Справа № 359/2832/15-ц Головуючий у І інстанції Чирка С. С.
Провадження № 22-ц/780/2504/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 07.04.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

07 квітня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 29 березня 2012 року на прохання свого знайомого відповідача ОСОБА_2 він позичив йому грошові кошти в сумі 8000 грн. шляхом перерахування коштів на особисту картку відповідача. Конкретна дата повернення коштів не обговорювалася, було домовлено про їх повернення за вимогою. Вказував, що 16 липня 2014 року він відправив відповідачу письмову вимогу про повернення коштів, однак відповідач позику не повернув, від повернення коштів ухиляється під різними приводами, у звязку з чим просив стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в сумі 8000 грн. та судові витрати.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 позику в розмірі 8000 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись із рішенням сууд, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність рішення та порушення судом норм матеріального права. Скаргу мотивує тим, що він особисто не знає ОСОБА_3, який мешкає у Запорізькій області, і ніяких грошових коштів у нього не позичав, договір не укладав і розписку не писав. Крім того, він є субєктом піприємницької діяльності і займається оптовою і роздрібною торгівлею парфумними і косметичними товарами, а відтак це може бути платіж за товар.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 березня 2012 року позивач перерахував відповідачу грошові кошти в розмірі 8000 грн., що підтверджується квитанцією № 24 від 29 березня 2012 року про перерахунок позивачем коштів на банківський рахунок відповідача. На неодноразові усні прохання позивача повернути гроші не відреагував.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач перерахував відповідачу 8000 грн., які той має повернути.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки суд у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Відповідно до положень ст.ст.1046,1047 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобовязується повернути таку ж суму. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходу громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник повинен повернути гроші в обумовлений догором позики термін. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що для укладення договору позики необхідно досягнення згоди між сторонами з цього приводу, в тому числі досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема щодо розміру позики, її строку (без зазначення строку), а також щодо обов'язку повернути позичені кошти. Належними доказами, які підтверджують укладення договору позики, згідно вказаних норм, є або договір позики, або розписка.

Вирішуючи спір, суд не звернув уваги, що позивач не надав доказів укладення з відповідачем договору позики. Зокрема у справі відсутні як договір позики, так і відповідна розписка, які б давали можливість з'ясувати чи укладався договір позики, а якщо укладався, то які його умови. Дані обставини підлягали обов'язковому з'ясуванню з огляду на заперечення відповідача ОСОБА_2 проти позову, який вказував, що ніколи із позивачем договору позики не укладав, і взагалі його не знає.

Задовольняючи вимоги, суд прийшов до помилкового висновку, що надана позивачем квитанція № 24 від 29 березня 2012 року про перерахунок коштів на банківський рахунок в АТ "УкрСиббанк" є доказом укладання між сторонами договору позики. Дана квитанція сама по собі може бути лише доказом перерахування грошових коштів, проте не свідчить про виникнення між сторонами правовідносин за договором позики, бо не містить умов домовленості з цього приводу, як і взагалі не містить посилань на те, що кошти перераховуються за договором позики.

Неправильна оцінка судом наданого позивачем доказу у вигляді квитанції, призвела до неправильного визначення характеру спірних правовідносин, що склалися між сторонами у справі.

Крім того, заперечуючи проти позову ОСОБА_2 послався на те, що у 2012 році у нього були відкриті рахунки для ведення бізнесу лише в ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» та надав відповідні докази із витягом руху коштів по рахунках (а.с.86-90).

Ухвалюючи рішення, суд залишив поза увагою, що в матеріалах справи взагалі відсутні відомості про належність ОСОБА_2 рахунку в АТ "УкрСиббанк", на який позивач перерахував кошти, та докази про отриманя цих коштів відповідачем. Наведене є важливим з огляду на реальний характер договору позики, який згідно приписів закону є укладеним з моменту передання грошей (ст.1046 ЦК).

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт укладення між сторонами договору позики та його умови, колегія суддів відмовляє у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики.

Посилання представника позивача на те, що надана позивачем квитанція фактично є договором позики, колегія суддів не приймає до уваги, як такі, що не грунтуються на матеріалах справи та положеннях закону, бо квитанція не містить відомостей про позику, зокрема відомостей, що кошти передаються у якості позики на певний строк (чи без зазначення строку), а також відсутнє зазначення обовязку відповідача повернути кошти.

Згідно положень ст.88 ЦПК України з огляду на задоволення позовних вимог суд стягує на користь позивача понесені ним судові витрати в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2015 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 267,30 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: