Справа № 219/5105/16-ц
Провадження № 2/219/2727/2016
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2016 року Артемівський міськрайонний районний суд Донецької області в складі:
судді Павленко О.М.,
за участі секретаря Кудла Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1., згідно якої він просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - АДРЕСА_1, вказуючи, що він є власником вказаної квартири. Разом з ним в квартирі зареєстровані - його дружина ОСОБА_3, доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також відповідач ОСОБА_2 З 2001 року відповідач не проживає в квартирі, виїхав до Російської Федерації та повертатися не збирається. У добровільному порядку провести виписку з належної йому на праві власності квартири відповідач зробити не може, у зв'язку з чим він змушений звертатися з позовом до суду.
Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідача.
Треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення. Вказали, що дійсно відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі довгий час.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливими проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує.
Суд, вислухавши пояснення позивача, третіх осіб, дослідивши докази у справі, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом достовірно встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 19.07.1999 року на праві спільної, сумісної власності квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 (а.с.9).
Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 26.05.2016 року за НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с.7).
Відповідно до довідки про належність нерухомих об'єктів, що зареєстровані в КП «Бахмутське БТІ», станом на 31.12.2012 року власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 (а.с.46).
Згідно акту від 17.08.2016 року за № 01-14/131 відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, але тривалий час не проживає у вказаній квартирі.
Відповідно до заяви від 3.07.2013 року ОСОБА_2 повідомляє, що не претендує на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 батька ОСОБА_6, який проживав за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Згідно листа в.о. головного лікаря КЗОЗ «Бахмутська центральної районної лікарні» Новикової В.Г. від 8.08.2016 року № 2542, ОСОБА_2 на обліку в КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не перебуває, з 1.01.2013 року по теперішній час за амбулаторною та стаціонарною допомогою до Бахмутської ЦРЛ не звертався, медична допомога вдома не надавалась.
Позивач ОСОБА_1 вказує, що його брат ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_1, але не проживає в ній з 2001 року.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7.02.2014 р. усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Згідно ст. 386 ч.2 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2001 року без поважних причин, нею не користується, витрати, пов'язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - АДРЕСА_1.
Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 10, 60, 212-215, 224 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 386, 391, 405 ЦК України, суд, -
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - АДРЕСА_1.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом 10-ти днів з моменту його проголошення, а відповідачем - в той же строк, але з моменту отримання копії цього рішення.

Суддя -

О.М.Павленко