого 2016 року в частині стягнення 10120 грн. 39 коп.,

ВСТАНОВИЛА:

1 липня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 23 червня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 002-10514-230611, за умовами якого банк відкрив позичальнику картковий рахунок № НОМЕР_1, випустив та надав держателю платіжну картку, здійснює обслуговування держателя на умовах, викладених в тарифному пакеті Visa Класичний. Відповідач зобов'язався щомісяця в строки, визначені правилами здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитною лінією, яка виникла за попередній звітний місяць, а також здійснювати погашення в повному обсязі заборгованості за овердрафтом, яка виникла за попередній звітний місяць, та всю суму пені, яка нарахована за попередній звітний місяць у разі порушення строків сплати заборгованості за кредитною лінією та/або овердрафтом та процентів за користування кредитною лінією та/або овердрафтом. Проте, відповідач свої зобов'язання не виконує, внаслідок чого станом на 20 квітня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 30 920 грн. 39 коп., яка складається з: 15 995 грн. 66 коп. - заборгованість по кредиту, 4 804 грн. 34 коп. - прострочена заборгованість кредиту, 10 120 грн. 39 коп. - прострочена заборгованість по сплаті процентів. У зв'язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по кредитному договору.

Відповідач звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача і просив суд: визнати незаконними дії банка щодо односторонньої зміни умов договору; визнати недійсним третейське застереження, яке міститься у п.п.4.1. договору №002-10514-230611 від 23 червня 2011 року; припинити з дня постановлення судового рішення договір про відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки №002-10514-230611 від 23 червня 2011 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначено, що всупереч умов договору (п. 1.6, 1.7, 3.12 Тарифів) ПАТ «Дельта Банк» з серпня 2012 року припинило надання їй виписок по руху коштів на рахунку, що позбавило позичальника можливості контролювати нарахування відсотків і залишку кредиту, оскаржити неправомірне нарахування плати за обслуговування кредиту. Крім того, згідно п. 4.1. договору, у випадку неможливості вирішення спорів шляхом переговорів, сторони домовляються про те, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього вирішуються Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків. Справа розглядається одноособово Кисельовим Максимом Євгеновичем - постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків. Вона вважає, що таким чином порушено її право на судовий захист та доступ до правосуддя, так як вказані пункти договорів не відповідають чинним нормам законодавства України. Вона не була ознайомлена зі статутними документами Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, його регламентом.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 3 вересня 2015 року зустрічний позов призначено до спільного розгляду.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 лютого 2016 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 задоволено: вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» 15 995 грн. 66 коп. - заборгованості по тілу кредиту, 4804 грн. 34 коп. - прострочене тіло кредиту, 10 120 грн. 39 коп. - заборгованості за відсотками. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк» - відмовлено повністю. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відповідач подала апеляційну скаргу на рішення суду і просила скасувати його та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. В апеляційній скарзі вона вказала, що вимоги позивача є частково обґрунтованими. Вона допустила несвоєчасну сплату за кредитом і за її розрахунком загальна сума боргу становить 3706 грн. 12 коп. Проте вона посилається на те, що суд припустився порушення норм матеріального і процесуального права. Зокрема суд розглянув справу за наявності підстав залишення заяви ПАТ «Дельта Банк» без розгляду. Суд неправдиво вказав у рішенні про те, що відповідач не надала суду оригінал квитанції про сплату нею частини боргу в сумі 900 грн. Ця квитанції надавалася нею суду для огляду в судовому засіданні і була повернута судом. Суд фактично не розглядав зустрічний позов та вирішив його неправильно. Оскільки позивач не виконав свої зобов'язання щодо обслуговування залишку по кредиту, то він не має підстав вимагати сплати за такі послуги. Вирішуючи питання недійсності третейської угоди суд не застосував положення ст.ст. 5, 6, 12 Закону України «Про третейські суди» та правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 6 червня 2012 року № 6-50цс12, від 20 травня 2015 року № 6-64цс15.

