У Х В А Л А

Іменем України

11 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Кеміня М.П.

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Марамигін Павло Владиславович на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житлом, -

в с т а н о в и л а :

10 вересня 2014 року, ОСОБА_3 звернулась в суд із зазначеним позовом у якому просила встановити порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1 разом із господарськими будівлями і спорудами відповідно до часток у спільній частковій власності.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26 квітня 2016 року, позов ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим будинком, задоволено, і вирішено питання розподілу судових витрат.

ОСОБА_1 в особі адвоката Марамигін П.В. не погодившись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу в якій, ставить питання про скасування такого та ухвалення нового рішення про відхилення позову. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, що призвело до порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, представник в особі адвоката Марамигін П.В., підтримав, вимоги скарги, яку просив задоволити.

Відповідач ОСОБА_1 не з'явився у судове засідання, але повідомлений про час та місце судового розгляду, і заяв про відкладення розгляду справи не подавав суду. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які бере участь в справі, та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені, певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є, факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі адвоката Марамигін П.В. посилається на те, що суд першої інстанції без підтвердження відповідними доказами безпідставно встановив, що ОСОБА_1 протиправно чинить, перешкоди позивачці та її сім'ї у користуванні спільною частковою власністю. Визначаючи порядок користування суд не зіслався на конкретну норму матеріального права, яка б регулювала вирішення даного питання. Матеріали справи не містять нотаріально посвідченої угоди із приводу встановлення порядку користування спільним майном. Позивачка не заявляла вимог про виділ у натурі її частки в будинковолодінні з надвірними спорудами, та не ставила вимоги про поділ такого майна. У зв'язку з обранням позивачкою невірного способу захисту, і недоведеністю позовних вимог, у задоволенні позову слід відмовити.

Та, не дивлячись на вказані посилання, колегія суддів дійшла до думки, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 і ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку встановленому, цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений, законами України.

Також і ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отож, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Як зазначено в ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Так, у статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться й у статті 319 ЦК України.

То звідси, власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов'язки. Це конституційне положення пов'язане із принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників із боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиненню нею дій, які можуть порушити його право або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За обставинами справи, спір стосується порядку користування житловим будинком із господарськими будівлями і спорудами за АДРЕСА_1.

Як вбачається зі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.12.2013 року зареєстрованого в реєстрі за № 6030, таке видано на спадкове майно яке належало ОСОБА_4, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_3 в 1/3 частці, а.с. 11.

Дане свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.12.2013 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 13945827 від 04.12.2013 року за ОСОБА_3 в 1/3 частці на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами за АДРЕСА_1, а.с. 13, 13.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.11.2013 року зареєстрованого в реєстрі за № 5735, таке видано на спадкове майно яке належало ОСОБА_4, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_1 в 2/3 частках, а.с. 30.

Дане свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.11.2013 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 12556025 від 11.11.2013 року за ОСОБА_1 в 2/3 частках на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами за АДРЕСА_1, а.с. 33, 34.

З метою впливу на дії ОСОБА_1 по не здійсненню порушень правил співжиття іншого співвласника, 10.04.2014 року ОСОБА_5 звернулась до начальника Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області зі зверненням про попередження ОСОБА_1 стосовно недопустимості порушення ним прав іншого співвласника житлового будинку, а.с. 6-7. За даним зверненням було проведено перевірку, але подальший розгляд матеріалів було припинено, так-як відсутній склад кримінального правопорушення. Та рекомендовано звертатись в суд при виникненні подібного спору, а.с. 8.

Маючи намір врегулювати порядок користування садибою (ч. 2 ст. 358 ЦК України) відповідно до належних часток, ОСОБА_5 склала письмову угоду від 23.06.2014 року, яку підписала, і надіслала ОСОБА_1 для підписання, що доводиться рекомендованим повідомленням від 26.06.14р., яке вручено останньому - 27.06.2014 року, 9, 10.

Як у судовому засіданні, так і в поданих заявах про виділення у натурі частки в майні, ОСОБА_1 пояснював, та зазначав, що між співвласниками житлового будинку виникають непорозуміння та суперечки із приводу користування спільним майном. Неприязні стосунки не дозволяють здійснювати кожним співвласником, свої права власності стосовно спільного майна.

Виходячи з наведених обставин, колегія суддів зазначає, що факт неможливості вільного користування житловим будинком із господарськими будівлями і спорудами, ОСОБА_5, відповідно до часток, має місце.

Відповідно до технічного паспорту на об'єкт нерухомого майна, яким є житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами за АДРЕСА_1, а.с. 14-20. Який має житлову площу 45,3 кв.м та складається із трьох жилих кімнат площею 13,5 кв.м. під № 2, площею 16,9 кв.м. під № 3 та площею 14,9 кв.м. під № 4. ОСОБА_5 за законом має право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що становить 15,10 кв.м., а ОСОБА_1 на 2/3 частки, що становить 30,20 кв.м..

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном у натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму й порядок встановлення користування спільним майном.

У даній справі, спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим.

Позивачка пояснювала, що ще при житті спадкодавця, її батька, вона разом зі своєю сім'єю проживала у кімнаті під № 2 площею 13,5 кв.м., та користувалась господарськими будівлями і спорудами, та батько з таким порядком користування був згідний. На час вирішення спору, житлова кімната у якій проживає з сім'єю, яка відповідно до точного розміру своєї ідеальної частики, яка їй належить є 15,10 кв.м., а виділити у користування просить 13,5 кв.м., що є на 1,60 кв.м., менше. ОСОБА_5 згідна зі встановленням такого порядку користування не дивлячись на те, що її ідеальна частка від точного розміру є на 1,60 кв.м., меншою.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності, і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

А звідси, встановлений рішенням суду першої інстанції порядок користування житловим будинком із господарськими будівлями і спорудами, найбільше враховує баланс інтересів кожного зі співвласників.

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі за № 6-1500цс15, який відповідно до приписів ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Під час встановлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, та застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому, відсутні підстави для його скасування.

Зважуючи на викладене, доводи відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції та обставин встановлених апеляційним судом, а тому, колегія суддів у відповідності до вимог передбачених статтями 213 і 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Приймаючи до уваги встановлене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 316 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Марамигін Павло Владиславович, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 квітня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ____________________ Судді : ____________________

____________________