У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Ковальчук Н.М.,

суддів Григоренка М.П., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехсервіс ЛТД» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехсервіс ЛТД» про стягнення заробітної плати, моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 липня 2016 року вказаний позов задоволено частково: стягнуто з ТзОВ «Автотехсервіс ЛТД» на користь ОСОБА_3 16 981,12 грн. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Вважаючи рішення суду незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, без належного та повного дослідження фактичних обставин справи, ТзОВ «Автотехсервіс ЛТД» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі не погоджується із визначеним судом періодом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення позивача 19 вересня 2015 року по день фактичного розрахунку виплати компенсації за невикористану відпустку 04 травня 2016 року. Пояснює, що поза увагою суду лишилась та обставина, що позивач на день звільнення не працював на підприємстві, а тому в силу ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця виплатити йому кошти виник з наступного дня після звернення 05.02.2016 р. Додає, що запрошення позивача для отримання належних при звільненні коштів було надіслано 10.02.2016р. за № 5 та повторне повідомлення від 30.03.2016р. за № 7, яке було позивачу вручене 01.04.2016р. У звязку з наведеним вважає, що вина роботодавця у неотриманні позивачем належних при звільненні коштів в період з 19.09.2015р. по 05.02.2016р. протягом якого позивач не звертався з вимогою про розрахунок належних при звільненні кошів, та з 01.04.2016р по 04.05.2016р. період, впродовж якого позивач не звертався за отриманням належних коштів хоча й був письмово запрошений для їх отримання. Погоджується із стягненням на користь позивача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 05.02.2016р. по 01.04.2016р. в сумі 6 056,96 грн. (з урахуванням суми одноденного заробітку 108,16 грн.). Стверджує, що позивач не довів факту заподіяння йому моральної шкоди, а тому ці вимоги не підлягають до задоволення. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ТзОВ «Автотехсервіс ЛТД» на користь ОСОБА_3 6 056,96 грн. за час вимушеного прогулу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах __________________________________________________________________________

Справа № 569/3066/16-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_4

Провадження № 22-ц 787/1824/2016 Суддя-доповідач ОСОБА_5

доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах, працюючи на посаді директора ТзОВ «Автотехсервіс ЛТД» з 01 жовтня 2010 року, що підтверджується записом у трудовій книжці № 20 від 01.10.2001 року (а.с. 8).

Наказом від 18.09.2015 року № 4-к ОСОБА_3 звільнено з посади директора за власним бажанням з 19.09.2016 року та встановлено виплатити компенсацію за 88 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с. 7).

За ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається з повідомлення від 15.07.2016 р. № 14 директора ТзОВ «Автотехсервіс ЛТД» ОСОБА_3 при звільненні нарахована компенсація за невикористану відпустку в розмірі 6 658, 96 грн., проте вона не була виплачена у день звільнення у звязку із складним фінансовим станом на підприємстві.

Згідно видаткового касового ордеру від 04 травня 2016 року, позивач отримав зазначену компенсацію за невикористану відпустку, про що свідчить його особистий підпис (а.с. 49).

Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції правильно виходив із передбаченого законом обовязку роботодавця провести повний розрахунок із звільненим працівником в день звільнення та врахував, що цей обовязок був порушений відповідачем, стягнувши на користь позивача середній заробіток за період із дня звільнення по день фактичного розрахунку. Частково задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди в сумі 2 000 грн., місцевий суд вірно визначив тривалість та глибину моральних страждань позивача, завданих порушенням його трудових прав з боку відповідача та вину останнього.

На підтвердження даного висновку в рішенні наведені відповідні мотиви і докази, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Суд першої інстанції вірно визначив право позивача на стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку, правильно визначив суму стягнення та вірно послався на ст.117 КЗпП України. Однак суд в своєму рішенні помилково зазначив, що стягненню підлягає сума за час вимушеного прогулу, яка регулюється ст. 235 КЗпП України.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Посилання апеляційної скарги на те, що вина роботодавця у неотриманні позивачем належних при звільненні коштів в період з 19.09.2015р. по 05.02.2016р. та з 01.04.2016р по 04.05.2016 р. відсутня, колегією суддів оцінюються критично. Так, із повідомлення Управління Держпраці у Рівненській області від 16.03.2016 р. № 01-14/550 по розгляду звернення ОСОБА_3 було здійснено перевірку додержання законодавства про працю у ТзОВ «Автотехсервіс ЛТД», за результатами якої встановлено факт невиплати всіх сум, що належать ОСОБА_3 при звільненні. За цим фактом внесено припис, котрим зобовязано директора ТзОВ «Автотехсервіс ЛТД» ОСОБА_6 усунути порушення, та одночасно складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 41 КУпАП.

Позивач заперечив доводи відповідача про те, що він у день звільнення не працював, і такі заперечення відповідач нічим не спростував.

Також в своїх поясненнях позивач зазначив, що після отримання повідомлення про можливість отримати розрахункові, він звертався до ТзОВ «Автотехсервіс ЛТД», однак у виплаті боргу по зарплаті йому відмовляли, посилаючись на відсутність коштів.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення моральної шкоди на користь позивача колегією суддів відхиляються з наступних міркувань.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати моральних життєвих зв»язків і вимагають для цього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи з того, що трудові права позивача ОСОБА_3 були порушені відповідачем шляхом невиплати йому розрахункових сум при звільненні з роботи, як це прямо передбачено ст. 116 КЗпП України, і такими незаконними діями йому був завданий психологічний дискомфорт та моральні страждання, завдана моральна шкода підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Оцінюючи тривалість моральних страждань позивача, їх характер та глибину, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо розміру морального відшкодування в сумі 2 000 грн..

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехсервіс ЛТД» відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_5

Судді: підпис ОСОБА_7

підпис ОСОБА_8

Копія вірна: суддя-доповідач ОСОБА_5