22-ц/775/511/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Скрипниченко Т.І.
Доповідач Лоленко А.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Лоленко А.В.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря Папоян К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненими,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 06.12.2007 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір№ MRT9GK04000038, згідно якого ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 32 900 доларів США на термін до 06.12.2018 року.

В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та поручителем ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

Посилаючись на те, що ні ОСОБА_1 ні ОСОБА_2 не виконали свої зобовязання згідно укладених кредитного договору та договору поруки, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 38 677, 64 доларів США, яка складається з 13904,64 доларів США заборгованість за кредитом; 22918,67 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов»язань за договором; штрафи 11,38 доларів США (фіксована частина); 1841,25 доларів США (процентна складова).

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до Жовтневого районного суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим. Посилаючись на те, що договір поруки діяв до 31.03.2014 року і 01.04.2014 року припинив свою дію, що ПАТ КБ «ПриватБанк» змінив зобовязання без її згоди, збільшив строк дії договору, збільшив обсяг відповідальності, просила визнати договір поруки від 06.12.2007 року, укладений між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк» припиненим.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволений частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» (, рах. № 3111 для погашення заборгованості та судових витрат, МФО 305299) заборгованість за кредитним договором № MRT9GK04000038 від 06/12/2007 року в розмірі 13906,34 доларів США (що за курсом 21,96 відповідно службового розпорядження НБУ від 14.07.2015 складає 305383,23 гривні), з яких: 13904,64 доларів США заборгованість за кредитним договором, 1,70 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1. ІПН НОМЕР_1) на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в сумі 3053,8 грн.

В задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим - задоволено.

Визнано договір поруки № MRT9GK04000038 від 06.12.2007 р., укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 ( дошлюбне прізвище ОСОБА_3) ОСОБА_4 - припиненим.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 487,20 грн.

З вказаним рішенням в частині відмови у стягненні пені, стягненні заборгованості з поручителя та визнання договору поруки припиненим не погодився позивач ПАТ КБ "Приват Банк" та подав апеляційну скаргу, яка разом з матеріалами справи надійшла до Апеляційного суду Донецької області. Рішення суду в частині відмови у стягненні штрафів апелянтом не оскажувалось.

В скарзі позивач посилається на те, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що строк дії договору поруки спливає 07.12.2025 року, що починаючи з 25.04.2012 року ОСОБА_1 нараховувалась пеня згідно до п.1.5.3 додаткової угоди №1, що фактично обсяг відповідальності не збільшився, а тому вказана сума підлягає стягненню і з поручителя.

Заслухавши доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «ПриватБанк»-ОСОБА_5, яка підтримада доводи апеляційної скарги, просила рішння суду в частині відмови у стягненні пені, стягненні заборгованості з поручителя, визнанні договору поруки припиненним скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Банку в частині стягнення заборгованості з поручителя, пені з ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору припиненим, (в частині відмови у стягненні штрафів рішення суду не оскаржено), заперечення ОСОБА_1, та адвоката ОСОБА_6, яка є представником ОСОБА_2, які просили рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником Закритого акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" відповідно до п.1.1. Статуту.

06.12.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №MRТ9GК04000038, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у сумі 32900 доларів США на строк до 06.12.2008., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11.04% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми наданого кредиту, разова винагорода за надання фінансового інструменту 3,00% від суми наданого кредиту.

06.12.2007р. з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № MRТ9GК04000038, відповідно до умов якого вона поручилась перед кредитором за виконання ОСОБА_1 його зобов'язань за кредитним договором № MRТ9GК04000038, що був укладений між кредитором та боржником, у повному обсязі.

Відповідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_3, змінила прізвище на ОСОБА_2 у звязку з реєстрацією шлюбу.

У відповідності до п.4 договору поруки боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

У відповідності до п.13 договору поруки зміни та доповнення до договору вносяться лише за згодою сторін в письмовому вигляді шляхом укладення відповідної додаткової угоди.

На підставі ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 04.10.2010 року, у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, позовні вимоги Банку були задоволені звернуто стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором № MRТ9GК04000038 від 06.12.2007 року в розмірі 32745,92 доларів США, на квартиру за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, бульвар Шевченка, 289-78, у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Донецької області, в цій частині рішення залишено без змін.

З представлених розрахунків встановлено, що заборгованість відповідача станом на 14.07.2015 становить 38677,64 доларів США, яка складається з наступного: 13904,64 доларів США заборгованість за кредитом; 1,70 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 22918,67 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 11,38 дол. США фіксована частина, 1841,25 дол. США процентна складова, що за курсом 21,96 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.07.2015 складає 849361,08 грн.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України в разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до п.12 договору поруки порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 23 травня 2012 року (справа № 6-33цс12), умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Згідно з кредитним договором дата остаточного повернення кредиту 06.12.2018р.

Згідно з п.1.2 Додаткової угоди дата остаточного повернення заборгованості за договором перенесена на 07.12.2020 року.

Відповідно до умов кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту за договором.

Як убачається з матеріалів справи, у квітні 2009 року банк звернувся до Жовтневого районного суду м.Маріуполя з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором № MRТ9GК04000038 від 06.12.2007 року, загальний розмір якої склав 32745,92 доларів США.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 вересня 2014 року (справа № 6-53цс14), виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України необхідно дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або встановленого договором поруки. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрутованого висновку, що Банк, звернувшись до суду в квітні 2009 року з позовом до ОСОБА_1 за кредитним договором, змінив строк виконання основного зобов'язання, однак з вимогою до поручителя ОСОБА_2 щодо солідарного стягнення такої заборгованості позивач- Банк, за первісним позовом, звернувся шляхом пред'явлення до неї позову 28.08.2015 року, тобто за межами встановленого ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення такої вимоги, що свідчить про припинення поруки та відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача за первісним позовом щодо солідарного стягнення з ОСОБА_2 такої заборгованості.

Крім того, відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобовязання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що додаткова угода №1 від 25.04.2012 укладена між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 до кредитного договору № MRТ9GК04000038 від 06.12.2007 року, встановлює нові умови, а саме дата остаточного погашення заборгованості за договором збільшена до 07.12.2020 року, змінився графік погашення кредиту, передбачена відповідальність за порушення строку виконання чергового зобовязання понад 30 днів, у вигляді пені у розмірі 0,08% від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом за кожен день прострочення, та суми штрафу у розмірі 20035,65 доларів США ( п. 1.5.4 Додаткової угоди а.с. 60), тобто обсяг відповідальності за невиконання кредитного договору збільшено, порівняно з умовами Кредитного Договору на суму штрафу у розмірі 20035,65 доларів США. В матеріалах справи відсутні докази того, що на ці зміни було отримано згоду поручителя.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгнрутованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим.

Вирішуючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення суми заборгованості за кредитом: тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, пені, штрафів: фіксована частина та процентна складова, суд посилався на вимоги ст.ст. 1049, 1054 ЦК України, де передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові уразі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору, а саме пунктом 4.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочки.

У той самий час, згідно з пунктами 4.3 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення: один із них - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій.

Згідно ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення анти терористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідно до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р, місто Маріуполь (Маріупольська міська рада) відноситься до населеного пункту, на території якого здійснювалася антитерористична операція.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача не підлягає стягненню штраф у розмірі 11,38 доларів США фіксована частина та 1841,25 доларів США - процентна складова, а також заборгованість за пенею (в перерахунку на гривню).

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідачем ОСОБА_1 Євгенвичем заявлено вимогу про застосування строків позовної давності щодо стягнення пені, тому суд першої інстанції обґрунтовано застосував строк позовної давності в один рік щодо та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог банку лише частково про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості по кредиту у сумі 13904,64 доларів США; заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами в сумі 1,70 доларів США, а в іншій частні обґрунтовано відмовив в задоволенні позвних вимог.

Суд обґрунтовано відмовив Банку у стягненні пені у сумі 13904,64 доларів США, що за розрахунком позивача, наданого суду апеляційної інстанції ( а.с. 193-207) ця сума складає у гривнях 260375, 58 грн. та визначена за період з 06.12. 2007 року по 26.07.2013 року, а до суду Банк звернувся лише 28.08.2015 року, тобто Банком пропущений строк звернення до суду з вимогами про стягнення пені.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не є підставами для скасування рішення суду.

Згідно з ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального закону і підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. 303, 307, 312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполь Донецької області від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.В. Лоленко

Судді С.А. Зайцева

ОСОБА_8