Справа № 466/1410/14 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/2222/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: представника ПАТ «КредоБанк» - ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «КредоБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 квітня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «КредоБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсним додаткового договору, дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «КредоБанк», третя особа ОСОБА_5 про визнання права на виконання зобовязання відповідно до умов кредитного договору, зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «КредоБанк», третя особа ОСОБА_3 про визнання припиненим зобовязання за договором поруки,-

встановила:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство (далі-ПАТ) «КредоБанк» звернулось до суду з позовом (а.с.1-4 т.1), уточненим під час розгляду справи, з остаточними вимогами (а.с.40-43, 104-105 т.2) про визнання недійсним додаткового договору від 25.07.2013 року до кредитного договору №83 від 18.03.2008 року, укладеного між ПАТ «КредоБанк» та ОСОБА_3, та про дострокове солідарне стягнення з ОСОБА_3, як з позичальника, та з ОСОБА_5, як з поручителя, заборгованості за кредитним договором у розмірі 31017,66 доларів США, з яких станом на 27.01.2014 року: 29576,55 доларів США неповернута сума кредиту, 1251,53 доларів США прострочені проценти, 189,58 доларів США пеня за прострочення виконання зобовязань за кредитним договором, у звязку з порушенням позичальником умов кредитного договору щодо повернення отриманого від банку кредиту та невиконанням відповідачами вимоги банку про дострокове повернення всієї суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в добровільному порядку.

Свої вимоги про недійсність укладеного між банком та позичальником ОСОБА_3 додаткового договору позивач обґрунтовував тим, що в умовах цього договору в частині визначення валюти кредитування для виконання обовязку позивачальника по поверненню кредиту, що є істотною умовою договору, допущена помилка, оскільки щомісячний платіж визначено в гривнях, а повинно було б бути визначено в доларах США, оскільки за умовами основного кредитного договору, яким повинні відповідати умови додаткового договору, як похідного від основного договору, кредит надавався позичальнику саме в цій іноземній валюті і виконання зобовязань по поверненню кредитних коштів було передбачено теж в іноземній валюті, інакше, без внесення змін до основного договору, кредит не буде повернутий банку в повному обсязі, що суперечить меті кредитних відносин та фінансовим інтересам банку, як фінансової установи. Позивач зазначає, що за своєю правовою природою додатковий договір є похідним від основного кредитного договору, а тому внесення змін до основного договору повинно здійснюватись з урахуванням логічного взаємозвязку між положеннями, які змінюються відповідно до додаткового договору, та положеннями основного договору, які залишаються незмінними. ОСОБА_5 того, позивач звертає увагу на те, що метою укладення додаткового договору було реструктуризація заборгованості позичальника за його зверненням до банку. Як на правову підставу для визнання оспорюваного договору недійсним позивач посилався на норму ч.ч.3, 5 ст.203, а також на норму ст.229 ЦК України.

10 червня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом (а.с.165-167 т.1), в якому просив визнати за ним право на виконання зобовязань за кредитним договором в редакції додаткового договору від 25.07.2013 року, посилаючись на те, що цей договір є дійсним, при його підписанні сторони погодили усі його умови, однак, банк не визнає цього права.

27 травня 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом (а.с.2-3 т.2), у якому просила визнати припиненими її зобовязання за договором поруки, укладеним між нею та банком, оскільки банком та позичальником 03.08.2012 року та 25.07.2013 року без її погодження були внесені зміни до кредитного договору, внаслідок чого збільшився розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, а отже, збільшився обсяг її відповідальності, як поручителя.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08.04.2015 року (а.с.222-226 т.2) у задоволенні позову ПАТ «КредоБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право на виконання зобовязання перед ПАТ «КредоБанк» за кредитним договором №83 від 18.03.2008 року відповідно до умов цього договору в редакції додаткового договору від 25.07.2013 року.

Стягнуто з ПАТ «КредоБанк» в користь ОСОБА_3 6100 грн. за надання правової допомоги.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано припиненим зобовязання ОСОБА_5 перед ПАТ «КредоБанк» за договором поруки №83 S-3 від 11.01.2010 року, укладеним між ВАТ «КредоБанк» та ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20.04.2015 року (а.с.228 т.2) стягнуто з ПАТ «КредоБанк» в користь ОСОБА_3 3404 грн. сплачених судових витрат на проведення експертизи.

Рішення суду оскаржив ПАТ «КредоБанк», просив його скасувати з підстав неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «КредоБанк» задовольнити в повному обсязі. При цьому, апелянт просить стягнути вказану вище заборгованість за кредитним договором з ОСОБА_3, як з позичальника, та ОСОБА_6, як з поручителя, оскільки вважає незаконною ухвалу районного суду про відмову у заміні відповідача ОСОБА_5 на належного відповідача ОСОБА_6

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що за умовами основного кредитного договору кредит надавався позичальнику в іноземній валюті (доларах США) і повинен був повертатись теж у цій іноземній валюті, а тому очевидним, на його думку, є факт допущення при укладенні оспорюваного додаткового договору помилки щодо однієї з істотних умов договору валюти кредитування, оскільки вона не може бути іншою від валюти кредитування, обумовленої між сторонами в умовах основного кредитного договору, а саме: щодо обовязку позичальника повертати кредит в іноземній валюті, а не, як помилково зазначено в додатковому договорі, - у національній валюті України (гривнях), оскільки в такому разі втрачається логічний взаємозвязок між положеннями, які змінюються відповідно до додаткового договору, та положеннями основного договору, які залишаються незмінними. Зазначає, що про наявність вказаної вище помилки свідчить й те, що у разі залишення дійсними оспорюваних умов додаткового договору щодо погашення кредиту щомісячними платежами в національній валюті по 530 гривень (55 траншів), а в останній місяць кредитування 426,55 грн. (1 транш), і невнесення змін до п.2.1 кредитного договору, - погашення кредиту у національній валюті не покриє наданий банком кредит, що суперечить меті кредитних відносин, оформлених кредитним договором, та фінансовим інтересам банку, як фінансової установи, тобто не буде забезпечено погашення кредиту в повному обсязі. ОСОБА_5 того, апелянт звертає увагу суду на те, що оспорювані умови додаткового договору від 25.07.2013 року не узгоджуються з прийнятим банком рішенням за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 про застосування реструктуризаційних заходів. На думку апелянта, суд не дав належного правового аналізу умовами основного та додаткового договорів і дійшов неправильного висновку про спрямованість оспорюваного додаткового договору на настання реальних наслідків. Апелянт вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги докази, подані банком на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог, і не дав належної оцінки доповідній записці працівника банку, яку позивач подав на підтвердження допущення помилки при укладенні оспорюваного додаткового договору.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ «КредоБанк» уточнив, що саме на підставі ст.229 ЦК України позивач просить визнати недійсним оспорюваний в даній справі договір.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються оскарження ухвали Шевченківського районного суду м.Львова від 17.10.2014 року про відмову в задоволенні заяви ПАТ «КредоБанк» про заміну відповідача ОСОБА_5 на належного відповідача ОСОБА_6, однак, ухвалою судді-доповідача апеляційного суду від 22.05.2015 року справу в частині оскарження апелянтом цієї ухвали було повернуто до суду першої інстанції для виконання вимог ч.2 ст.293 ЦПК України для вирішення питання про повернення апеляційної скарги апелянту в частині оскарження ухвали Шевченківського районного суду м.Львова від 17.10.2014 року, оскільки така не підлягає оскарженню окремо від рішення суду (а.с.4 т.3).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06.07.2015 року (а.с.21-30 т.3) рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08.04 2015 року в частині відмови у задоволенні вимог ПАТ «КредоБанк» та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «КредоБанк» задоволено частково.

Визнано додатковий договір від 25.07.2013 року до кредитного договору №83 від 18.03.2008 року, укладений між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3, недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ПАТ «КредоБанк» суму заборгованості та пені за кредитним договором №83 від 18.03.2008 року станом на 27.01.2014 року в розмірі 31017,66 доларів США, що еквівалентно 247924,16 грн. з яких: 29576,55 доларів США - неповернута сума кредиту, що еквівалентно 236405,37 грн.; 1251,53 доларів США - прострочені відсотки, що еквівалентно 10003,48 грн.; 189,58 доларів США - пеня по простроченій заборгованості, що еквівалентно 1515, 32 грн., та стягнуто 2479 грн. 24 коп. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 1827 грн. за подання апеляційної скарги.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В решті рішення суду першої інстанції - залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.12.2015 року (а.с.106-108 т.3) рішення Апеляційного суду Львівської області від 06.07.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «КредоБанк» в підтримання апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.03.2008 року між ВАТ «КредоБанк», в подальшому перейменованого на ПАТ «КредоБанк», (кредитодавцем) та ОСОБА_3 (позичальником) укладено кредитний договір №83 (а.с.10-13 т.1), за умовами якого (п.2.1, 2.2, 3.2), банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті у розмірі 40000 доларів США на строк до 17.03.2018 року для ремонту житлової нерухомості - трьохкімнатної квартири на вторинному ринку, за адресою: м.Львів, вул.А.Лінкольна, 3/26, а позичальник зобовязувався повернути кредит у вказаний вище строк та сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі, що визначається як ставка LIBOR 3м збільшена на маржу 8,5%.

