АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №752/3248/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/14483/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шкірай М.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Представник позивача звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила суд визнати житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою м. Київ вул. Бойова, 12 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку

В обґрунтування позову представник вказувала, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 1996 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києві від 17 грудня 2013 року шлюб було розірвано.

За час спільного проживання сторони набули у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, житловою площею 56,50 кв.м., разом з належними будівлями та спорудами, який було зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу відповідач проти поділу спільного майна заперечує, право власності на 1/2 частину житлового будинку не визнає, чинить перешкоди у користуванні будинком.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна - задоволено.

Визнано житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір 551 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачем ОСОБА_3 поданоа пеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, яке ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права а також без повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи у їх сукупності, що призвело до невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, протии доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідача та її представник в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, до початку розгляду справи будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за їх відсутності у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27 листопада 1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено шлюб, зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з філією Державного Центру розвитку сім'ї, актовий запис № 1437. У зв'язку з укладенням шлюбу відповідачем змінено прізвище на «ОСОБА_3». Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1.

27 червня 2006 року між ОСОБА_11 і ОСОБА_8 з однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої сторони укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В.О. та зареєстрований в реєстрі під №2072, відповідно до якого відповідач набула право власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1

З реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна № 022319 від 17 липня 2006 року, вбачається, що ОСОБА_3 здійснено реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2013 року по справі № 755/19563/13-ц шлюб між ОСОБА_4 до ОСОБА_3 розірвано.

Статтею ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 цього Кодексу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Тобто суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до роз'яснень Верховного суду України викладених в п. 24 Постанови пленуму від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді права на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

В пункті 23 вищевказаної постанови Пленуму зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем та її представником не надано суду належних та допустимих доказів того, що грошові кошти на придбання спірного будинку були отримані сторонами від матері відповідача ОСОБА_10

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: