Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Леванчука А.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 02 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що у березні 2007 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту, відповідно до умов якого останньому були надані кошти у розмірі 67 670 грн. на термін до 04 березня 2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими цим договором. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 19 травня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 754 156,50 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 77 358,37 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 185 154,03 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 26 942,14 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 464 701,96 грн.

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 вказану вище заборгованість.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 лютого 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 09 лютого 2016 року про виправлення описки, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 222 250,16 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову частково, суд апеляційної інстанції виходив із того, що заборгованість, яка виникла з вини позичальника, підлягає до стягнення з останнього на користь банку.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 03 березня 2007 року між сторонами укладено договір про відкриття карткового рахунку і обслуговування платіжної карти, за умовами якого банк надає клієнту пакет послуг, для чого відкриває клієнту картковий рахунок і видає клієнту платіжну карту.

05 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 2 до даного договору, згідно якої банк надає клієнту кредитний ліміт у розмірі 76 636,44 грн.

Погашення заборгованості за цією угодою здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, за який приймається період з 01 по 20 число кожного місяця клієнт повинен вносити на картковий рахунок грошові кошти (щомісячний платіж) у розмірі 1 647,68 грн. для погашення заборгованості по даній угоді, яка складається із заборгованості по кредитному ліміту, відсоткам, винагороди, комісії (п. 1.2. додаткової угоди).

Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 19 травня 2015 року відповідач має заборгованість за даним кредитним договором у загальному розмірі 754 156,50 грн., із яких: прострочена заборгованість за кредитом - 77 358,37 грн., прострочена заборгованість за процентами - 185 154,03 грн., заборгованість по пені - 464 701,96 грн.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, яка відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідач заявив про застосування позовної давності (а. с. 94-96).

Питання щодо застосування строку позовної давності відповідно до

ст. 256 ЦК України, частин 1 та 5 ст. 261 ЦК України, ч. 4 ст. 267 ЦК України, з урахуванням зазначених вище обставин, належним чином не з'ясовано.

Судами залишено поза увагою те, що відповідно до п. 1.1. кредитного договору від 03 березня 2007 року банк надав клієнту пакет послуг, для чого відкрив клієнту картковий рахунок та видав останньому платіжну картку на строк - два роки, тобто до 03 березня 2009 року включно.

Проте банк звернувся до суду з даним позовом лише у червні 2016 року.

За змістом п. 4.4. кредитного договору банк зобов'язаний продовжити термін дії картки з новою датою закінчення терміну дії, при наявності коштів платіжного ліміту на відповідному картрахунку для оплати послуг з виконання розрахункових операцій по картрахунку.

Згідно з п. 2 додаткової угоди банк зобов'язаний при закінченні терміну дії картки, за умови продовження дії цього договору, перевипустити її і передати клієнту карту з новим терміном дії.

Доказів перевипуску і передачі картки відповідачеві з новим строком дії апеляційним судом не здобуто, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд апеляційної інстанції, погоджуючись із доводами позивача щодо наявності правових підстав для стягнення грошових коштів з відповідача, не звернув уваги на те, що пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, а також на те, що після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику нової платіжної картки, а боржник своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав.

Отже, висновок апеляційного суду про те, що позовна давність не спливла є передчасним.

Вказані вище висновки узгоджують з правовою позицією Верховного Суду України від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, допустив суттєву неповноту у з'ясуванні обставин справи, не дав належну оцінку доказам та пояснення сторін, не вирішив спір по суті.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 02 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

А.О.Леванчук

І.М. Фаловська