ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Дьоміної О.О., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Маляренка А.В., Ступак О.В.,
за участю ОСОБА_6.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного сумісного майна, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення Апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, і остаточно просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення його у вказану квартиру та виселення ОСОБА_6.

Посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 23 липня 2010 року він є власником квартири АДРЕСА_1.

З 26 лютого 2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6., який рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2013 року розірвано.

Після реєстрації шлюбу вони проживали разом у спірній квартирі. З припиненням шлюбних відносин ОСОБА_6. змінила замки у вхідних дверях і перешкоджає йому у користуванні квартирою. Оскільки будь-яких угод щодо користування квартирою він з ОСОБА_6. не укладав, просив її виселити.

У грудні 2014 року ОСОБА_6. звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила встановити факт її проживання з ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 27 січня 2010 року по 25 лютого 2011 року, визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти, сплачені за кредитним договором від 22 червня 2006 року, укладеним ОСОБА_7 з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «РайффайзенБанк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), у період з 27 січня 2010 року по 14 червня 2011 року, у сумі 61 952,57 грн; визнати за нею право власності на Ѕ частки спірної квартири та стягнути з ОСОБА_7 на її користь грошові кошти в сумі 30 976 грн 29 коп, що відповідає 1/2 частини грошових коштів, сплачених за кредитним договором від 22 червня 2006 року.

Посилалася на те, що з січня 2010 року вони проживали з ОСОБА_10 однією сім'єю без реєстрацію шлюбу, а з 26 лютого 2011 року - у зареєстрованому шлюбі.

Спірна квартира 23 липня 2010 року набута ними за спільні кошти і спільними зусиллями та за спільні кошти відремонтована, придбані меблі, інші предмети інтер'єру, обладнане подвір'я біля квартири.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та виселення залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного сумісного майна задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_6 і ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 27 січня 2010 року по 25 лютого 2011 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_6 і ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти, сплачені в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/2543/73/37890 від 22 червня 2006 року, укладеним ОСОБА_7 з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», у період з 27 січня 2010 року по 14 червня 2011 року у розмірі 61 952,57 грн.

Поділено спільне сумісне майно ОСОБА_6 і ОСОБА_7.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 30 976,29 грн, що відповідає 1/2 частині грошових коштів, сплачених в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/2543/73/37890 від 22 червня 2006 року, укладеним ОСОБА_7 з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», у період з 27 січня 2010 року по 14 червня 2011 року.

Залишено за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 4 384,80 грн.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 липня 2015 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_7 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом його вселення у квартиру.

У іншій частині ОСОБА_7 у задоволенні позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_7 і касаційну скаргу ОСОБА_6, подану її представником ОСОБА_8, задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 22 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2016 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та виселення, задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням для ОСОБА_7 з боку ОСОБА_6 шляхом вселення ОСОБА_7 в квартиру № 3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного сумісного майна, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 6 720, 18 грн.

У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6. - ОСОБА_8 просить скасувати рішення Апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2016 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення ОСОБА_6., дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_7 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_6., суд першої інстанції вважав доведеним факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6. та ОСОБА_7 у період з 27 січня 2010 року по 25 лютого 2011 року та набуття ними у спільну сумісну власність майна.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів, апеляційний суд виходив з того, що встановленірішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 вересня 2014 року обставини щодо відсутності факту проживання сторін однією сім'єю у період з 28 січня 2010 року до 25 лютого 2011 року, є преюдиційними, а покази подруги ОСОБА_6. - свідка ОСОБА_11, покладених районним судом в основу рішення про задоволення матеріально-правової вимоги ОСОБА_6. до ОСОБА_7 щодо спільного ведення сторонами господарства, придбання побутової техніки, інших предметів побуту та спірної квартири, запозичення коштів на придбання квартири, колегія суддів апеляційного суду вважає суперечливими і такими, що не відповідають встановленим судом обставинам, а тому відхиляє їх.

Покази інших свідків носили характер припущення щодо можливого спільного проживання сторін, проведення ними спільного дозвілля та ведення спільного господарства. Крім того, покази ОСОБА_12 і ОСОБА_13 щодо обставин запозичення коштів, як у сторін, так і самими сторонами, є неналежними доказами на підтвердження даних обставин.

Не визнані належними доказами апеляційним судом відмітки у закордонних паспортах сторін, міжнародному ветеринарному паспорті, медичній картки собаки, а також договір купівлі-продажу квартири, довідка з місця роботи ОСОБА_6., її банківський рахунок та інші покладені в основу рішення місцевим судом письмові докази, оскільки вони не є беззаперечним підтвердженням того, що сторони, в розумінні СК України у спірний період фактично перебували у шлюбних відносинах, а висновок про те, що сторони підтримували сімейні стосунки з 27 січня 2010 року, тобто з дня розірвання ОСОБА_7 попереднього шлюбу, суперечить положенням ст. 114 СК України.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Як установлено судом першої інстанції, 22 червня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 195 455 грн зі сплатою 16 % річних з кінцевим терміном повернення 22 червня 2011 року.

На виконання умов кредитного договору ОСОБА_7 сплачено з 27 січня 2010 року по 25 лютого 2011 року 48 512 грн 21 коп., а з 26 лютого по 14 червня 2011 року - 13 440 грн 36 коп., всього сплачено 61 952 грн 57 коп.

ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 23 липня 2010 року придбав квартиру АДРЕСА_1.

З 26 лютого 2011 року ОСОБА_6. перебуває з ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі.

З довідки Виконавчого комітету Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 листопада 2012 року убачається, що з березня 2011 року ОСОБА_6. проживає у квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 вересня 2013 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6. розірвано.

Зважаючи на відмітки у закордонних паспортах ОСОБА_6. та ОСОБА_7, вони виїжджали за межі України в один і той же час до одних і тих самих країн: з 22 квітня по 02 травня 2010 року, з 14 по 29 вересня 2010 року та з 26 по 30 січня 2011 року.

ОСОБА_6. з 2008 року працювала на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін та Хенрі Україна» з посадовим окладом 2 060 грн, заробітна плата за останні 6 місяців склала 12 331 грн 16 коп., що підтверджується довідкою від 22 березня 2010 року № 22-03/10.

З 07 червня по 30 листопада 2010 року ОСОБА_6. працювала начальником юридичного відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІнтерБізнесКонсалтинг» та отримала дохід за цей період на загальну суму 20 500 грн, про свідчить довідки від 02 грудня 2010 року № 08-10/12.

Як вбачається з довідки Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» від 11 січня 2011 року № 08.7.0.0.0/07, оборот грошових коштів ОСОБА_6. з 01 липня по 31 грудня 2010 року за її особовим рахунком становив за дебетом - 31 186 грн 80 коп., за кредитом - 48 001 грн 80 коп.

Відповідно до довідки виконкому Петрівської сільської ради від 26 листопада 2012 року № 1327, ОСОБА_6. з березня 2011 року по час видачі довідки проживає у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації місця проживання.

26 лютого 2011 року ОСОБА_6. та ОСОБА_7 уклали у відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві шлюб за актовим записом № 118, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2013 року, шлюб ОСОБА_6. та ОСОБА_14 було розірвано.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 до Києво-Святошинського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області з будь-якими письмовими, усними заявами або повідомленнями про перешкоджання йому у користуванні квартирою АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_6. згідно з базою даних «АРМОР» з 2008 року не звертався.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_6. до ОСОБА_14 про визнання факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу відмовлено. З мотивувальної частини судових рішень вбачається, що у суду не було достатніх підстав для задоволення даного позову, так як для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу недостатньо встановлення лише факту спільного проживання, а необхідно ще й встановити наявність спільного побуту та взаємних прав і обов'язків.

З висновку старшого дільничного інспектора міліції Києво-Святошинського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області майора міліції ОСОБА_15 від 01 жовтня 2014 року вбачається, що 24 вересня 2014 року до Вишневого міського відділу міліції Києво-Святошинського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області із письмовою заявою звернувся ОСОБА_16 в інтересах ОСОБА_14 про те, що колишня дружина останнього ОСОБА_6. перешкоджає йому користуватися його квартирою АДРЕСА_1; за вказаною заявою були опитані ОСОБА_6. та сусіди по квартирі; за закінченням перевірки за заявою від ОСОБА_16 в інтересах ОСОБА_14 рекомендовано заявникові звернутися до суду для розподілу майна та визначено, що інформація викладена у заяві не підтвердилася.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 січня 2015 року № 32596219 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 20 січня 2015 року за ОСОБА_14

Як вбачається з міжнародного ветеринарного паспорта № 01225302, у ОСОБА_6. є собака золотистий ретривер Домінік Меджік Даймонд, 22 січня 2009 року народження.

Зважаючи на записи у медичній картці собаки Ніки, за ветеринарною допомогою, в тому числі й 04 квітня 2010 року та 26 вересня 2011 року, звертався ОСОБА_14

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, норми СК України у статтях 57, 60, 61, на підставі частини першої статті 7 цього Кодексу встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно з частиною другою статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності та справедливості, СК України містить винятки із загального правила, зокрема, у статті 62 цього Кодексу.

На майно, набуте чоловіком та жінкою, які не перебувають у шлюбі між собою або з іншою особою, під час спільного проживання однією сім'єю також поширюється режим спільного сумісного майна подружжя та положення глави 8 СК України, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (стаття 74 СК України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Пунктом 6 Рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Так, суд першої інстанції, з урахуванням показів свідків, відміток у закордонних паспортах сторін, міжнародному ветеринарному паспорті № 01225302, медичній картці собаки, а також договору купівлі-продажу квартири, довідок з місця роботи ОСОБА_6. та банківського рахунку ОСОБА_6., дійшов висновку, що у період з 27 січня 2010 року по 25 лютого 2011 року і навіть ще до ухвалення рішення місцевим судом, ОСОБА_6. та ОСОБА_14 постійно проживали разом за адресою: АДРЕСА_3, проводили разом дозвілля, вели спільне господарство, мали спільного улюбленця - собаку, якою разом опікувались та до якої ставились як до члена сім'ї, працювали, сплачували разом кредит, набували для спільного користування побутову техніку, інші предмети побуту та спірну квартиру, робили разом у цій квартирі ремонт, позичали разом своїм друзям кошти та самі позичали кошти у своїх друзів на придбання для спільного користування квартири. А отже, у розумінні ст. 3 СК України, між сторонами у справі у заявлений період був зв'язок, який мав всі ознаки сімейного, і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

У цей період жоден зі сторін не перебував у зареєстрованому шлюбі.

Встановивши факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 27 січня 2010 року по 25 лютого 2011 року доведеним, суд першої інстанцій з урахуванням вимог глави 8 СК України дійшов висновку, що спірна квартира, яка була набута відповідачем за зустрічним позовом у вказаний проміжок часу та кошти, сплачені у цей час за кредитом за автомобіль SSANG YONG RODIUS у сумі 48 512 грн 21 коп., є спільним сумісним майном подружжя, а також кошти, сплачені після укладання сторонами шлюбу, тобто у період з 26 лютого по 14 червня 2011 року, за кредитом за автомобіль SSANG YONG RODIUS у сумі 13 440 грн 36 коп., є також спільним сумісним майном сторін у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Так, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому особа, яка є співвласником майна, яке перебуває у спільній частковій власності, наділена правом на захист права користування, володіння або розпорядження таким майном не залежно від розміру належної їй частки.

Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз'яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Як установлено судами попередніх інстанцій, позивач за первісним позовом звертався із письмовими заявами до Петрівської сільської ради та до Вишневого міського відділу міліції Києво-Святошинського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області з метою вжиття заходів щодо усунення перешкод з боку колишньої дружини ОСОБА_6. у користуванні спірною квартирою.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог власника спірної квартири ОСОБА_7 та усунення йому перешкод у користуванні квартирою з боку ОСОБА_6. шляхом вселення в цю квартиру.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні процесуального закону, у зв'язку із чим рішення суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в частині зустрічних позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2016 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного сумісного майна скасувати, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року в частині зустрічного позову ОСОБА_6 залишити в силі.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак