22-ц/775/629/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції: Скрипниченко Т.І.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

12 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Лоленко А.В.,

за участю секретаря Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що в період з 24.09.2001р. перебувала у трудових відносинах із ПрАТ "Азовелектросталь", працюючи на посаді машиніста крана; 23.03.2015р. звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. На момент звільнення з нею не призведено розрахунок. Лише 25.09.2015р. їй було сплачену частку заборгованості, після чого сума боргу підприємства перед нею складала 6847,05грн., яку просила стягнути з відповідача, а також покласти на підприємство відповідальність за ст. 117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.03.2015р. по день ухвалення рішення.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 травня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Азовелектросталь» на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 23650,90грн., компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату 6847,05грн., а всього 30497,95 грн. Стягнуто з ПрАТ «Азовелектросталь» в дохід держави судовий збір у розмірі 1378грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Азовелектросталь», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, а провадження по справі закрити, з мотивів непідвідомчості справи суду загальної юрисдикції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3, яка підтримала доводи скарги, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи позивача ОСОБА_2, представника ПрАТ «Азовелектросталь», від якого надійшло клопотання про розгляд скарги у його відсутність, дослідивши письмові матеріали справи і перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, за таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 працювала у ПрАТ «Азовелектросталь» з 24.09.2001р. по 23.03.2015р., коли була звільнена за ст. 38 КЗпП України.

Згідно розрахункового листа за вересень 2015 року, судового наказу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19.05.2016р. про стягнення з ПрАТ «Азовелектросталь» на користь ОСОБА_2 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 21446,18грн., відомостей про фактичну сплату цієї присудженої суми 25.09.2015р., довідки підприємства № 472 від 17.03.2016р. - решта заборгованості підприємства по заробітній платі перед звільненим позивачем становить 6847,05грн., що є компенсацією за затримку виплати зарплати (а.с. 3, 32, 52, 67). Зазначена заборгованість станом на момент пред'явлення позову не виплачена, що не спростовано відповідачем.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по зарплаті в сумі 6847,05грн. і застосування відповідальності за ст. 117 КЗпП України щодо роботодавця зі стягненням з останнього на користь працівника середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні. Суд врахував виплату позивачеві заборгованості по заробітній платі в сумі 21446,18грн. за судовим наказом від 19.05.2016р. Покладаючи на роботодавця відповідальності за ст. 117 КЗпП України, суд розрахував середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з моменту першого звернення позивача до суду у вигляді заяви про видачу судового наказу 14.05.2015р. і по день ухвалення рішення 11.05.2016р. за 91 робочий день, виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 259,90грн.

З висновками суду першої інстанції не можна не погодитись з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За положеннями частини 2 наведеної норми: при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник, або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У відповідності із роз'ясненнями, викладеними у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Суд вважав доведеним факт утворення заборгованості ПрАТ «Азовелектросталь» перед колишнім працівником ОСОБА_2 по заробітній платі в розмірі 6847,05грн., що становить компенсацію за затримку виплати зарплати станом на 15.03.2016р. і є частиною заробітної плати згідно положень у п.п. 2.2.8. п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004р. N 5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.01.2004р. за N 114/8713.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2, відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вимог про стягнення заборгованості по зарплаті, а також наявність підстав для покладення на відповідача відповідальності, обумовленої ст. 117 КЗпП України, у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.05.2015р. (моменту звернення позивача до суду за видачею судового наказу про стягнення заборгованості) по 11.05.2016р. (дата ухвалення рішення судом першої інстанції) загалом за 91 робочий день згідно графіку і табелю обліку робочого часу позивача, виходячи з середньоденної зарплати в розмірі 259,90грн. Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, який не вбачив підстав для зменшення розміру середнього заробітку, оскільки спір про розмір заборгованості відсутній. З присудженої до стягнення суми середнього заробітку вірно визначено утримання з ПрАТ «Азовелектросталь» всіх передбачених законом податків і інших обов'язкових платежів.

В апеляційній скарзі відповідач, відносно якого господарським судом порушено справу про банкрутство просить закрити провадження з мотивів непідсудності даної справи суду загальної юрисдикції з огляду на положення ст.ст. 12, 16 ГПК України, ч. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» N 2343-XII, якими передбачено розгляд усіх майнових спорів, пред'явлених до боржника, відносно якого порушено справу про банкрутство, в тому числі зі стягнення заробітної плати, господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Але заява відповідача не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом у листопаді 2015 року, а Господарським судом міста Києва порушено провадження у справі про банкрутство відносно ПрАТ «Азовелектросталь» 28.03.2016р.

Господарським судом підлягають акумулюванню і концентрації всі спори в межах справи про банкрутство - з моменту порушення такої справи (в конкретному випадку - 28.03.2016р.). Однак, до числа таких справ, цивільний спір за позовом ОСОБА_2, порушений у листопаді 2015 року, не відноситься.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

З огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Так, слід навести усталену практику ЄСПЛ у рішеннях у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації" щодо реалізації права на справедливий суд (пункт 1 статті 6 Конвенції): «одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення заробітної плати, позивач мала сподівання на розгляд її справи судом, визначеним законом, до підсудності якого віднесений її спір, і прагнула відновлення її майнового інтересу у встановлені законом строки. Відтак, не можна закрити провадження у даній цивільній справі, поставивши в залежність відновлення її порушеного права від тривалості провадження справи про банкрутство і результату її розгляду, що може бути різним.

Таким чином, суд першої інстанції правильно завершив розгляд позову ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за правилами цивільного процесуального закону, за яким було відкрито провадження у цій справі, і що передувало ухваленню рішення господарського суду про порушення провадження про банкрутство підприємства-відповідача.

З огляду на викладене, враховуючи зазначені висновки ЄСПЛ, положення ст. 308 ЦПК України, беручи до уваги, що судом першої інстанції до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права і не допущено фундаментальних порушень, апеляційна скарга ПрАТ «Азовелектросталь» за необґрунтованістю доводів підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню в силі.

Зважаючи на ухвалу суду апеляційної інстанції від 04.07.2016р., якою було відстрочено відповідачеві сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду (а.с. 86,99), за наслідками апеляційного розгляду скарги ПрАТ ««Азовелектросталь» з останнього слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 1515,80грн. за ставками, визначеними Законом України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1515 (одна тисяча п'ятсот п'ятнадцять) гривень 80 копійок.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.А.Попова

Судді Л.М.Кочегарова

А.В.Лоленко