Справа № 188/195/16-ц
Провадження № 2/188/209/2016
22 грудня 2016 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Бурди П.О.,
при секретарі Хандрига Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто»» про захист прав споживача та стягнення коштів,
Позивач стверджкє, що йому ніхто не передзвонив. Зателефонувавши за київським номером телефону, вказаним у договорі, він отримав відповідь, що ніхто йому автомобіль доставляти не збирається, доки він не сплатить його повну вартість. Проконсультувавшись із юристами та керуючись ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», 25 грудня 2015 року позивач направив на зазначену у договорі адресу відповідача заяву про розірвання договору з вимогою про повернення сплачених коштів у зв'язку із розірванням договору. Проте станом на дату подання позовної заяви відповідач ніяких дій щодо повернення сплачених позивачем на його користь коштів не вчинив та взагалі не надав ніякої відповіді на його повідомлення про розірвання договору та вимогу про повернення коштів. Ну думку позивача, такі дії відповідача є протиправними, обмежують його права як споживача фінансових послуг, гарантовані законом, за захистом яких він звернувся до суду.
Позивач в судове засідання не з'явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Був повідомлений за адресою, яка зазначена у договорі фінансового лізингу та зазначена позивачем у позовній заяві, про місце, день та час судового засідання належним чином в порядку, передбаченому ст.ст. 74, 76, 77 ЦПК України, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, у зв'язку із чим суд відповідно до ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224-226 ЦПК України за згодою позивача постановив ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалив по справі заочне рішення.
У зв'язку з неявкою сторін у судове засідання згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Вивчивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Згідно зі ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно з ч.5 ст. 110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Позивач звернувся до суду за зареєстрованим місцем свого проживання.
Судом встановлено, що 11.12.2015 року у м. Павлограді Дніпропетровської області позивачем та представником за довіреністю відповідача було підписано договір № 002786 фінансового лізингу (а.с.4-15), додаток №1 (а.с.16) і Додаток №2 (а.с.17) до даного договору. Згідно з їх умовами предметом фінансового лізингу є транспортний засіб марки Renault Daster.
Правовідносини між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, Закону Україну «Про фінансовий лізинг», Закону Україну «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону Україну «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», Закону Україну «Про захист прав споживачів»
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг є видом фінансових послуг.
Відповідно до частини 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.
Частиною 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Пунктом 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Водночас, відповідно до п.п. З, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».
Частиною 3 і 4 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено, що у разі реалізації продукції (послуг) поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж.
У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору.
Повідомлення про розірвання договору позивач направив протягом 14 днів з часу його підписання та свою вимогу про повернення сплачених коштів обґрунтував нормами Закону України «Про захист прав споживачів». Але відповідач проігнорував вимоги закону, чим порушив його право, передбачене ч. 4 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно ст.ст. 5, 21, ч. 8 ст. 18, ч. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав; захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом; нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача; під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити із припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.
Таким чином, сплачені позивачем на користь відповідача кошти підлягають поверненню на підставі частин 3 та 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів».
Водночас, згідно з ч. 9 зазначеної норми матеріального права якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.
Повідомлення про розірвання договору з вимогою повернути кошти я направив відповідачеві 25 грудня 2015 року. 30 днів, протягом яких відповідач мав повернути йому сплачені кошти, з моменту направлення вимоги минули 23 січня 2016 року. З цього часу по день подання заяви про уточнення позовних вимог до суду 24.03.2016 року затримка повернення коштів становить 61 день.
Окрім наведеного, дії відповідача суперечать ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Повернення коштів позивачу за розірваним договором гарантовано законом. Отже, неповернення йому сплаченого відповідачеві, а також договірна умова у цій частині - позбавляють його права власності на сплачені кошти та прямим чином порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ЦК України та ст. З Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права.
Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Згідно з ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Крім того, положеннями статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Як вбачається зі змісту договору лізингу, підписаного сторонами, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, підлягає сплаті за розгляд та підготовку документів для укладення договору, та становить відсоток від вартості предмета Лізингу. Тобто адміністративний платіж - це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору.
У відповідності до ст. 10 договору лізингу, лізинговий платіж складається, в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладанням цього договору (адміністративний платіж).
Крім того позивач просить стягнути з відповідача неустойку у розмірі 1 % вартості продукції за кожен день затримки повернення грошей. Ця вимога теж підлягає задоволенню.
Викладене свідчить, що вартість продукції, тобто автомобіля марки Renault Daster, який є предметом договору складає 410000 грн.
Частиною 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції (послуг) за кожний день затримки повернення грошей.
Позовна вимога про відшкодування банківської комісії за перерахування коштів позивачем відповідачу в розмірі 410 грн. не обґрунтована посиланням на норми матеріального права і задоволенню не підлягає.
Згідно з ч.2 ст.22 Закону споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.
Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, в розмірі, визначеному згідно з п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір».
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 207, 536, 612, 625, 806, 807, 1212 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, 79, 88, 110, 208, 209, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто»» про захист прав споживача та стягнення коштів - задовольнити частково.
В решті позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» судовий збір на користь держави в розмірі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача.
Заява про перегляд заочного рішення, судом, що його ухвалив може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана позивачем протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення також може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили через десять днів після отримання сторонами його копії в разі неподання позивачем апеляційної скарги, а відповідачем - заяви про перегляд заочного рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя ОСОБА_2