Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ
Справа № 711/7418/16-ц
Номер провадження2/711/2207/16
Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:
головуючий суддя Дунаєв С.О.
при секретарі Нарадько Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,
Відповідач ПАТ КБ «Хрещатик» позовні вимоги не визнав в повному обсязі та надав суду письмові заперечення. В обґрунтування заперечень зазначив, що звільнення позивачки відбувалось у зв'язку із ліквідацією підприємства і повязане із скороченням штату. Процедура звільнення була здійснена у суворій відповідності із законом. Зазначив, що розрахунок при звільненні був здійснений своєчасно відповідно до умов колективного договору та закону. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В судовому засіданні позивачка пояснила, що підтримує позовні вимоги та наполягає на їх задоволенні.
Представники відповідачів в судове засідання не з'явилися, про причини неявки не повідомили.
Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Зокрема, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
26.02.2009р. позивачка була прийнята до ВАТ КБ «Хрещатик» на посаду головного бухгалтера Черкаської філії ВАТ КБ «Хрещатик». 06.08.2011р. вона переведена на посаду головного бухгалтера начальника відділу операційного обслуговування, бухгалтерського обліку та звітності, а 07.11.2014р. на посаду головного бухгалтера-начальника відділення супроводження та контролю операцій Черкаського РВ ПАТ КБ «Хрещатик» (далі - остання займана посада) /а.с.10-11, 88/.
З 05.04.2016р. у ПАТ «КБ «Хрещатик» введено тимчасову адміністрацію у зв'язку із початком процедури виведення банку з ринку /а.с.80/.
Наказом тимчасової адміністрації від 12.05.2016р. №135 затверджено нову структуру Черкаського РВ ПАТ КБ «Хрещатик» у зв'язку з чим закрито посаду головного бухгалтеру-начальнику відділу супроводження та контролю операцій /а.с.82-83/, а наказом №221-к встановлено простій для працівників регіональних відділень з 16.05.2016р. /а.с.89-90/.
З попередженням про звільнення у зв'язку із скороченням чисельності і штату працівників позивачку повідомлено 17.05.2016р. /а.с.86/. При цьому в повідомленні зазначено, що звільнення відбудеться 29.07.2016р..
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.06.2016р. №913 на підставі рішення правління НБУ від 02.06.2016р. №46-рш розпочато процедуру ліквідації ПАТ КБ «Хрещатик» з 06.06.2016р. по 05.06.2018р. /а.с.75-79/.

Наказом від 11.07.2016р. №747-к позивачку звільнено з останньої займаної посади з 29.07.2016р. /а.с.87/. Цим же наказом затверджено виплатити компенсацію за 95 календарних днів основної щорічної невикористаної відпустки за відпрацьований період з 26.12.2012р. по 29.07.2016р. та за 34 календарні дні додаткової оплачуваної відпустки за ненормований робочий час за відпрацьований період з 26.02.2009р. по 25.02.2015р. та вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати. Позивачка ознайомлена з наказом, про що свідчить її підпис на такому наказі.

Наказом від 12.07.2016р. №41207 по ПАТ КБ «Хрещатик» Черкаське РВ закрито з 27.07.2016р. /а.с.69, 84/. В період з 17.05.2016р. відповідач не повідомляв позивачку про наявність вакантних місць на інших структурних підрозділах ПАТ КБ «Хрещатик».

В період з 25 по 29 липня 2016р. позивачка перебувала на лікарняному /а.с.120-121/.

За таких обставин позивачка вважає, що її було незаконно звільнено, а тому звернулась до суду з зазначеним позовом.

Тож спір між сторонами виник з трудових правовідносин, який регулюється нормами Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996р. №504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР) та іншими нормативно-правовими актами.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ч.2 ст.40 КЗпП визначено, що звільнення з підстав, зазначених у п.п.1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст.492 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.492 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Системний аналіз зазначених положень закону з урахуванням розяснень, що містяться у п.19 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. №9, та правової позиції ВСУ, викладеній в постанові від 01.04.2015р. по справі №6-40цс15, свідчить що у разі вивільнення працівника роботодавець має запропонувати йому саме вакантну посаду або здійснити переміщення працівника на рівнозначну посаду з урахуванням переважного права на залишення на роботі (ст.42 КЗпП).

З обставин справи вбачається, що у зв'язку із ліквідацією ПАТ КБ «Хрещатик» його філію Черкаське РВ реорганізовано, а з 27.07.2016р. закрито. Внаслідок зміни штатного розпису /а.с.83, 90/ посади головного бухгалтеру-начальника відділення на Черкаському РВ не передбачено, а відтак переміщення (ч.2 ст.32 КЗпП) позивачки з врахуванням ст.42 КЗпП є неможливим.

