Справа № 462/7935/15 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/5735/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Берези В.І., Левика Я.А.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", третя особа ОСОБА_4 про захист прав споживачів,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до відповідача ПАТ «Альфа-Банк», в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 490087713, укладений між ним та відповідачем 10.10.2008 року, а також стягнути з відповідача на свою користь надмірно сплачені кошти за вказаним кредитним договором у розмірі 17 645,94 грн. Судові витрати просив покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 10.10.2008 року між ним та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником яким є відповідач, був укладений кредитний договір № 490087713, відповідно до умов якого йому надано кредит у розмірі 8686,60 доларів США, для придбання транспортного засобу. На момент укладення такого договору курс валюти становив менше пяти гривень за один долар США. З метою забезпечення вказаних зобовязань між відповідачем та третьою особою ОСОБА_4 19.02.2009 року укладено договір поруки № 4.

Зазначає, що згідно п. 2.1 оспорюваного кредитного договору, ціна транспортного засобу становила 55 920,00 грн. За умовами цього-ж договору відповідач перерахував ТзОВ «Росавто» (продавцю автомобіля) 80% вартості автомобіля у гривнях у розмірі 44 763,00 грн., а пунктом 2.2 встановлена номінальна процентна ставка 18,5% річних, що відповідає гривневій станом на жовтень 2008 року.

Вважає, що зазначені обставини вказують на порушення загальних засад цивільного права, а саме ст. 3 ЦК України, виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час, є порушенням принципу справедливості, зокрема умови договору в частині надання кредиту в доларах США. Крім того, під час укладання договору про надання кредиту йому не було надано повної інформації про всі умови договору, додаткові витрати, повязані з його виконанням. Також вважає невірним розрахунок вартості кредиту, вважає порушним своє право споживача, оскільки банк не мав банківської ліцензії під час укладання договору.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26 липня 2016 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк», з участю третьої особи ОСОБА_4 про захист прав споживачіввідмовлено.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 липня 2016 рокуоскаржив позивач ОСОБА_2

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що відповідно до вимог п. "в" ч. 4 ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» відповідач повинен був надати до матеріалів справи копію індивідуальної ліцензії для надання та повернення кредиту в іноземній валюті, необхідної для укладення оспорюваного кредитного договору. Крім цього, апелянт вказує, що перед укладенням оспорюваного договору відповідач не виконав вимоги п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів" та п. 2.1 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зокрема не надав у письмовій формі інформації про переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування, яка відображена у оспорюваному договорі, а саме, про переваги та недоліки отримання позивачем кредиту в іноземній валюті по відношенню до умов отримання кредиту у національній валюті України. Звертає увагу суду і на те, що перед укладенням кредитного договору відповідач не виконав вимоги п. 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки не повідомив його про ту обставину, що валютні ризики під час виконання договору буде нести лише позивач та не надав інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, тобто, про те, наскільки буде витратним для позивача повернення валютного кредиту шляхом конвертації гривні у долари США, з огляду на комісійні платежі банку.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Учасники судового процесу в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомленні про час та місце розгляду справи, а тому, колегія суддів приходить до висновку про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відтак, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у даній справі не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги законності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.10.2008 року між позивачем ОСОБА_2 та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Альфа-Банк», укладений кредитний договір № 490087713, за умовами якого позивачу надано кредит у розмірі 8686,60 доларів США для придбання транспортного засобу, у порядку і на умовах, визначеним цим договором, з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 18,5% річних, з кінцевим терміном повернення 10.10.2013 року.

Укладення та підписання оспорюваного кредитного договору позивач не заперечував.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 19.02.2009 року укладено договір поруки № 49008771, за умовами якого третя особа у справі - ОСОБА_4 виступає майновим поручителем.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсним кредитного договору та стягнення надмірно сплачених коштів за таким договором і дійшов висновку, що сторонами додержано усіх вимог, дотримання яких є необхідним при укладенні оспорюваного договору.

З такими висновками погоджується також колегія суддів, виходячи з наступного.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

В силу ст. ст. 192, 524 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, однак сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач послався на недодержання відповідачем у момент вчинення правочину вимог ст. ст. 215, 203 ЦК України, а саме, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України, оскільки зміст кредитного договору суперечить положенням чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, положенням п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» з огляду на укладення оспорюваного договору без індивідуальної ліцензії та одержання кредиту в іноземній валюті.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.При цьому, частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті, а статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору вказані вище терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не було визначено.

Згідно з п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 14.10.2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для надання банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Як розяснюється у п. п. 10, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно із статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Є загальновідомим фактом, що на час укладення оспорюваного кредитного договору, відповідач користувався відповідною банківською ліцензією, а також отримав дозвіл Національного банку України на право здійснення операцій, у тому числі і на надання кредитних коштів в іноземній валюті.

За таких обставин вірним є висновок суду першої інстанції про те, що надання відповідачем кредитних коштів в іноземній валюті було правомірним, оскільки банк мав право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті із зобовязанням повернення такого та сплати процентів за користування ним також в іноземній валюті.

Твердження апелянта про те, що умовами договору було передбачено надання та погашення кредиту в іноземній валюті, а ризик знецінення національної валюти України було покладено виключно на нього як позичальника, є безпідставними та необґрунтованими, а доводи апеляційної скарги про незаконність надання відповідачем кредиту в іноземній валюті із зобовязанням повернення такого та сплати процентів за користування ним також в іноземній валюті спростовуються положеннями ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України, ст. ст. 2, 47 та 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Декретом КМ України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Відповідно до розяснень, котрі містяться у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».Крім того, при вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати ще й розяснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Посилання апелянта на покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти, як на підставу визнання договору недійсним, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в силу положень ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, а пунктом 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10.05.2007 року № 168, встановлено що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач.

Встановлено, що відповідачем вказані вище норми при укладенні оспорюваного кредитного договору дотримані повністю. Відповідно, посилання позивача на положення Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ненадання йому відповідачем належної інформації про кредитування в іноземній валюті та ризики з вказаного приводу, у даному конкретному випадку, безпідставні.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим судом обставинам справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог, а відтак, і про відмову в задоволенні таких.

Доводи апеляційної скарги без будь-яких доданих до неї належних та допустимих доказів висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 липня 2016 рокувідсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 липня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_5