Позивач не скористався своїм правом надати суду письмові заперечення на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні відповідач підтримала свою апеляційну скаргу і додатково пояснила суду, що письмову інформацію по кредиту вона отримувала від банку щомісячно до серпня 2012 року включно, потім інформація по залишку кредиту надходила їй у вигляді SMS- повідомлення на мобільний телефон, а з лютого 2014 року і такі повідомлення банк перестав надсилати. Не маючи достовірної інформації про розмір її кредитних зобов'язань, вона зверталася особисто у відділення банку, але інформацію їй не надали після чого вона припинила сплачувати кошти по договору.

Представник відповідача - адвокат Майнард Н.О. підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник позивача - Басуріна А.М. заперечила проти доводів апеляційної скарги, пославшись на те, що позивач належно виконував свої зобов'язання перед позичальником. Крім того вона пояснила, що 900 грн., сплату яких відповідачем суд вважав недоведеною, банк визнає і ця сума була направлена на погашення заборгованості та відображена у наданому банком розрахунку. Помилка суду в частині вказаної суми жодним чином не вплинула на правильність рішення суду в цілому, так, як суд стягнув вказані в розрахунку боргу суми. Крім того, вона пояснила, що банк збільшив ліміт кредитування до 20 000 грн. так, як таке право йому належить відповідно до п. 3.14 умов договору, які узгоджені позичальником. Також зазначила, що було збільшено банком розмір плати за обслуговування кредитного залишку з 3,15 % до 3,95%, але при цьому зменшено розмір щомісячного платежу 5% до 2 %. Відповідна інформація була розміщена на офіційному сайті банку і доступна була для ознайомлення відповідачем. Просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив такі обставини справи:

23 червня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір №002-10514-23062011 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки.

Відповідно до п.1.2 договору, банк, відповідно до наданого клієнтом пакету документів, а також згідно з вимогами банку та чинного законодавства України, відкриває клієнту поточний рахунок з використанням платіжної картки НОМЕР_1 в національній валюті України - гривні, випускає та/або надає в користування клієнту платіжну картку міжнародної платіжної системи Visa International та/або MasterCard Worldwide та/або ВОПС Дельта, а також ПІН-код до картки; здійснює обслуговування клієнта згідно переліку послуг та на умовах, викладених у тарифному пакеті кредитна картка №1, що міститься в додатку №1 до цього договору та згідно з умовами цього договору, умовами надання картки і правил.

За умовами пункту 1.3. договору, банк надає клієнту кредит, шляхом відкриття клієнту відновлювальної відкличної кредитної лінії в загальному розмірі 100 000 грн. та на день укладання цього договору встановлює ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 10 000 грн. Ліміт кредитної лінії розраховується банком самостійно. Перегляд та/або зміна ліміту кредитної лінії/загального розміру кредитної лінії здійснюється у відповідності до внутрішніх процедур банку та умов цього договору. Банк самостійно може змінювати розмір ліміту кредитної лінії в межах кредитної лінії та/або загальний розмір кредитної лінії, при цьому сторони погодили, що у даному випадку додаткова угода до договору про зміну кредитної лінії/загального розміру кредитної лінії сторонами не складається. Інформація щодо зміни ліміту кредитної лінії/загального розміру кредитної лінії та строків уведення в дію зазначаються клієнту у щомісячній виписці та/або тестовим повідомленням в електронному вигляді на номер мобільного телефону клієнта.

Відповідно до п. 3.6. договору, клієнт картки зобов'язаний щомісяця в строки, визначені правилами, здійснювати погашення заборгованості у вигляді обов'язкового мінімального платежу, складові якого визначаються у Тарифах.

Згідно Тарифів на обслуговування платіжних карток, клієнт сплачує такі проценти: за користування кредитною лінією - 0,0001% річних; за позитивний залишок - 3% річних, процент на недозволений овердрафт - 48%.

ПАТ "Дельта Банк" відкрив ОСОБА_2 поточний рахунок, видав платіжну картку з встановленим договором кредитним лімітом та здійснював їх обслуговування.

ОСОБА_2 отримувала кошти з карткового рахунку НОМЕР_1.

В результаті неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором станом на 20 квітня 2015 року заборгованість ОСОБА_2 становила 30 920 грн. 39 коп., яка складається з: 15995 грн. 66 коп. - тіло кредиту, 4804 грн. 34 коп. - прострочене тіло кредиту, 10120 грн. 39 коп. - заборгованість за відсотками.

Задовольняючи позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушила свої зобов'язання. Обставини на які вона посилалася в обґрунтування своїх заперечень проти позову належними і допустимими доказами не довела.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції вказав про те, що сторони уклали договір на визначених ними умовах, які не суперечать законодавству.

Повністю погодитися з правильністю деяких висновків суду не можна.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскаржуване рішення неповною мірою відповідає цим вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договоромбанкабо інша фінансова установа(кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд першої інстанції правильно вважав, що зазмістом ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідач в суді визнала, що припинила виконання зобов'язань за договором з лютого 2014 року.

Встановивши, що позичальник ОСОБА_2 не сплачувала щомісячні платежі за договором, тобто допустила порушення своїх зобов'язань по поверненню кредиту частинами, суд дійшов обґрунтованого висновку про виникнення у позивача права вимагати стягнення простроченої заборгованості та дострокового повернення тієї частини кредиту, яка залишилася (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

При цьому суд обґрунтовано відхилив доводи відповідача щодо неотримання нею коштів з позичкового рахунку у січні та лютому 2014 року (1100 грн., 1400 грн., 1300 грн.).

Як вбачається з умов договору та пояснень представника позивача, відповідач за допомогою наданої їй картки зняла вказані кошти з банкомату в м. Кіровограді. Відповідні операції були проведені і обліковані за допомогою програмного забезпечення автоматично. Про втрату контролю над наданою ОСОБА_2 карткою вона не заявляла, а тому ці операції вважаються виконані нею і відповідальність за їх здійснення покладається також на неї.

Будь-яких доказів, які б доводили обґрунтованість заперечень відповідача в цій частині суду надано нею не було.

Проте твердження суду про недоведеність позивачем сплати 900 грн. боргу за квитанцією від 19 квітня 2013 року (а.с. 44) є помилковим.

Як вбачається з зробленого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 7 рядок 23), вказана сума була зарахована банком у квітні 2013 року і скерована на погашення кредиту в сумі 354 грн. 22 коп. та погашення так званої «комісії» - 545 грн. 70 коп., а разом 900 грн.

Згідно п. 1.7. Тарифів на обслуговування платіжної картки, які є частиною укладеного між сторонами по справі договору, тариф на плату за обслуговування кредитного залишку, який включає в себе надання послуг інформування держателя картки про стан кредитного залишку у вигляді телефонних дзвінків та надання щомісячних виписок по рахунку, ставить - 3,15%. Плата нараховується щомісячно на суму використаних кредитних коштів станом на день нарахування і сплачується в день поповнення карткового рахунку, включається у обов'язків мінімальний платіж.

Отже сторони в договорі передбачили платуза послуги банку, пов'язані з обслуговуванням та погашенням кредиту, за період фактичного користування кредитом.

Судом встановлено, що в розрахунку заборгованості та в позовній заяві цей вид платежу позивачем помилково названо «комісією» та «відсотками». З приводу цієї обставини спір між сторонами відсутній.

В матеріалах справи містяться щомісячні виписки по рахунку відповідача (а.с. 31 - 43) за період з червня 2011 року по липень 2012 року.

Проте в серпні 2012 року ОСОБА_2 була повідомлена банком, що отримана виписка є останньою, яка отримана нею в паперовій формі, поштою. В подальшому банк зобов'язався надавати виписку в альтернативний спосіб.

Згідно пояснень представника позивача та пояснень відповідача, відомості про стан кредитного рахунку надсилалися банком ОСОБА_2 шляхом SMS - повідомлень на її мобільний номер.

Відповідач визнала, що останнє таке повідомлення вона отримала у лютому 2014 року. Після цього такі повідомлення їй перестали надходити. Доказів того, що вона заперечувала проти отримання інформації у такий спосіб вона не надала. Згідно розрахунку заборгованості (а. с. 7) з вересня 2012 року по лютий 2014 року відповідач належно виконувала свої зобов'язання і прострочення не мала. Крім того такий спосіб повідомлення позичальника передбачений п. 1.7. Тарифів.