Стосовно доводів позивачки про те, що відповідач мав запропонувати їй іншу роботу на підприємстві відповідно до її посади в інших структурних підрозділах ПАТ КБ «Хрещатик», то суд зауважує наступне. Як вбачається з заперечень відповідача з 06.06.2016р. розпочато процедуру ліквідації ПАТ КБ «Хрещатик» /а.с.74/, про що внесені відповідні відомості до ЄДРПОУ /а.с.72/, відповідно до яких юридична особа припинена. У зв'язку з ліквідацією прийнято рішення про скорочення штату чисельності працівників підприємства по всіх відділеннях. Відповідно до наказів від 12.05.2016р. загальна кількість працівників, які підлягали скороченню складала 217 осіб. Відповідно до ст.32 КЗпП у разі скорочення штатної чисельності працівників у зв'язку з реорганізацією, ліквідацією підприємства, таке скорочення здійснюється в першу чергу за рахунок вакантних посад. Зазначене свідчить про відсутність саме вакантних посад на ПАТ КБ «Хрещатик», які могли бути запропоновані позивачці для переведення її на рівнозначну посаду відповідно до положень ст.ст.32, 492 КЗпП у зв'язку з чим суд вважає заперечення відповідача в цій частині обґрунтованими. Натомість, позивачкою всупереч вимог ст.60 ЦПК не надано суду доказів на підтвердження наявності рівнозначних вакантних посад та не надано доказів того, що позивачка надавала відповідачу заяву, якою не заперечувала проти переведення її на іншу роботу і в іншу місцевість (оскільки рівнозначна посада могла бути лише в інших регіональних відділеннях), а відтак не доведено порушення відповідачем права позивачки на переведення на рівнозначну вакантну посаду.

Стосовно зауважень позивачки щодо дати звільнення, то суд звертає увагу на наступне. Трудове законодавство (КЗпП) не містить заборон щодо винесення наказу про звільнення працівника із зазначенням дати останнього робочого дня пізніше ніж день винесення наказу, оскільки момент припинення дії трудового договору та момент винесення наказу є різними категоріями. Положення ч.3 ст.40 КЗпП передбачають, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Судом встановлено, що у зв'язку із перебуванням позивачки на лікарняному в період з 23 по 29 липня 2016р. /а.с.120-121/ фактично днем звільнення визначено день, коли вона перебувала на лікарняному, що не відповідає положенням КЗпП. Разом з тим, таке порушення не свідчить про незаконність самого звільнення, з огляду на підстави припинення трудового договору в контексті положень ст.235 КЗпП, оскільки наказ про звільнення був винесений раніше ніж відкритий лікарняний листок. В такому випадку трудовий договір за загальним правилом припиняється з працівником на наступний день після закінчення лікарняного. Зазначене може свідчити про наявність між сторонами спору щодо моменту припинення трудового договору. Натомість, вимог щодо зміни дати звільнення позивачка не заявляла, а тому відповідно до ст.11 ЦПК суд не може ухвалити рішення з приводу цих обставин.

Також суд зауважує про необґрунтованість доводів позивачки, як підставі позову, стосовно того, що їй не було вручено копії наказу про звільнення. З аналізу ч.2 ст.47 КЗпП вбачається, що обовязку роботодавця вручити працівнику в день звільнення (якщо звільнення відбувається з ініціативи власника) копії відповідного наказу, кореспондує із правом працівника на оскарження такого наказу в суді протягом встановленого ч.1 ст.233 КЗпП місячного строку. Неналежне виконання роботодавцем такого обов'язку, саме по собі і без інших обставин, не є підставою, яка свідчить про незаконність звільнення. По даній справі відповідач своєчасно ознайомив позивачку із змістом наказу про звільнення в день його винесення, що підтвердила сама позивачка в судовому засіданні. Доказів про вручення позивачці копії такого наказу в день звільнення суду не надано. Оскільки наказом передбачено звільнення з 29.07.2016р. (момент виникнення спору), а до суду позивачка звернулась 26.08.2016р., то строк оскарження такого наказу, що передбачений ст.233 КЗпП, позивачкою не пропущений.

Таким чином, судом не встановлено обставин, які б свідчили про незаконність звільнення позивачки, а тому підстави для поновлення її на роботі відсутні. У звязку з цим вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню.

