Справа № 522/8585/15-ц
Провадження № 2/522/3386/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді Чернявської Л.М.,

при секретарі Прусс О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє вимоги на предмет спору приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання фіктивним правочином,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду 24.04.2015 року з позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання договору позики не дійсним. 23.06.2016 року позивач уточнив позовні вимоги, змінив підстави, та з урахуванням уточнень просить визнати фіктивним правочином договір позики укладений 24 січня 2013 року між ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) (а.с.3,116).

Мотивує вимоги тим, що він не одержував від ОСОБА_2 грошові кошти згідно договору позики від 24 січня 2013 року в сумі 70 000 грн.. Також позивач зазначив, що вищезазначений договір був укладений з метою стягнення ОСОБА_2 зазначеної суми з страхової компанії. Таким чином позивач вважає, що ОСОБА_2 ввела його та нотаріуса в оману, зазначивши, що дійсно передала кошти, в звязку з чим позивач звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на ст.234 ЦК України.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. ОСОБА_1 пояснив, що ним дійсно було укладено договір позики з відповідачкою, яка дала йому 44800 гривень, що підтверджується розписками, а 25200 гривень йому дав батько. Правочин укладався з метою повернення зі страхової компанії грошей за належний йому автомобіль.

ОСОБА_2 в судове засідання зявилась, проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що 70000 гривень вона передала позивачу у спеціальній кімнаті в нотаріальній конторі до підписання договору позики, про що ОСОБА_1 підтвердив нотаріусу при підписанні договору позики. Вважає, що ОСОБА_1 навмисно вигадує недостовірні факти, щоб відтягнути термін виплати боргу.

Третя особа в судове засідання не зявилась.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 січня 2013 року ОСОБА_2 як позикодавець та ОСОБА_1 як позичальник уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за р.№ 84.

Пункт п.1 цього договору позики встановлює, що позикодавець, при укладенні цього договору передав у власність позичальника до 24.07.2013 року грошові кошти у розмірі 70 000,00 грн. Передачу грошей здійснено до підписання цього договору.

Пунктом 2 цього договору встановлено, що позичальник зобовязується повернути позикодавцеві одержані у позику грошові кошти до 24.07.2013 року у порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.10.2013 року стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер : НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер : НОМЕР_2, борг за договором позики від 07 травня 2012 року у розмірі 33 000 (тридцять три тисячі) грн. 00 коп.; борг за договором позики від 04 вересня 2012 року у загальному розмірі 11 679 (одинадцять тисяч шістсот сімдесят дев'ять) грн. 57 коп.; борг за договором позики від 24.01.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за р.№ 84, у розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) грн. 00 коп. та судові витрати в сумі 1 146 (одна тисяча сто сорок шість) грн. 80 коп. Рішення суду набрало законної сили та звернуто до виконання.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також судом встановлено, що згідно нотаріально посвідчених заяв від 24 січня 2013 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на момент підписання договору позики від 24 січня 2013 року були неодружені та однією сімєю без реєстрації шлюбу ні з ким не проживали.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Отже, виходячи з положення ст. 234 ЦК України, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

В п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його реєстрації. У зв'язку з цим позивач, який звертається із вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Також для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд бере до уваги, що 24.01.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за р.№ 84.

Позивачем доказів того, що в момент вчинення договору позики у сторін договору були відсутні наміри створити юридичні наслідки та в діях обох сторін договору була присутня ознака фіктивності, суду не надано.

Суд не бере до уваги пояснення свідків ОСОБА_4 (батько позивача) та ОСОБА_5, оскільки вони не були присутні при укладанні договору позики.

За таких обставин суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, не свідчать про те, що договір позики був фіктивним та укладався без наміру створити правові наслідки. Позивачем не доведено також, що саме діям обох сторін властива ознака фіктивності (що обидві сторони діяли лише для вигляду). В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо відсутності у сторін наміру створити правові наслідки укладеного правочину, які обумовлювалися цим правочином.

Таким чином, суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимог про визнання правочину фіктивним та про відсутність правових підстав для задоволення вказаного позову

Керуючись ст.ст. 203, 234 ЦК України, ст.ст. 60, 212 - 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє вимоги на предмет спору приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання фіктивним правочином - договір позики укладений 24 січня 2013 року між ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник).

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області, через Приморський районний суд міста Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л. М. Чернявська

30.08.2016