Виконання зобовязань за цим кредитним договором було забезпечено порукою відповідача ОСОБА_5 на підставі договору поруки №83 S-3 від 11.01.2010 року, укладеного між ВАТ «КредоБанк», ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с.51 т.1).

Відповідно до п.3.2 кредитного договору, розмір процентів за кредитом змінюється першого числа кожного календарного кварталу протягом усього строку дії договору.

LIBOR змінна Лондонська міжбанківська ставка по депозитах у доларах США. Ця ставка використовується як базова для визначення процентної ставки для позичальника. Для розрахунку обирається 3-місячний LIBOR.

На день укладення цього договору LIBOR 3м становив 2,58%.

Сторони домовились, що зміна процентної ставки за цим договором, у звязку із зміною розміру ставки LIBOR 3м здійснюється без внесення змін до цього договору.

Відповідно до п.3.3 кредитного договору, проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою, визначеною у п.3.2 цього договору з моменту видачі кредиту до терміну, вказаного у п.2.1 цього договору.

Отже, на день укладення кредитного договору розмір процентів, який підлягав сплаті позичальником за користування кредитними коштами, без урахування подальшої зміни ставки LIBOR 3м, становив 11,08% (2,5%+8,5%).

Відповідно до п.3.4 договору, позичальник сплачує проценти щомісяця, але не пізніше останнього робочого дня місяця, за який нараховані проценти.

Відповідно до п.4.1 кредитного договору, позичальник зобовязаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і терміни, передбачені цим договором та/або додатками до нього.

За положенням пункту 4.1 цього договору в первинній редакції, повернення суми кредиту здійснювалось щомісячно рівними частинами по 334,00 доларів США (119 траншів), а останній платіж по кредиту - 254,00 доларів США, не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим договором та/або додатками до нього.

Якщо кредит видано після 15-го числа поточного місяця, перший платіж по поверненню кредиту здійснюється позичальником не пізніше останнього робочого дня наступного місяця. Останній платіж дорівнює залишку заборгованості по кредиту.

11.01.2010 року між сторонами було укладено додатковий договір про внесення змін до кредитного договору від 18.03.2008 року (а.с.15-18 т.1).

Додатково, за надання кредиту було передбачено сплату позичальником комісій в порядку та строки, визначені тарифами банку.

Відповідно до п.3.2, на день укладення цього договору LIBOR 3м становив 0,25063%.

Отже, на день укладення додаткового договору від 11.01.2010 року розмір процентів, який підлягав сплаті позичальником за користування кредитними коштами, без урахування подальшої зміни ставки LIBOR 3м, становив 8,75% (0,25063%+8,5%).

ОСОБА_5 того, п.4.1 кредитного договору у редакції додаткового договору від 11.01.2010 року було передбачено, що повернення суми кредиту здійснюється щомісячно частинами згідно Додатку №2 до цього договору (а.с.19-21 т.1): починаючи з 31.01.2010 року позичальник повинен був повернути кредит частинами (100 траншів) у визначених у додатку розмірах (а.с.19-21 т.1). З 31.01.2010 року по 31.01.2012 року повернення тіла кредиту по 130 доларів США, а з 31.01.2012 року по 420 доларів США. Останній платіж 359,76 доларів США.

03.08.2012 року було укладено додатковий договір про внесення змін до кредитного договору (а.с.22-25 т.1), яким, зокрема, знову змінено порядок повернення кредиту (п.4.1): повернення суми кредиту здійснюється щомісячно частинами у розмірі згідно з додатком №2 до цього договору (а.с.27-29 т.1), починаючи з 31.08.2012 року (68 траншів). З 31.08.2012 року по 31.01.2013 року включно повернення тіла кредиту по 245 доларів США, а з 28.02.2013 року по 469 доларів США. Останній платіж 940,65 доларів США.

Відповідно до п.3.2 додаткового договору, на день укладення цього договору LIBOR 3м становив 0,46815%, а тому розмір процентів, який підлягав сплаті позичальником за користування кредитними коштами, без урахування подальшої зміни ставки LIBOR 3м, становив 8,97% (0,46815%+8,5%).

Отже, первинно за умовами кредитного договору та у всіх подальших до нього змінах, внесених вказаними вище додатковими договорами, було визначено обовязок позичальника по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів у валюті наданого йому кредиту в доларах США.

25.07.2013 року між сторонами знову укладено додатковий договір до кредитного договору (оспорюваний договір у даній справі) (а.с.163 т.1, 45 т.2), згідно з пунктом 1 (першим) якого, пункт 3.2 кредитного договору викладено в новій редакції: за користування кредитом позичальник сплачує банку 10% річних. Після реєстрації права власності на новозбудовану нерухомість, яка придбавалась за рахунок кредитних коштів, позичальник має право звернутись у банк із заявою про зниження процентної ставки, за умови сплати комісії ----у розмірі, згідно тарифів банку.

У разі невиконання п.2.3 цього договору, процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється з розрахунку на 5% річних вище діючої, починаючи з 1-го числа місяця наступного за місяцем видачі кредиту та діє протягом усього строку користування кредитними коштами. Така зміна розміру процентів додаткового погодження сторонами не потребує.

Згідно з пунктом 2 (другим) додаткового договору, пункт 4.1 кредитного договору теж викладено в новій редакції, зокрема, ним передбачено, що позичальник зобовязаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і терміни, передбачені цим договором та/або додатками до нього. Повернення суми кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 530 грн. (55 траншів), а в останній місяць кредитування 426,55 грн. (1 транш), не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим договором та додатками до нього. Якщо кредит видано після 15-го числа поточного місяця, перший платіж по поверненню кредиту здійснюється позичальником не пізніше останнього робочого дня наступного місяця. Останній платіж дорівнює залишку заборгованості по кредиту.

В решті положення кредитного договору залишено без змін (п.3 додаткового договору).

У відповідності до Додатку №2 до додаткового договору від 03.08.2012 року про внесення змін до кредитного договору (а.с.27-29 т.1), який передував укладенню сторонами оспорюваного додаткового договору, розмір неповернутої суми тіла кредиту на день укладення цього договору (станом на 03.08.2012 року) становив 31019,65 доларів США.

17.08.2013 року позичальнику ОСОБА_3 та поручителю ОСОБА_5 було направлено письмові вимоги (а.с.52-55 т.1) про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором.

В цій вимозі, зокрема, зазначено, що сума простроченої заборгованості по кредиту станом на 22.07.2013 року становить 2371,90 доларів США.

Отже, на момент укладення оспорюваного договору від 25.07.2013 року за позичальником облікувалась прострочена заборгованість по тілу кредиту в розмірі 2371,90 доларів США, а залишок поточної заборгованості по тілу кредиту (неповернута сума кредиту) становив 27204,65 доларів США (31019,65 доларів США 3815 доларів США), що сумарно становить 29576,55 доларів США.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_3 не заперечив факту існування заборгованості за кредитним договором на момент укладення оспорюваного додаткового договору і підтвердив той факт, що саме для реструктуризації існуючої заборгованості за кредитним договором ОСОБА_3 звернувся до банку із відповідною заявою, але не з тією, яку надав банк в обґрунтування своїх вимог щодо визнання додаткового договору недійсним (а.с.177 т.2) і в якій за висновком судової почеркознавчої експертизи (а.с.182-184 т.2) підпис від імені ОСОБА_3 було вчинено іншою особою, а не ОСОБА_3

В судовому засіданні представник ПАТ «КредоБанк» пояснив, що для реструктуризації існуючої заборгованості за кредитним договором у сумі 2371,90 доларів США, за умовами оспорюваного додаткового договору від 25.07.2013 року розмір щомісячного платежу у порівнянні з попереднім договором було збільшено до 530 доларів США (55 траншів), а розмір останнього платежу, який становив залишок кредиту, - повинен був становити 426,55 доларів США, що відповідало сумі неповернутого кредиту на той момент з урахуванням суми простроченої заборгованості - 29576,55 доларів США (530*55+426,55=29576,55 доларів США).

Отже, з проведеного вище аналізу умов кредитного договору, додаткових договорів про внесення до нього змін та з урахуванням суми поточної заборгованості по тілу кредиту, яка існувала на момент укладення оспорюваного додаткового договору від 25.07.2013 року і підлягала поверненню позичальником у визначений кредитним договором строк, а також з урахуванням мети укладення сторонами цього додаткового договору реструктуризація існуючої (простроченої) заборгованості, що було визнано обома сторонами, шляхом збільшення розміру щомісячного платежу - 469 доларів США, визначеного додатком №2 до додаткового договору від 03.08.2012 року, до 530 доларів США, починаючи з серпня 2013 року до лютого 2018 року, і у березні 2018 року останній платіж у розмірі 426,55 доларів США, що дорівнює сумі залишку по тілу кредиту, - очевидним є той факт, що банк при укладенні додаткового договору від 25.07.2013 року, викладаючи пункт 4.1 кредитного договору в новій редакції, дійсно допустив помилку у зазначені валюти виконання позичальником зобовязання за кредитним договором по поверненню отриманого в банку кредиту, помилково зазначивши валюту щомісячного платежу у гривні, замість долара США.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, на яку позивач за первісним позовом посилався як на підставу визнання оспорюваного додаткового договору недійсним, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Враховуючи наведену вище норму матеріального закону й ту обставину, що помилка була допущена банком в умові договору, яка є істотною, оскільки стосується обовязку позичальника ОСОБА_3 по поверненню кредитних коштів, тому укладений між сторонами додатковий договір від 25.07.2013 року в частині викладення пункту 4.1 кредитного договору №83 від 18.03.2008 року в новій редакції (пункт другий додаткового договору) є недійсним.

Доводи сторони ОСОБА_3 про те, що заява, яку надав банк в підтвердження своїх вимог про недійсність оспорюваного додаткового договору (а.с.177 т.2), згідно з висновком почеркознавчої експертизи (а.с.182-184 т.2) не була підписана ОСОБА_3, а іншою особою, не мають правового значення для вирішення спору в цій частині, оскільки обидві сторони в судовому засіданні визнали той факт, що оспорюваний додатковий договір укладався з метою реструктуризації існуючої в ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Враховуючи те, що положення пункту першого оспорюваного додаткового договору від 25.07.2013 року стосуються зміни процентної ставки за користування кредитом, і правочин в цій частині міг бути вчинений і без включення до нього недійсної частини, оскільки така стосується визначення щомісячного платежу по тілу кредиту, який банком в кредитному договорі та додаткових до нього договорах, що передували укладенню оспорюваного додаткового договору, визначався окремо від суми щомісячного платежу по процентах, тому визнання цього додаткового договору недійсним лише в наведеній вище частині, узгоджується із нормою статті 217 ЦК України.

В такому разі, розмір щомісячного платежу по сплаті процентів за користування кредитними коштами з моменту укладення додаткового договору від 25.07.2013 року повинен обраховуватись за ставкою 10% річних, а розмір щомісячного платежу по тілу кредиту у розмірі, визначеному додатковим договором від 03.08.2012 року, - по 469 доларів США.

Суд першої інстанції наведених вище норм матеріального закону, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, не врахував, доводи позивача за первісним позовом в частині визнання оспорюваного додаткового договору недійсним на підставі ст.229 ЦК України належним чином не перевірив, умови кредитного договору та додаткових до нього договорів про внесення змін не проаналізував, фактичні обставини справи в повній мірі не встановив, а тому дійшов до неправильного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «КредоБанк» в в цій частині в повному обсязі, у звязку з чим, оскаржуване рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення цієї вимоги і визнання недійсним пункту другого додаткового договору від 25.07.2013 року до кредитного договору №83 від 18.03.2008 року, тобто лише в частині викладення пункту 4.1 кредитного договору №83 від 18.03.2008 року в новій редакції, з наведених вище мотивів, оскільки вимога позивача про визнання цього договору недійсним в цілому є безпідставною, так як позивач не навів жодних мотивів в частині визнання недійсними всіх інших, окрім пункту другого, пунктів додаткового договору.

У звязку із задоволенням вимоги первісного позивача про визнання недійсним додаткового договору від 25.07.2013 року в частині визначення порядку повернення кредиту (п.4.1 кредитного договору), безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню, є вимога ОСОБА_3, як позивача за зустрічним позовом, про визнання за ним права на виконання зобовязання перед ПАТ «КредоБанк» за кредитним договором №83 від 18.03.2008 року відповідно до умов цього договору, в редакції додаткового договору від 25.07.2013 року, а саме, згідно з новою редакцією пункту 4.1 кредитного договору: права здійснювати повернення суми кредиту щомісячно рівними частинами по 530,00 грн. (55 траншів), а в останній місяць кредитування 426,55 грн. (1 транш) не пізніше останнього робочого дня поточного місяця.

Безпідставною є також вимога позивача ОСОБА_3 про визнання його права сплачувати відсотки за користування кредитом щомісячно у розмірі 10% річних, як визначено у пункті першому оспорюваного додаткового договору від 25.07.2013 року, оскільки таке право позичальника банком визнається і не оспорюється, що було підтверджено усними й письмовими поясненнями сторони ПАТ «КредоБанк» (а.с.119-123 т.3) про те, що розрахунок заборгованості, який просив стягнути банк з ОСОБА_3, починаючи з серпня 2013 року обрахований саме з урахуванням процентної ставки 10% річних, а тому з урахуванням норм ст.ст.15, 16 ЦК України така вимога позивача не підлягає задоволенню.

Отже, зустрічний позов ОСОБА_3 не підлягає задоволенню в повному обсязі, а тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову необхідно скасувати з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 з наведених вище мотивів.

Посилання представника ОСОБА_3 на те, що ПАТ «КредоБанк» не оскаржував рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог за зустрічним позовом, а тому рішення суду в цій частині не підлягає перегляду апеляційним судом, є теж безпідставними, оскільки вимоги за первісним позовом та зустрічним позовом взаємоповязані між собою, а тому задоволення вимоги ПАТ «КредоБанк» про визнання додаткового договору недійсним у вказаній вище частині тягне за собою, відповідно, відмову у задоволенні зустрічного позову.

Таким чином, апеляційний суд, переглядаючи оскаржуване рішення суду в частині вирішення зустрічного позову, діє відповідно до вимог ст.303 ЦПК України.

Що ж стосується позовних вимог ПАТ «КредоБанк» до ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то такі вимоги є безпідставними, оскільки, починаючи з серпня 2013 року, ПАТ «КредоБанк» не приймав від позичальника виконання обовязків по поверненню кредиту відповідно до умов ще дійсного на той час в частині визначення порядку повернення кредиту додаткового договору від 25.07.2013 року (п.2), чим допустив прострочення кредитора ( ч.1 ст.613 ЦК України), а прострочена заборгованість, яка існувала в позичальника ОСОБА_3 станом на 22.07.2013 року у розмірі 2371,90 доларів США, у звязку з прийняттям банком рішення про реструктуризацію цієї простроченої заборгованості за рахунок збільшення наступних щомісячних платежів по тілу кредиту та укладення для цієї мети сторонами додаткового договору від 25.07.2013 року, за умовами якого щомісячний платіж по тілу кредиту, починаючи з серпня 2013 року, збільшено, - була зарахована позичальнику в наступні щомісячні платежі по тілу кредиту, позичальник ОСОБА_3 не міг вважатись таким, що прострочив виконання свого обовязку по поверненню кредитних коштів згідно з дійсними на той час умовами кредитного договору на підставі частини 4 статті 612 ЦК України, а відтак, права на дострокове стягнення всієї суми кредиту зі сплатою процентів за користування кредитними коштами та застосування до позичальника відповідальності за прострочення виконання грошового зобовязання у виді пені, у ПАТ «КредоБанк» з урахуванням наведених вище норм матеріального закону та за вказаних вище фактичних обставин справи не виникло.

У звязку з цим, безпідставними є посилання ПАТ «КредоБанк» в обґрунтування заявлених в цій частині вимог за первісним позовом на невиконання позичальником письмової вимоги банку від 17.08.2013 року про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором, оскільки банк у своїй вимозі (а.с.52-53 т.1), як на підставу для дострокового стягнення усієї суми кредиту та сплати процентів, посилається на наявність у позичальника станом на 22.07.2013 року простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 2371,90 доларів США, для реструктуризації якої власне і було укладено з позичальником додатковий договір від 25.07.2013 року, шляхом збільшення щомісячного платежу по сплаті тіла кредиту, що визнається стороною ПАТ «КредоБанк».

Ця обставина також підтверджується й тим, що в розрахунку заборгованості за кредитним договором, складеним ПАТ «КредоБанк» станом на 27.01.2014 року (а.с.43-49 т.1), який він подав на підтвердження своїх позовних вимог, прострочена заборгованість станом на 01.08.2013 року відсутня, а нарахування щомісячного платежу по тілу кредиту здійснюється в розмірі 530 доларів США, тобто в такому розмірі, в якому, з урахуванням допущеної банком помилки у зазначенні валюти кредиту, мало здійснюватись повернення позичальником кредиту за умовами пункту другого додаткового договору від 25.07.2013 року до кредитного договору №83 від 18.03.2008 року, який апеляційним судом визнано недійсним.

Таким чином, з урахуванням наведених вище мотивів, у звязку з укладенням між сторонами 25.07.2013 року додаткового договору для реструктуризації простроченої заборгованості та дійсності всіх умов цього договору на момент предявлення вимоги до позичальника ОСОБА_3, останній не допустив прострочення виконання зобовязання за кредитним договором, оскільки, починаючи з серпня 2013 року кредитор не приймав від нього виконання зобовязання в порядку, визначеному оспорюваним додатковим договором від 25.07.2013 року, а тому підстав для задоволення позову ПАТ «КредоБанк» про дострокове стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором немає.

Враховуючи те, що відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «КредоБанк» в цій частині суд першої інстанції обґрунтовував іншими правовими підставами, повязуючи її з дійсністю оспорюваного додаткового договору від 25.07.2013 року, тому оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні вимоги ПАТ «КредоБанк» про дострокове стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором з наведених вище підстав.

В частині задоволення судом першої інстанції вимог зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання її поруки припиненою та про відмову у звязку з цим в задоволенні вимоги банку про солідарне стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, - рішення суду слід залишити без змін, оскільки при вирішенні спору в цій частині районний суд не допустив порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування рішення суду.

ОСОБА_5 того, з прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що і сам банк погоджується з тією обставиною, що порука ОСОБА_5 на підставі договору поруки №83 S-3 від 11.01.2010 року, укладеного між ВАТ «КредоБанк», ОСОБА_5 та ОСОБА_3, є припиненою, оскільки просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором з іншого поручителя ОСОБА_6

Не має підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду і в частині стягнення з ПАТ «КредоБанк» у користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу адвоката ОСОБА_4, оскільки у задоволенні первісного позову ПАТ «КредоБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за рішенням апеляційного суду теж відмовлено, а понесені відповідачем витрати на правову допомогу підтвердженні документально і відповідають визначеному законом граничному розміру компенсації таких витрат з урахуванням тривалого (протягом двох років) розгляду даної справи та активної участі адвоката в підтриманні правової позиції свого клієнта для захисту його прав, як шляхом безпосередньої участі адвоката в судових засіданнях, так і шляхом підготовки та подання численних письмових пояснень, заперечень, клопотань з метою повного зясування обставин, що мають значення для справи.

З урахуванням вимог ст.88 ЦПК України та у звязку із задоволенням апеляційним судом лише вимог ПАТ «КредоБанк» немайнового характеру, з відповідача ОСОБА_3 у користь позивача ПАТ «КредоБанк» підлягають стягненню понесені банком судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру (визнання договору недійсним) і, відповідно, за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції по цій вимозі, в загальному розмірі - 365 грн. 40 коп. (243 грн. 60 коп. + 121 грн. 80 коп.), оскільки такі витрати підтверджено документально.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.1-4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «КредоБанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 квітня 2015 рокув частині відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «КредоБанк» про дострокове стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором та про визнання недійсним додаткового договору від 25.07.2013 року до кредитного договору №83 від 18.03.2008 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «КредоБанк» та ОСОБА_3, та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання права на виконання зобовязання відповідно до умов кредитного договору №83 від 18.03.2008 року в редакції додаткового договору від 25.07.2013 року скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги публічного акціонерного товариства «КредоБанк» задовольнити частково.

Визнати недійсним пункт 2 (другий) додаткового договору від 25.07.2013 року до кредитного договору №83 від 18.03.2008 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «КредоБанк» та ОСОБА_3.

В задоволенні решти вимог публічного акціонерного товариства «КредоБанк» до ОСОБА_3 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 у користь публічного акціонерного товариства «КредоБанк» судовий збір у розмірі 365 (триста шістдесят пять) гривень 40 (сорок) копійок.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання права на виконання зобовязання відповідно до умов кредитного договору №83 від 18.03.2008 року в редакції додаткового договору від 25.07.2013 року відмовити.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_7