Стосовно вимог про неналежний розрахунок при звільненні, то суд зауважує наступне. У ч.1 ст.83 КЗпП та ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Пунктом 4.1.4 колективного договору ПАТ «КБ «Хрещатик» передбачено, що працівникам банку з ненормованим робочим днем надається додаткова щорічна відпустка тривалістю у 7 або 5 календарних днів згідно додатків №2, 3 «Перелік посад працівників ВАТ КБ «Хрещатик» з ненормованим робочим днем». Додатком №2 передбачено посаду головного бухгалтеру, а додатком №3 начальника відділу.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 26.02.2009р. по 05.08.2011р. позивачка обіймала посаду головного бухгалтера, а з 06.08.2011р. головний бухгалтер-начальник відділу. Аналіз змісту додатків до колективного договору з урахуванням співвідношення найменування та значення посад щодо структурних підрозділів юридичної особи свідчить, що визначальним критерієм посади на підприємстві, за яким встановлюється тривалість додаткової відпустки, є її адміністративна ознака (керівник, директор, начальник), а додатковим профілююча (бухгалтерія, секретаріат, господарство та інше). З огляду на положення ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» посада головного бухгалтера за адміністративною ознакою (як керівника підрозділу бухгалтерського обліку всього підприємства, а не окремих підрозділів) передбачає обіймання такої посади у головному управлінні підприємства, а не його окремому структурному підрозділі (філія, представництво). За таких обставин, за період роботи з 06.08.2011р. позивачка мала право на додаткову відпустку тривалістю 5 календарних днів (як начальник відділу, відділення), а до цього часу 7 днів (як головний бухгалтер, оскільки інших адміністративних ознак в назві її посади не передбачено).

Загальний період роботи позивачки на підприємстві складає з 26.02.2009р. по 29.07.2016р.. У зв'язку з тим, що з 16.05.2016р. підприємство перебувало у стані простою, що свідчить про відсутність в цей період виконання позивачкою роботи в умовах ненормованого робочого дня, то право на компенсацію, передбаченої колективним договором відпустки, позивачка має за період з 26.02.2009р. по 15.05.2016р.. Отже за період з 26.02.2009р. по 05.08.2011р. позивачка мала право на додаткову відпустку по 7 календарних днів (що разом складає 17 днів), з 06.08.2011р. по 15.05.2016р. по 5 днів (разом 24 дні). Тож усього позивачці при звільненні мало бути сплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку тривалістю 41 календарний день. Натомість відповідачем здійснено розрахунок компенсації лише за 34 календарних дні.

Відповідно до наданих позивачкою розрахунків при обчисленні розміру компенсації в розрахунку використовувався показник середньоденної заробітної плати за останні 12 календарних місяців в розмірі 245грн, що відповідає розрахунковим документам /а.с.22, 133, 134/. Отже розмір недосплаченої відповідачем суми компенсації складає 1715грн (7днів х 245грн). Тому позовні вимоги в частині стягнення компенсації підлягають частковому задоволенню.

Стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди, то з огляду на характер допущених відповідачем порушень трудових прав позивачки (неправильне обчислення розміру компенсації невикористаних днів додаткової щорічної відпустки), враховуючи положення ст.2371 КЗпП, ст.ст.23, 1167 Цивільного кодексу України, такі позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки наявність моральної шкоди, як наслідок несвоєчасного розрахунку роботодавця з працівником, та її розмір не доведені позивачкою всупереч вимог ст.60 ЦПК.

Щодо вимог про зобовязання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Хрещатик» включити позивачку до реєстру вимог кредиторів банку, то ця вимога є передчасною. Реєстрації вимог кредитора до боржника-юридичної особи, яка перебуває у стані припинення, передує подача кредитором відповідної заяви (ч.3 ст.23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»), чого на момент розгляду даного спору позивачкою не вчинено, а отже є недоведеним порушення права позивачки з боку відповідача на включення її вимог до такого реєстру. При цьому суд зауважує, що відповідно до ч.4 ст.23, ст.45 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» вимоги кредитора щодо заборгованості по виплаті заробітної плати, які заявлені поза межами строку, встановленого законом, в будь-якому випадку підлягають задоволенню в першу чергу.

За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, то відповідно до вимог ст.88 ЦПК з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 68грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.7, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільно-процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» на користь ОСОБА_1 1715 (тисяча сімсот п'ятнадцять)грн. в якості компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» в дохід держави судовий збір в розмірі 68 (шістдесят вісім)грн..

Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий: ОСОБА_2