Позивач не спростував доводів відповідача в цій частині і доказів надання відповідачу послуг по обслуговуванню кредитного залишку з березня 2014 року і надалі не надав.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивач в односторонньому порядку припинив надання відповідачу послуг по обслуговуванню його кредитного залишку, а тому його вимоги щодо стягнення з відповідача плати за фактично не надані ним послуги є безпідставними.

Отже плата за обслуговування кредитного залишку за період з березня 2014 року в сумі 10120 грн. 39 коп. нарахована позивачем безпідставно (а.с. 7, 139 рядок 35 - 48 колонки 13, 10).

Суд першої інстанції не дотримався загальних вимог процесуального права, закріплених у ст.ст. 57-60, 131-132, 177, 179, 185, 212-215 ЦПК України, не перевірив доводів відповідача, неповно встановив обставини справи, що привело до неправильного вирішення спору в цій частині, а тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення «відсотків» (як зазначив суд у рішенні) підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким в задоволенні цієї вимоги належить відмовити.

В частині ж стягнення заборгованості по кредиту, правильність рішення суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовується.

Зустрічний розрахунок заборгованості, зроблений відповідачем (а.с. 146), не містить відомості про частину операцій із зняття коштів з рахунку, не містить інформації про періоди за які проведено розрахунок наведених у ньому сум, а отже він не є правильним.

Щодо односторонньої зміни ПАТ «Дельта Банк» умов договору, колегія суддів зазначає, що право банку змінювати розмір ліміту кредитної лінії в межах загального розміру кредитної лінії (100000 грн.) без укладення сторонами додаткової угоди передбачено п. 1.3. договору від 23 червня 2011 року № 002-10514-230611.

Судом встановлено, що 7 жовтня 2013 року банк збільшив ОСОБА_2 ліміт кредитної лінії з 10000 грн. до 20000 грн. і не повідомив її про це у спосіб, передбачений п. 1.3..

Проте це не вплинуло на розмір відповідальності відповідача так, як будь-яка плата за невикористаний ліміт кредитної лінії умовами договору не встановлена, а Тарифи встановлені з урахуванням саме використаного ліміту.

Зміна розміру плати за обслуговування залишку кредиту, яка згідно пояснень представника позивача відбулася 25 листопада 2014 року, не вплинула на розмір відповідальності ОСОБА_2 так, як з березня 2014 року такі послуги їй банком не надавалися.

Щодо укладення сторонами третейської угоди, яка включена в текст договору від 23 червня 2011 року № 002-10514-230611, який по суті є договором про споживчий кредит, то вона не відповідає вимогам закону.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (ч. 1 ст. 6 цього Закону доповнено п. 14 згідно із Законом від 3 лютого 2011 року № 2983-VI, який набув чинності з 12 березня 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Проте жодна із сторін договору не вчиняла дій по реалізації третейської угоди, до третейського суду не зверталася.

Наявність цієї третейської угоди не перешкодила сторонам звернутися до суду в загальному порядку.

Виходячи із змісту ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

У справі, яка переглядається укладення сторонами третейської угоди та зміна банком розміру ліміту кредитної лінії і тарифів не привели до реального порушення прав ОСОБА_2

У зв'язку з цим зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Хоча суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, мотивував своє рішенні інакше, проте це не вплинула на правильність вирішення спору по суті, а тому апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо доводів апеляційної скарги про допущенні судом порушення норм процесуального права, то колегія суддів враховує, що згідно ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміну рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Проте в апеляційній скарзі не наведено фактів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Так, як апеляційна скарга визнана судом обґрунтованою частково, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню з ухваленням нового рішення, то сплачені сторонами судові витрати підлягають відповідному перерозподілу.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 лютого 2016 року в частині стягнення 10120 грн. 39 коп. заборгованості по відсотках скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Змінити рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 лютого 2016 року в частині розподілу судових витрат: зменшити суму судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 в дохід держави з 309 грн. 20 коп. до 243 грн. 60 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 113 грн. 37 коп. компенсації судових витрат.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: