Справа № 466/8828/15 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/783/5617/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, з участю третьої особи без самостійних вимог: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору позики удаваним, встановлення засновницького договору про зміну розподілу часток в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Відеотех» нікчемним, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третьої особи без самостійних вимог - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору позики удаваним, встановлення засновницького договору про зміну розподілу часток у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Відетех» нікчемним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 Вважає, що таке ухвалене з порушення норм матеріального та процесуального права, при неповному зясуванні обставин справи. Зазначає, що договір позики був укладений, як гарантія того, що вона поверне кошти відповідачу у разі, якщо ТОВ «Відеотех» буде збитковим. Вказує, що підписала договір у присутності приватного нотаріуса та читала його зміст. Грошей у відповідача ОСОБА_4 вона фактично не отримувала, даний договір укладався під психологічним тиском. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін, та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ст. 1051 цього Кодексу позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Встановлено, що 22 грудня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, зареєстрований у реєстрі за №4041 (а.с.3). За умовами цього договору ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_4 181 500 грн. строком до 1 травня 2012 року без нарахування процентів. Грошові кошти були позичальником отримані до підписання договору (п.1 договору позики).

Пунктами 2 та 5 договору позики передбачено, що ОСОБА_2М вправі сплатити позичені гроші, а ОСОБА_4 зобовязаний прийняти платіж і раніше вказаного строку. У випадку несвоєчасного повернення суми позики ОСОБА_2М зобовязалась сплатити ОСОБА_4 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. А також відсотки в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми.

Згідно з п.п.6. 8 вищевказаного договору позики сторонам було розяснено зміст ст. ст. 625, 1046-1052 ЦК України та сторони засвідчили без будь-яких застережень про те, що зміст договору точно відповідає їхнім дійсним намірам.

ОСОБА_2 і ОСОБА_4, відповідно до протоколу загальних зборів засновників №1 від 18 травня 2010 року та затвердженого цими зборами Статуту ТОВ «Відеотех», є засновниками зазначеного товариства з розподілом часток в статутному капіталі по 50% кожен. Статут ТОВ «Відеотех» було зареєстровано в установленому порядку 2 червня 2010 року.

30 червня 2010 року проведено загальні збори засновників (протокол №2), на яких прийнято рішення про збільшення Статутного фонду вказаного товариства до 365 000 грн., а саме внести кожному засновнику до Статутного фонду товариства по 181 500 грн.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 отримала суму позики 22 грудня 2010 року в приміщенні, де знаходиться офіс приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу ОСОБА_6, та позичені гроші їй були передані до підписання договору позики. При укладенні вказаного договору позики ОСОБА_4 будь-якого психологічного впливу стосовно ОСОБА_2М не вчиняв та укладений між ними договір позики немає жодного відношення до господарської діяльності ТОВ «Відеотех».

Згідно пояснень приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 вбачається, що він дійсно посвідчував укладений сторонами по справі договір позики від 22 грудня 2010 року. Волевиявлення сторін при укладенні вказаного договору було добровільним, сторони усвідомлювали значення своїх дій та коли б він зауважив, що хтось зі сторін на когось чинить будь-який тиск, то він такого договору він би не посвідчив.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, а тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики та зясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано обєктивних і достатніх доказів того, що при укладенні договору позики у сторін не було наміру на його укладення та/або договір було укладено з метою приховати інший правочин, який вони насправді вчинили.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд прийшов до вірного висновку, про відмову у задоволенні позову у звязку з безпідставністю.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний звязок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: