Справа №442/7950/16-ц
Провадження №2/442/2808/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Крамара О.В.

при секретарі Харів І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з вищевказаним позовом, в обгрунтування позовних вимог посилається на те, що у 1964 році його батьки збудували будинок №1 по вул.Миру у м.Стебник Львівської області, але через захворювання в ньому не проживали.

Даний будинок не був заселеним до 1998 року, доки там не оселився він, з майбутньою дружиною. До цього він проживав з батьками і з сестрою, а так як планував одружитися, то проживати усім разом у такій кількості осіб було некомфортно. Статус будинку на час його заселення в нього йому невідомий, адже з 1964 року в ньому ніхто не проживав та не доглядав за ним, батьки ним не цікавилися.

На час його вселення, будинок був у дуже поганому стані - прогнила підлога, дерев'яні віконні рами, впала стеля, а найнебезпечніше було те, що почав просідати фундамент і почали з'являтися тріщини у стінах. Відтак після заселення він відремонтував будинок - поставив двері, підлогу, нові віконні рами, відновив стелю, яка впала, а для підсилення фундаменту змушений був здійснити добудову до будинку. Після проведення ремонтних робіт почав постійно в ньому проживати разом з сім'єю.

Згідно технічного паспорта, виготовленого КП Львівської ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» від 07 грудня 2016 року, загальна площа будинку становить 175,5 кв.м., а житлова - 54,8 кв.м.

Упродовж всього часу володіння та користування будинком №1 по вул.Миру у м.Стебник, тобто з 1998 року, він як законний володілець, протягом всього часу був переконаний, що отримав майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього та, що на це майно не претендують інші особи. За весь період проживання у спірному будинку до нього ніхто не ставив будь-яких умов та претензій.

На даний час, він разом з сім'єю продовжує проживати у вказаному житловому будинку, про що свідчить його реєстрація, він добросовісно безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном та земельними ділянками належними будинку, доглядає за будинком та утримує його, систематично робить в ньому поточний та капітальний ремонти, сплачує усі необхідні платежі.

При оформленні технічного паспорта на будинок він дізнався, що даний будинок на праві власності з 1998 року належить його сестрі, ОСОБА_2 (до одруження - ОСОБА_1) ОСОБА_3. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сестрі на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,1га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: вул.Миру 1, м.Стебник, кадастровий номер :01:042:0086, а також земельна ділянка, площею 0,0229га, для індивідуального садівництва за адресою: вул.Миру 1, м.Стебник, кадастровий номер :01:042:0087.

Так як з сестрою в них були неприязні стосунки, через які вони давно не

спілкуються, то про належність будинку і земельних ділянок їй, вона його не повідомляла, а тому про це йому до цього часу відомо не було, у звязку з вище викладеним, вона змушена звертатися до суду за захистом свого права.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з»явився, від нього поступила заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, просить їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з?явилася, однак від неї надійшло письмове клопотання про розгляд справи без її участі, не заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Оскільки сторони в судове засідання не з?явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України - не здійснюється.

Беручи до уваги клопотання сторін, перевіривши матеріали справи, суд дійшов переконання, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює судове рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Як роз'яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляу цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; застосування набувальної давності передбачає відсутність (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

У п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Пункт 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Крім цього, згідно п. 13 цієї ж Постанови можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності "за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Частиною 1 статті 119 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 10 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або суду з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах розміру будівель на якій вони розміщенні.

Добросовісне користування земельною ділянкою як правило полягає у тому, що користувач (володілець) земельної ділянки не знав або не усвідомлював чи не повинен був знати про незаконність (неправомірність) такого використання землі. Відкрите використання земельної ділянки полягає у тому, що використання земельної ділянки здійснювалось відкрито, без приховування цього факту від третіх осіб чи органів державної влади або місцевого самоврядування. Безперервне використання користування земельною ділянкою, до моменту звернення громадянина із клопотанням про передачу земельної ділянки на підставі набувальної давності, здійснювалось протягом усього часу її використання без перерв.

Відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на земельну ділянку - за змістом статті 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку, а право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Отже, документами, що свідчать про наявність у громадянина прав на земельну ділянку слід вважати відповідне рішення на право власності на земельну ділянку чи договір оренди землі.

Наявність у громадянина рішення щодо набуття права на земельну ділянку, практично позбавляє потреби повторного звернення особи до розпорядника земель (за винятком випадків, коли таке рішення потребує внесення змін або не може бути зреалізовано відповідно до положень чинного законодавства через свою невідповідність йому тощо). Окрім того, за змістом норми, саме рішення є результатом розгляду клопотання про передачу громадянину у власність або надання у користування земельної ділянки, а отже, реалізація положень статті 119 Земельного кодексу України завершується прийняттям рішення про набуття прав на земельну ділянку через давність користування, у звязку із чим, присутність відповідно рішення щодо набуття прав на землю може виключати необхідність застосування набувальної давності.

З огляду на викладене вище, вбачається, що інститут набувальної давності у земельному законодавстві поширюється лише на випадки фактичного володіння земельною ділянкою.

Термін володіння земельною ділянкою - строк володіння земельною ділянкою, згідно якого за положеннями статті 119 Земельного кодексу України виникає набувальна давність, повинен становити не менше 10 років. Використання земельної ділянки менш встановленого терміну може бути підставою для спростування виникнення давності користування земельною ділянкою у громадянина.

Позивач володіє земельними ділянками призначеними для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для індивідуального садівництва за адресою: вул.Миру 1, м.Стебник з 1998 року, тобто більше 15 років, відколи вселився у будинок №1 по вул.Миру у м.Стебник.

Отже, саме по собі здійснення добросовісного, відкритого та безперервного користування земельною ділянкою протягом строку набувальної давності не є єдиною та безпосередньою підставою для виникнення в особи права власності або права користування земельною ділянкою. Практично, давність користування землею є лише умовою для застосування інших передбачених способів набуття прав громадян на земельні ділянки через надання громадянину права на звернення із клопотанням до суду стосовно передачі у власність або надання у користування земельної ділянки.

Беручи до уваги те, що відповідно до частини 1 статті 344 Цивільного кодексу України визначено підстави набуття права власності за набувальною давністю, тому, у нормі статті 119 Земельного кодексу України законодавець здійснив лише спробу реалізувати «узаконення» існуючого використання землі, надаючи право особі на звернення до розпорядника земель. Тобто, набувальну давність можна розглядати, як своєрідну «амністію» для осіб, що здійснили малозначиме порушення земельного законодавства без відповідного умислу та вини.

При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

В статті 328 ЦК України вказано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 41 Конституції України обумовлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправне позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України є визнання права.

Враховуючи вищенаведені обставини, зокрема те, що відповідач визнає позов в повному обсязі, перепровіривши матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд дійшов до переконання, що позивач своїми доказами довів та переконав суд в достовірності обставин справи та обгрунтованості своїх вимог, оскільки він відкрито та безперервно володіє будинком №1 по вул.Миру у м.Стебник Львівської області та прилеглими земельними ділянками на законних підставах, більше 10 років, а тому вважаю, що у позивача є всі законні підстави бути визнаним власником майна за набувальною давністю, звідси позов підставний та підлягає задоволенню.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212215 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 328, 344 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) право власності за набувальною давністю на житловий будинок №1 по вул.Миру у м.Стебник Львівської області, загальною площею 175,5 кв.м., а житловою площею - 54,8 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) право власності за набувальною давністю на земельну ділянку, площею 0,1га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: вул.Миру 1, м.Стебник, кадастровий номер :01:042:0086,

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) право власності за набувальною давністю на земельну ділянку, площею 0,0229га, для індивідуального садівництва за адресою: вул.Миру 1, м.Стебник, кадастровий номер :01:042:0087.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення - з дня отримання такого.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя __________________ О.В. Крамар