Справа № 308/5250/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого судді Леска В.В.

суддів Готри Т.Ю., Власова С.О.

при секретарі Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, фізичної особи підприємця ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ТзОВ «Еталон», про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 лютого 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

25 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом до ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3, третя особа на стороні позивача без самостійних вимог: ТзОВ «Еталон», який мотивував тим, що між ним та ТзОВ «Еталон» 28 березня 2014 року був укладений договір про відступлення права вимоги, згідно якого відбулося відступлення права вимоги за Договором суборенди нежитлового приміщення від 01 січня 2012 року за № 02-12/11, укладеного між ТзОВ «Еталон» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3.

Відповідно до договору відступлення права вимоги позивач набув право кредитора до ФОП ОСОБА_3 за договором суборенди нежитлового приміщення від 01 січня 2012 року за період з 01 червня 2013 року і до повного виконання ФОП ОСОБА_3 своїх зобов'язань по вищезгаданому договору суборенди нежитлових приміщень. Крім того, 28 березня 2014 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, згідно якого останній поручився перед ОСОБА_1 за виконання ФОП ОСОБА_3 своїх фінансових обов'язків за вищезазначеним договором суборенди нежитлового приміщення від 01 січня 2012 року, укладеним між ТзОВ «Еталон» і ФОП ОСОБА_3, та тих, що з нього випливають чи можуть випливати за період з 01 червня 2013 року і до повного виконання ФОП ОСОБА_3 своїх зобов'язань по вищевказаному договору суборенди нежитлових приміщень в обсязі 4000,00 грн..

Відповідач ФОП ОСОБА_3 свої обов'язки по договору суборенди не виконує, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підтверджена рішенням господарського суду Закарпатської області від 12 червня 2013 року, яке було частково змінене Львівським апеляційним господарським судом 22 жовтня 2013 року. Крім того, відповідач ФОП ОСОБА_3 В.П. не виконує рішення судів у частині звільнення та відновлення орендованого приміщення у той самий стан, який існував на момент його передачі з урахуванням нормального фізичного зносу.

Посилаючись на вказані обставини позивач, з врахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 за договором поруки 4000грн. та з ФОП ОСОБА_3 заборгованість за договором суборенди від 01 січня 2012 року з 01 червня 2013 року по 01 листопада 2014 року в розмірі 696685,36 грн..

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17 лютого 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 грн. за договором поруки від 28.03.2014 року, стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором суборенди від 01.01.2012 року за період з 01 червня 2013 року по 01 листопада 2014 року в розмірі 696 685,36 грн. та вирішено питання по судових витратах.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задоволено частково.

Вирішено: «Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 лютого 2015 року змінити.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (іпн.: НОМЕР_1) та з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (іпн.: НОМЕР_2) солідарно на користь ОСОБА_1 (іпн.: НОМЕР_3) 4000,00 грн. згідно з договором поруки 28.03.2014 року.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (іпн.: НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (іпн.: НОМЕР_3) неустойки за договором суборенди від 01.01.2012 року за період з 1 червня 2013 року по 1 листопада 2014 року в розмірі 692 144,87 грн..

В решті рішення суду залишити без змін».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції представник ОСОБА_4 в інтересах ФОП ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність і необгрунтованість судового рішення із-за порушення норм матеріального та процесуального права, неповного зясування обставин справи, просить скасувати оскаржуване ним рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Межі доводів апеляційної скарги судом не зясовано питання наявності у боржника підстав для здійснення розрахунку з новим кредитором, не взято до уваги той факт, що ФОП ОСОБА_3 подано позов про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги та проігноровано клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення по суті справи щодо визнання недійсним договору відступлення права вимоги. На думку апелянта рішеннями Господарського суду встановлено факт розірвання Основного договору від 01 січня 2012 року з 14 лютого 2013 року, тобто всі зобовязання за ним припинилися з 14 лютого 2013 року, а відтак жодна заборгованість, починаючи з 01 червня 2013 року виникнути не могла. Укладення Договору відступлення права вимоги після розірвання Основного договору з 14 лютого 2013 року є незаконним і таким, що встановлює для відповідача обовязок виконувати неіснуючі зобовязання. Крім того, зазначає, що неодноразово намагався виконати умови договору щодо повернення орендованих приміщень, але ТОВ «Еталон» перешкоджає йому в цьому.

В запереченнях представник ОСОБА_5 в інтересах позивача ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що правочин про відступлення права вимоги станом на дату постановлення рішення суду першої інстанції є дійсним і судом не скасований, а відтак зобовязання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк. Крім того, при неповерненні орендованого приміщення наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час такого прострочення, тому вимоги щодо сплати неустойки є підставними.

В запереченнях третя особа ТзОВ «Еталон» просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки незважаючи на рішення господарських судів ФОП ОСОБА_3 до орендованих приміщень не приїздив, вимоги державної виконавчої служби по виконання рішення суду ігнорував, про що сам зазначає в апеляційній скарзі.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 та представник третьої особи ТОВ «Еталон» ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу відхилити як безпідставну та необгрунтовану і залишити без змін рішення суду першої інстанції, оскільки на лист ФОП ОСОБА_3 від 31 жовтня 2013 року про готовність якнайшвидше виконати свої зобовязання по звільненню орендованого приміщення ТОВ «Еталон» 1 листопада 2013 року надіслало відповідь на дане звернення, в якому просило ФОП ОСОБА_3 забезпечити представників підприємця відповідними дорученнями та узгодити ремонтні роботі.

В судовому засіданні 24 травня 2016 року ОСОБА_7, представник ФОП ОСОБА_3, заявила клопотання про відкладення розгляду справи на інший термін у звязку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи. В наступні судові засідання 3 червня 2016 року і 1 липня 2016 року ФОП ОСОБА_3 та його представники в судове засідання не зявилися. Розгляд справи 3 червня 2016 року відкладено на підставі електронного повідомлення ОСОБА_7 про неможливість явки в судове засідання у звязку з відсутністю білетів в касах Укрзалізниці в напрямку Київ-Ужгород, а 1 липня 2016 року справу розглянуто у відсутності ФОП ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_8, надіслані їм повістки повернулися до суду за закінченням встановленого строку зберігання.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що ФОП ОСОБА_3 своїх зобовязань за договором суборенди належним чином не виконує, орендоване приміщення наймодавцю не повернув, відсутність своєї вини в цьому не довів, тому наявні правові підстави для настання відповідальності на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України у вигляді сплати неустойки за період з 01 червня 2013 року по 01 листопада 2014 року в розмірі 696685 грн. 36 коп.. Право вимоги у позивача до ФОП ОСОБА_3 виникло на законній підставі договорі відступлення права вимоги. При цьому, суд зазначив, що за правилом ч. 1 ст. 554 ЦК України відповідачі зобовязані нести відповідальність за договором поруки в солідарному порядку.

З таким висновком суду не можна повністю погодитись, виходячи з наступного.

Як матеріалами справи так і судом встановлено, що згідно з договором суборенди нежитлових приміщень від 01 січня 2012 року ФОП ОСОБА_3 отримав в тимчасове платне користування від ТзОВ «Еталон» нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Ужгород, вул. Проектна, 1 загальною площею 994 кв. м та зобовязався сплачувати орендну плату і здійснювати необхідні платежі. Суборендар щомісячно сплачує на користь орендаря орендну плату у гривнях у сумі, що еквівалентна 1288 Євро по офіційному курсу Національного банку України.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 12 червня 2013 року, яке було частково змінено постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2013 року, частково задоволено позовні вимоги ТОВ «Еталон» до ФОП ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором суборенди, а також зобовязано ФОП ОСОБА_3 звільнити орендоване приміщення.

Встановлено, що 28 березня 2014 року між Муриним В.Д. та ТОВ «Еталон» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги за договором суборенди нежитлового приміщення від 01 січня 2012 року, укладеного між ТОВ «Еталон» та ФОП Стуком В.П. Згідно договору Мурин В.Д. набув право кредитора до ФОП Стука В.П. за вищенаведеним договором суборенди за період з 01 червня 2013 року і до повного виконання ФОП Стуком В.П. своїх зобовязань за цим договором.

Судом встановлено, що 28 березня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно якого останній поручився перед позивачем за виконання ФОП ОСОБА_3 зобовязання за вищезазначеним договором суборенди нежитлового приміщення від 01 січня 2012 року та тих, що з нього випливають чи можуть випливати за період з 01 червня 2013 року і до повного виконання ФОП ОСОБА_3 своїх зобовязань в обсязі 4000 грн.

Отже, спір у справі виник в звязку із тим, що ФОП ОСОБА_3 не повернув орендоване приміщення ТзОВ «Еталон».

Відповідно до п. 2.3.7 договору суборенди нежитлового приміщення суборендар ОСОБА_3 зобовязаний передати приміщення протягом десяти днів по закінченню строку суборенди або розірвання договору.

Відповідно до вимог ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобовязаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обовязку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

За змістом ст. 526 ЦК України з обовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Відсутність своєї вини доводить особа.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-122цс12.

Обґрунтовуючи свої доводи в апеляційній скарзі, ФОП ОСОБА_3 зазначив, що неможливість звільнення орендованого приміщення і виконання рішень господарських судів викликана відсутністю доступу у нього до цього приміщення, при цьому останній зазначив, що неодноразово звертався до ТзОВ «Еталон» із вимогами про надання доступу до приміщення та можливості його працівникам здійснити демонтаж обладнання, зокрема курєрською доставкою направляв лист від 31 жовтня 2013 року (накладна № 4827112).

Перевіряючи вказані доводи апеляційної скари ФОП ОСОБА_3 апеляційний суд встановив, що на виконання постанови Львівського апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2013 року, ОСОБА_9 представник ФОП ОСОБА_3, 31 жовтня 2013 року надіслав ТОВ «Еталон» лист, в якому констатував, що вказаною вище постановою суду ФОП ОСОБА_3 зобовязано звільнити на користь ТзОВ «Еталон» нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Ужгород, вул. Проектна, 1 загальною площею 994 кв. м., передавши його за відповідним актом приймання-передачі у тому ж стані, в якому воно було передано в суборенду з урахуванням нормального фізичного зносу. В листі також зазначено, що ФОП ОСОБА_3 готовий якнайшвидше виконати свої зобовязання по звільненню вказаного приміщення, привести його у попередній стан та передати ТзОВ «Еталон» за відповідним актом приймання-передачі. У звязку з викладеним представник ОСОБА_9 просив допустити представників ФОП ОСОБА_3 з робітниками у зазначене приміщення для здійснення демонтажу обладнання та проведення відновлювальних робіт по приведенню приміщення у попередній стан. В офіційному порядку просив повідомити коли і на яких умовах представникам ФОП ОСОБА_3 буде надано доступ до зазначеного нежитлового приміщення.

Представник ТОВ «Еталон» ОСОБА_6 в апеляційній інстанції підтвердив отримання товариством вказаного вище листа і пояснив, що 1 листопада 2013 року на дві адреси відповідача надіслано відповідь на дане звернення, в якій товариство просило ФОП ОСОБА_3 забезпечити представників підприємця відповідними дорученнями та узгодити ремонтні роботи, даний лист було отримано представником відповідача особисто 13 листопада 2013 року (копія листа та докази вручення такого на а.с. 72-76 Т-2). Відповіді від представника відповідача товариством не отримано. Спірне приміщення було звільнено від майна боржника в примусовому порядку 12 червня 2015 року, про що було складено відповідний акт державного виконавця (Т-1 а.с. 227).

Надані ФОП ОСОБА_3 докази виконання вказаних вище рішень господарських судів про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТзОВ «Еталон» 69489,70 грн. неустойки, стягнення з ОСОБА_3 на користь ТзОВ «Еталон» 32935,66 грн. заборгованості по орендній платі, 3602,22 грн. заборгованості по оплаті за комунальні послуги, 1549,39 грн. пені, 2017 грн. витрат на оплату послуг адвоката та 4475,15 грн. в повернення витрат по сплаті збору за розгляд справи в місцевому суді, не спростовують висновок суду першої інстанції про стягнення неустойки, оскільки заборгованість на вказані суми утворилась за період дії договору суборенди нежитлових приміщень по 10 березня 2013 року, а за позовом ОСОБА_1. з урахування поданої заяви про збільшення позовних вимог, стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь Мурина заборгованість за договором суборенди від 1 січня 2012 року за період з 1 червня 2013 року по 1 листопада 2014 року в розмірі 696 685,36 грн. неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, на яку позивач набув право вимоги за Договором про відступлення прав вимоги від 28 березня 2014 року.

Відповідно до ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом) який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

З акту державного виконавця про вилучення у боржника предметів, зазначених у рішенні суду, та передачі їх стягувачу вбачається, що 12 травня 2015 року нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Ужгород, вул. Проектна, 1, загальною площею 994 кв. м., передане ТзОВ «Еталон» (Т-1 а.с. 227).

Таким чином, відповідач ФОП ОСОБА_3, як наймач нежилого приміщення, не виконав свого обовязку щодо повернення такого наймодавцю, та не довів жодними належними та допустимими доказами відсутність своєї вини у порушенні вказаного зобовязання, а твердження відповідача та його представника щодо наміру в добровільному порядку виконати рішення є голослівними і нічим не підтверджені.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для відповідальності відповідача ФОП ОСОБА_3 у вигляді сплати наймодавцю неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, передбаченої ч.2 ст. 785 ЦК України.

Однак, суд припустився помилки у розрахунках суми, що підлягає стягненню з наймача, яка за період з 01.06.2013р.по 01.11.2014р. (16 місяців), який заявлений позивачем становить 696 144,87 грн., де 1288,00 (розмір договірної орендної плати за місяць в євро) *2 = 2576,00 *16 міс. = 41 216 євро * ; 16,890161(курс за 1 Євро) = 692 685 грн. 36 коп., а не 696 685 грн. 36 коп. як зазначено судом.

Доводи апелянта, що договір про відступлення права вимоги суперечить вимогам ст. ст. 514, 653 ЦК України і є недійсний, оскільки основний договір є розірваний з 14 лютого 2013 року, не можуть бути взяті до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (презумпція правомірності правочину).

Договір про відступлення права вимоги від 28 березня 2014 року, на підставі якого позивачем заявлено вимоги, судом не визнаний недійсним, а відтак є правомірним.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 795 ЦК України договір найму припиняється лише з моменту повернення наймачем предмета договору найму, яке оформляється відповідним документом (актом) і підписується сторонами договору. Предмет найму відповідачем ОСОБА_3, на момент розгляду справи судом першої інстанції, не повернуто наймодавцю і не оформлено відповідного документу, а тому права і обовязки орендаря за договором найму не припинені.

З врахуванням наведеного вимоги позивача, як особи, до якої перейшло на підставі договору від 28 березня 2014 року, право вимагати від боржника ОСОБА_3 належного виконання всіх зобовязань за договором суборенди нежитлових приміщень, що виникли з 01 червня 2013 року, є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за невиконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Суд першої інстанції на дані вимоги закону уваги не звернув, неправильно стягнув одноосібно з поручителя ОСОБА_2 4000 грн., в той час як дана сума підлягає стягненню з боржника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_2 солідарно, а решта суми 692 144,87 грн. (696 144,87 грн. 4000грн.), підлягає стягненню з ФОП ОСОБА_3.

Інші доводи апеляційної скарги на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають.

З огляду на викладене та на підставі ч. 1 п. 4 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції слід змінити.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 лютого 2015 року змінити.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (іпн.: НОМЕР_1) та з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (іпн.: НОМЕР_2) солідарно на користь ОСОБА_1 (іпн.: НОМЕР_3) 4000,00 грн. згідно з договором поруки 28.03.2014 року.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (іпн.: НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (іпн.: НОМЕР_3) неустойки за договором суборенди від 01.01.2012 року за період з 1 червня 2013 року по 1 листопада 2014 року в розмірі 692 685 грн. 36 коп..

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, і протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий: Судді: