Справа № 307/2382/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

11 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., ІГНАТЮКА Б.Ю.

при секретарі КУХТІ М.В.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Тячівського районного управління юстиції та Тячівського районного підприємства технічної інвентаризації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_3 сільська рада Тячівського району Закарпатської області, про скасування державної реєстрації права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 16 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 27.07.2015 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Тячівського райуправління юстиції та Тячівського РПТІ про визнання недійсною та скасування реєстрації права власності. Позивач неодноразово доповнював і уточнював предявлені вимоги та остаточно просив:

визнати поважною причину пропуску строку позовної давності та відновити строк на предявлення позову про визнання недійсною та скасування реєстрації права власності за ОСОБА_2 на 91/100 частин будівлі за № 17 по вул. Борканюка в с. Новоселиця Тячівського району, проведену 29.08.2008 Тячівським РПТІ за заявою ОСОБА_2 і на підставі рішення Тячівського районного суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08, скасованого ухвалою Тячівського районного суду від 10.02.2010;

визнати недійсним і скасувати рішення Тячівського РПТІ від 29.08.2008 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 91/100 частин будівлі за № 17 по вул. Борканюка в с. Новоселиця Тячівського району, проведену 29.08.2008 Тячівським РПТІ за заявою ОСОБА_2 і на підставі рішення Тячівського районного суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08, скасованого ухвалою Тячівського районного суду від 10.02.2010;

визнати недійсним та скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби Тячівского РУЮ від 10.01.2013 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 91/100 частин будівлі за № 17 по вул. Борканюка в с. Новоселиця Тячівського району, проведену 10.01.2013 реєстраційною службою Тячівського районного управління юстиції за заявою ОСОБА_2 і на підставі рішення Тячівського районного суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08, скасованого ухвалою Тячівського районного суду від 10.02.2010, і зобовязати Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Тячівського райуправління юстиції скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 91/100 частин будівлі за № 17 по вул. Борканюка в с. Новоселиця Тячівського району за заявою ОСОБА_2 і на підставі рішення Тячівського районного суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08, скасованого ухвалою Тячівського районного суду від 10.02.2010.

Уточнений позов мотивувався наступним. Позивач ОСОБА_1 має свідоцтво про право власності на майновий пай члена КСГП «Полонина», тому так само як і ОСОБА_2 та інші пайовики КСГП «Полонина» має підстави претендувати на право власності на будівлю колишнього фуражного складу КСГП, розташовану по вул. Борканюка, 17 в с. Новоселиця Тячівського району. Проте, ОСОБА_2 протягом тривалого часу різними, в т.ч., протиправними, засобами, безпідставно зараховуючи до вартості своєї частки в майні вартість майнових паїв ряду інших пайовиків, порушуючи права позивача намагається заволодіти цією будівлею повністю та оформити право власності на неї в цілому на своє імя.

У 2008 році ОСОБА_2 подав до суду заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, при цьому неправильно обрахував свою частку в майні, що підлягало паюванню, чим її значно збільшив. У результаті рішенням Тячівського районного суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08 було визнано факт, що ОСОБА_2 є власником 91/100 частин вищевказаної будівлі. У подальшому ухвалою цього ж суду від 10.02.2010 указане рішення було скасоване у звязку з нововиявленими обставинами, а ухвалою суду від 26.02.2010 заяву ОСОБА_2 було залишено без розгляду у звязку з наявністю спору щодо права власності на будівлю.

У 2010 році ОСОБА_2 знову звертався до суду з позовом про визнання за ним права власності на 52/100 частин спірної будівлі, рішенням Тячівського районного суду від 19.04.2010 ОСОБА_2 було визнано власником 51,6% (52/100) будівлі, але й це рішення було скасоване ухвалою суду від 02.12.2010, потім рішенням Тячівського районного суду від 08.12.2011 у позові було відмовлено за недоведеністю, а після скасування цього рішення позов ухвалою від 28.11.2012 було залишено без розгляду.

Під час розгляду позову ОСОБА_2, предявленого у липні 2012 року до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про примусове звільнення приміщення, ОСОБА_2 на підставі рішення Тячівського районного суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08 зареєстрував право власності на 91/100 частку у спірній будівлі.

Отже, на підставі рішення Тячівського районного суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08 за заявами ОСОБА_2:

Тячівське РПТІ 29.08.2008 прийняло рішення про реєстрацію за ним права власності на нерухоме майно нежиле приміщення, будівлю магазину за адресою: Закарпатська область, Тячівський район с. Новоселиця, вул. Борканюка, 17 (91/100 частка);

державний реєстратор прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Тячівського РУЮ ОСОБА_5 10.01.2013 прийняв рішення про державну реєстрацію (з відкриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на обєкт нерухомого майна) за ним права власності на нерухоме майно нежиле приміщення, будівлю магазину за адресою: Закарпатська область, Тячівський район с. Новоселиця, вул. Борканюка, 17 (91/100 частка).

Зі скасуванням рішення Тячівського районного суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08, яке зазначене правовстановлюючим документом для державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на 91/100 частин будівлі під № 17 по вул. Борканюка в с. Новоселиця Тячівського району, зникла правова підстава для набуття у власність відповідного нерухомого майна. Дії, спрямовані на повторну реєстрацію права, ОСОБА_2 вчинив незаконно, точно знаючи про те, що на час його звернення по реєстрацію права власності підстави для цього не було, позаяк указане рішення суду вже було скасоване.

ОСОБА_2 у травні 2013 року ще раз звернувся до суду з позовом про визнання права власності на 99,957% у будівлі магазину змішаних товарів по вул. Борканюка, 17 в с. Новоселиця, але чинним рішенням Тячівського районного суду від 19.09.2013 у позові відмовлено.

Таким чином, реєстрація права власності за відсутності правової підстави для набуття майна у власність є незаконною. В силу положень ст. 328 ч. 2 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно лише тоді, коли інше прямо не випливає із закону або коли незаконність набуття права власності не встановлена судом. Своїми діями ОСОБА_2 постійно підтверджує наявний у нього самого сумнів у законності свого права власності на спірну будівлю, намагаючись підтвердити начебто наявне право судовими рішеннями та незаконною його реєстрацією.

Про незаконне оформлення (реєстрацію) права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно позивач дізнався лише на початку 2013 року під час розгляду згаданої вище цивільної справи за позовом ОСОБА_2 про визнання права власності. Позивач вважав, що зі скасуванням 10.02.2010 рішення Тячівського районного суду від 08.07.2008 скасовувалася і проведена на підставі указаного рішення державна реєстрація права власності. Однак, у травні 2015 року ОСОБА_2 подав новий позов про примусове звільнення будівлі, під час розгляду якого позивач дізнався про наявність нескасованої реєстрації права власності ОСОБА_2 на 91/100 частин будівлі. Тому позовну давність не пропущено, але враховуючи, що ОСОБА_2 посилається на те, що позивач і раніше знав про реєстрацію за ним 91/100 частин будівлі, позивач вважає за необхідне скористатися правом просити суд, якщо для цього будуть встановлені підстави, вважати причину пропуску позовної давності поважною та поновити її.

Рішенням Тячівського районного суду від 16.12.2015 уточнений позов задоволено частково, визнано незаконними та скасовано:

рішення Тячівського РПТІ від 29.08.2008 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 91/100 частини нежилого приміщення будівлі магазину за адресою: Закарпатська область, Тячівський район с. Новоселиця, вул. Борканюка, 17;

рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Тячівського райуправління юстиції Закарпатської області, індексний № 17593, від 10.01.2013 про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 91/100 частин нежилого приміщення будівлі магазину за адресою: Закарпатська область, Тячівський район с. Новоселиця, вул. Борканюка, 17.

У решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2, Реєстраційної служби Тячівського РУЮ та Тячівського РПТІ по 81,20 грн судового збору в дохід держави.

Відповідач ОСОБА_2 вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим оскаржив його. Доводи апеляції зводяться по суті до таких:

відповідач установленим порядком придбав майнові паї та в подальшому з витратою значних коштів реконструював спірну будівлю в магазин, тому правомірно набув у її власність, підставою для оформлення права власності були повязані з цими діями документи;

для визнання права власності відповідач звернувся до Тячівського районного суду, внаслідок чого 08.07.2008 було ухвалено рішення у справі у справі № 2о-109/08 про визнання права власності на 91/100 частин будівлі, на підставі цього рішення у 2008 було зареєстровано відповідне право;

у 2009 році ОСОБА_1 почав орендувати частину будівлі, потім самовільно захопив близько половини будівлі, підробив заяву від імені ОСОБА_6 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами і у 2010 році суд за незаконно скасував своє рішення від 08.07.2008 не вирішивши питання про поворот виконання;

ОСОБА_1 з 2008 року було відомо про наявність у ОСОБА_2 права власності на 91/100 частини будівлі, також було відомо про скасування рішення суду, тому відповідач обґрунтовано просив суд застосувати позовну давність, чого той всупереч вимогам закону не зробив;

отримані позивачем у власність майнові паї не стосуються предмету спору, позивач не довів наявності в нього права власності на спірне нерухоме майно, не довів факту порушення його права, зокрема, належності йому спірного майна на момент реєстрації відповідних прав за ОСОБА_2, а відтак не довів права на позов, що його предявив, чого суд не врахував;

реєстраційні дії Тячівського РПТІ та державного реєстратора були законними, а особа, яка вважає їх протиправними, може їх оскаржити а порядку адміністративного судочинства, установлений строк для чого теж сплив, справа підлягала розгляду за правилами КАС України;

суд вийшов за межі позовних вимог, що були зазначені в заяві позивача від 01.12.2015.

Виходячи з наведеного та вказуючи на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального, порушення норм процесуального права, на законність набуття права власності на нерухоме майно та, відповідно, на відсутність прав на це майно у позивача, відповідач просить рішення суду скасувати, у позові відмовити.

Інші учасники процесу рішення суду не оскаржують.

У письмових запереченнях на апеляцію позивач ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_7, які апеляцію підтримали, позивача ОСОБА_1 і його представника адвоката ОСОБА_8, які скаргу не визнали, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, враховуючи правила перевірки апеляційним судом законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України), суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із наявності у позивача права на предявлення даного позову, із обґрунтованості та доведеності предявлених вимог. Рішення суду правильне по суті, відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дано правильну оцінку.

Відповідно до ст. 3 ч. 1 п. 6, ст.ст. 11-14 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), цивільні права здійснюються особою, а цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актами цивільного законодавства; особа повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; особа має право на захист не лише свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а й свого цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; сторони повинні належним чином довести обставини, на які вони посилаються на підтвердження своїх вимог або заперечень; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 55 Конституції України, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 10 ч.ч. 1-3, ст. 11 ч.ч. 1, 2, ст. 15 ч. 1 п. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України).

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

У результаті вчинення у 2004, 2012 роках правочинів дарування та купівлі-продажу, ОСОБА_2 став власником прав на майнові паї, відчужених йому власниками паїв у майні КСГП «Полонина» (а.с. 94, 192 т. 1). Водночас, Свідоцтво серії ЗК № ХІ 088995 про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, яким посвідчено право ОСОБА_2 на пайовий фонд КСП «Полонина» відповідно, як зазначено в Свідоцтві, до договорів купівлі-продажу від 01.09.2004 ВВМ № 106752 і від 18.07.2012 ВРТ № 549003, було видано ОСОБА_3 сільською радою тільки 20.07.2012, частка ОСОБА_2 визначена в Свідоцтві у розмірі 64467,00 грн (а.с. 95 т. 1).

21.06.2007 державна комісія прийняла в експлуатацію закінчений будівництвом обєкт: «реконструкція частини складу колишнього КСГП «Полонина» під магазин змішаних товарів в с. Новоселиця по вул. Борканюка, підпр. ОСОБА_2 … загальна площа 675,1 кв. м, торгова площа 66,7 кв. м, назва обєкта магазин змішаних товарів», Акт державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом обєкта в експлуатацію затверджено розпорядженням голови Тячівської РДА від 27.06.2007 № 328 (а.с. 58-59 т. 2).

23.01.2008 Виконком ОСОБА_3 сільради Тячівського району прийняв рішення № 2 «Про оформлення права власності на нерухоме майно», яким вирішив оформити право власності на магазин, який знаходиться в с. Новоселиця по вул. Борканюка, 17, за ОСОБА_2 (а.с. 93 т. 1).

ОСОБА_2 у питанні оформлення права власності на нерухоме майно діяв на свій ризик і розсуд, вільно і попри наявність документів щодо прийняття в експлуатацію реконструйованого обєкта та рішення виконавчого органу місцевого самоврядування про оформлення права власності обрав спосіб реалізації своїх прав шляхом звернення до суду із заявою про визнання факту, що має юридичне значення, якою просив встановити, що він є власником 91/100 частин будівлі, а саме магазину площею 607,6 кв. м, який знаходиться за адресою: с. Новоселиця, вул. Борканюка, 17, в цілому (а.с. 10 т. 1). Рішенням Тячівського районного суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08 визнано факт, що ОСОБА_2 є власником 91/100 частин будівлі, а саме магазину площею 607,6 кв. м, який знаходиться за адресою: с. Новоселиця, вул. Борканюка, 17, в цілому (а.с. 11 т. 1).

На підставі рішення Тячівського районного суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08 реєстратор Тячівського районного підприємства технічної інвентаризації прийняв 29.08.2008 рішення про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 91/100 частин нежилого приміщення будівлі магазину в с. Новоселиця, 17 Тячівського району Закарпатської області, що стверджується копією ОСОБА_5 від 29.08.2008 № 20058667 про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 40 т. 1), інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 10.01.2013 (а.с. 66-67 т. 2), від 22.06.2016.

Факт здійснення ОСОБА_2 реконструкції вищевказаної будівлі (частини колишнього фуражного складу колишнього КСГП «Полонина») не заперечується, має підтвердження матеріалами справи (а.с. 157-160, 169-185 т. 1 та ін.), як не заперечується сам по собі й факт виникнення у нього відповідних майнових прав, повязаних із реконструкцією. Однак, з огляду на викладене, доводи ОСОБА_2 про те, що підставою для реєстрації права власності на це нерухоме майно були свідоцтво про право на майновий пай і документи щодо прийняття обєкта в експлуатацію та рішення виконкому про оформлення права власності суперечать обставинам справи, оскільки такою підставою для реєстрації права власності було саме рішення Тячівського районного суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08, а відповідне свідоцтво було видане через чотири роки після ухвалення судового рішення. Крім того, в експлуатацію був прийнятий обєкт (магазин змішаних товарів) загальною площею 675,1 кв. м, тоді як за рішенням суду ОСОБА_2 було визнано власником магазину площею 607,6 кв. м із подальшою відповідною реєстрацією, тож наведені параметри обєкта не узгоджуються між собою.

Ухвалою Тячівського районного суду від 10.02.2010 рішення цього суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08 скасовано у звязку з нововиявленими обставинами (а.с. 13 т. 1), ухвалою цього ж суду від 26.02.2010 заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду внаслідок наявності спору про право, який вирішується в позовному провадженні (а.с. 14 т. 1), у відкритті апеляційного провадження на ухвалу від 26.02.2010 було відмовлено ОСОБА_2 ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28.09.2012, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.11.2012 (а.с. 15-17 т. 1). Твердження ОСОБА_2 щодо неправомірності перегляду рішення Тячівського районного суду від 08.07.2008 і незаконності відповідних судових рішень не мають правового значення і як такі не можуть братися до уваги, оскільки судові рішення наразі є чинними, а відтак обовязковими до виконання і врахування (ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 14 ч.ч. 1, 2 ЦПК України).

01.11.2011 ОСОБА_6, від імені якої діяв ОСОБА_2, і ОСОБА_9 подарували ОСОБА_1 права на майнові паї членів КСП «Полонина» на загальну суму 1418,00 грн (а.с. 251-253 т. 1), а 10.04.2013 право на майновий пай члена КСП «Полонина» на суму 621,00 грн ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_10 (а.с. 44 т. 2).

ОСОБА_3 сільська рада видала ОСОБА_1 Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, якими посвідчені права ОСОБА_1 на пайовий фонд КСП «Полонина» відповідно до, як зазначено в Свідоцтвах, договору купівлі-продажу від 01.11.2011 ВРС № 779948 (Свідоцтво серії ЗК № ХІ 088996 від 24.07.2012 на частку в розмірі 1418,00 грн) і відповідно до договору дарування від 10.04.2013 ВТЕ № 024153 (Свідоцтво серії ЗК № ХІ 088799 від 27.05.2013 на частку в розмірі 621,00 грн) (а.с. 254, 255 т. 1).

24.11.2012 ОСОБА_3 сільська рада прийняла рішення № 621 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки на умовах оренди», яким надала ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,03 га на умовах оренди в с. Новоселиця, вул. Борканюка, б/н (обслуговування складу) і запропонувала ОСОБА_1 виготовити відповідний проект із метою його наступного затвердження (а.с. 9 т. 1).

Рішенням Тячівського районного суду від 19.09.2013 у справі № 307/1750/13-ц (а.с. 42-46 т. 1), залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Закарпатської області від 25.09.2014 та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2015 (а.с. 48-51, 53-54 т. 1) , відмовлено ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_3 сільської ради та ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будівлі магазину змішаних товарів по вул. Борканюка, 17 в с. Новоселиця Тячівського району; рішенням суду першої інстанції встановлено, зокрема, що:

всупереч вимогам законодавства у Свідоцтві серії ЗК № ХІ 088995 про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства від 20.07.2012 відмітки про виділення ОСОБА_2 майнового паю в натурі немає;

на яку саме частину складу надавався ОСОБА_2 дозвіл на реконструкцію у документах не зазначено;

жодного рішення співвласників (пайовиків) складу з приводу визначення його частини для реконструкції немає;

власниками майнових паїв КСГП «Полонина», на які був виділений фуражний склад, в різних долях є ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 і ОСОБА_15

Таким чином, рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено, що і ОСОБА_2, і ОСОБА_1 мають майнові паї, на які припадає будівля, право власності на частину якої зареєстровано за ОСОБА_2, при цьому, в натурі частка останнього не є належно визначеною. Тобто, сторони мають майнові права та/або законні майнові інтереси щодо спірної будівлі. Ця обставина враховується за правилами ст. 61 ч. 3 ЦПК України. За наявності такого судового рішення доводи ОСОБА_2, якими заперечується наявність у ОСОБА_1 будь-яких майнових прав та/або інтересів щодо спірної будівлі, необґрунтовані.

Указане рішення суду від 19.09.2013, інші судові рішення та інші матеріали справи (а.с. 79-92, 98-132 т. 1 та ін.) вказують на наявність тривалого спору, конфлікту і взаємних претензій між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 щодо прав на спірну будівлю, володіння та користування нею, включно із відкриттям кримінальних проваджень у звязку з обставинами щодо реєстрації права власності на вказану нерухомість за ОСОБА_2 Спори стосуються, зокрема, обсягу прав різних осіб на будівлю, розміру частки у праві власності на неї, а з наявних матеріалів випливає, що за ОСОБА_2 не реєструвалося право власності на будівлю в цілому, він не визнавався і не є її одноосібним власником. Та обставина, що стосовно відповідних часток у праві на майно існує спір, не позбавляє особу, яка має законний майновий інтерес щодо спірної будівлі, права на предявлення позову щодо прав інших осіб, які мають майнові права та/або інтереси щодо того самого майна.

Як випливає з документів реєстраційної справи (а.с. 46-71 т. 2):

ОСОБА_2 10.01.2013 подав державному реєстратору Реєстраційної служби Тячівського райуправління юстиції заяву про державну реєстрацію речових прав із пакетом документів, що включав і копію рішення Тячівського районного суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08 із відміткою про набрання ним законної сили 18.07.2008 (а.с. 48-49, 54-55 т. 2);

на підставі наданих документів держреєстратор 10.01.2013 керуючись ст. 9 ч. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV), п. 16 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМ України від 22.06.2011 № 703 (Порядок реєстрації прав), прийняв рішення № 17593 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким вирішив провести державну реєстрацію права власності на будівлю, що розташована за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, с. Новоселиця, вул. Борканюка, 17 за ОСОБА_2, і відкрити розділ у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на обєкт нерухомого майна (а.с. 68 т. 2);

витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним № 13997 від 10.01.2013 підтверджується факт державної реєстрації цього дня права спільної часткової власності (91/100 частка) на нежиле приміщення будівлю магазину змішаних товарів загальною площею 675,1 кв. м за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, с. Новоселиця, вул. Борканюка, 17 за ОСОБА_2 (із відкриттям розділу), індексний № 17593 (а.с. 69-70 т. 2).

У звязку з вищевикладеним колегія суддів констатує, що:

за змістом положень ст. 15 ч. 4, ст. 17 ч. 3, ст. 19 ч. 1 п. 5, ст. 20 ч. 1 Закону № 1952-IV, п.п. 5, 17, п. 27 пп. 10 Порядку реєстрації прав та інших норм цих нормативних актів, за рішенням державного реєстратора у Державному реєстрі прав на обєкт нерухомого майна відкривається відповідний розділ та реєстраційна справа у тому разі, якщо право власності на відповідний обєкт заявлено вперше, а державну реєстрацію прав може бути проведено за умови подання реєстратору належного правовстановлюючого документа, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;

на час подання ОСОБА_2 заяви про державну реєстрацію права власності на обєкт нерухомості рішення Тячівського районного суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08 вже втратило чинність, відмітка про набрання рішенням законної сили не відповідала дійсним на час реєстрації обставинам, про що заявнику було відомо, поза тим, і подане судове рішення не ухвалювалося щодо будівлі загальною площею 675,1 кв. м, тому за будь-яких обставин не могло слугувати підставою для виникнення права власності та його державної реєстрації щодо будівлі із такими параметрами, як це зафіксовано в реєстраційних документах;

згідно зі встановленим, право власності на будівлю із відповідними параметрами реєструвалося 10.01.2013 за ОСОБА_2 уперше (первинна реєстрація) і на цей час ОСОБА_1 вже було видане одне зі свідоцтв про право власності на майновий пай члена КСП «Полонина», тож право власності на майновий пай та відповідний законний майновий інтерес щодо спірного майна виник у позивача до такої первинної реєстрації відповідачем свого права, що його саме й оспорює позивач з огляду на наявний у нього інтерес та на реєстрацію права за відповідачем на підставі нечинного рішення суду, що за обставинами справи порушує майнові права позивача.

Відтак, твердження ОСОБА_2 про відсутність у ОСОБА_1 права на предявлений ним позов необґрунтовані, як не можна погодитися й із його доводами про підвідомчість спору адміністративному суду. За приписами ст. 182 ч.ч. 1, 2, 4, ст. 328, ст. 331 ч. 2 ЦК України, ст. 2 ч. 1, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1 п. 1, ст. 5 Закону № 1952-IV, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом; право власності на нерухомі речі, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, яка є обовязковою, а права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

За змістом правил захисту порушеного цивільного права, указаних вище норм закону, положень ст. 26 ч. 2 Закону № 1952-IV як у редакції на час здійснення державної реєстрації, так і в редакції на час подачі позову та вирішення справи судом першої інстанції, а також у редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи, припинення державної реєстрації права тягне і припинення власне права, що було зареєстроване, за відповідним позовом може бути скасовано (припинено) як реєстрацію права, рішення про таку, так і визнано недійсними (скасовано) документи, на підставі яких було проведено реєстрацію права. Між сторонами існує спір щодо прав на будівлю (частки у ній), у контексті цього спору ОСОБА_1 предявив до ОСОБА_2 позов, підставою для якого слугували, зокрема, дії саме ОСОБА_2 і задоволення якого має наслідком припинення права власності відповідача на частку в спірній будівлі та його державної реєстрації. Отже, має місце спір про право цивільне, який належить розглядати за правилами цивільного судочинства (ст. 1, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст. 4, ст. 15 ч. 1 п. 1 ЦПК України) і який попри участь у справі субєкта владних повноважень не є справою адміністративної юрисдикції у розумінні ст. 1, ст. 2 ч.ч. 1, 2, ст. 3 ч. 1 п.п. 1, 7, ст. 17 КАС України, позаяк дії цього субєкта спрямовані суто на виникнення і зміну цивільного права фізичної особи та на його юридичне оформлення.

ОСОБА_1 предявив вимоги, повязані зі здійсненням 10.01.2013 державної реєстрації права власності ОСОБА_2, у межах позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України. Доводи відповідача щодо пропущення позивачем позовної давності щодо вимоги, повязаної зі здійсненням 29.08.2008 державної реєстрації права власності ОСОБА_2, не спростовують висновків суду першої інстанції стосовно того, що цей строк не був пропущений, оскільки відсутні докази на підтвердження доводів відповідача про момент (час), з якого ОСОБА_1 був обізнаний із обставинами щодо чинності або скасування відповідного рішення суду та реєстрації, тому міркування відповідача з цього приводу є недопустимими в доказуванні припущеннями (ст. 60 ч. 4 ЦПК України). Окрім цього, слід взяти до уваги, що свідоцтва про право власності на майнові паї членів КСП «Полонина» як ОСОБА_2, який покликається на нього як на доказ свого майнового права, так і ОСОБА_1 отримали у липні 2012 року з різницею в чотири дні та ґрунтуючись на цих документах предявляють свої права на одне і те саме нерухоме майно. Вимоги щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно попри те, що така мала місце в різний час, є повязаними, оскільки стосуються одного й того ж майна, однієї й тієї ж підстави для реєстрації права і спору щодо цього майна, який триває. Щодо вимоги, яка стосується реєстрації права, проведеної 29.08.2008, позовну давність теж не можна визнати пропущеною. Передбачених законом, достатніх і доведених підстав для застосування позовної давності суд першої інстанції не мав.

Суд першої інстанції розглянув справу у межах вимог, викладених у заяві про уточнення позовних вимог від 16.12.2015, у судовому засіданні, в якому був присутній ОСОБА_2 (а.с. 99-104 т. 2), тому не виходив за межі позовних вимог і дотримався положень ст. 11 ч. 1 ЦПК України. Колегія також зауважує, що остання заява є частковим уточненням вимог, викладених у заявах від 16.11.2015 і від 01.12.2015 (а.с. 27-29, 72-74 т. 2), яка не змінює цих теж відомих стороні вимог по суті.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, чого доводи апеляції не спростовують. Суд правильно виходив із необхідності за правилами, встановленими для захисту права власності, захистити законний майновий інтерес позивача, із незаконності апріорі існування права власності та його реєстрації за відсутності для того правової підстави, а саме, із кваліфікацією в якості правовстановлюючого документа судового рішення, що втратило чинність, і, крім того, було після цього використане для нової реєстрації права, чим порушуються майнові права позивача, який претендує на те саме майно (частку в ньому), що й відповідач. Суд правильно задовольнив позов до ОСОБА_2 як до субєкта права власності та належного відповідача за позовом, яким оспорюється це право. Органи, що здійснюють державну реєстрацію прав, за відсутності спору щодо їх прав і обовязків, не є субєктами спірних правовідносин, рішення суду є підставою для скасування реєстраційних записів, внесення змін до них, а органи, що не мають статусу юридичної особи, не мають цивільної право- і дієздатності та не можуть бути відповідачами за позовом.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, рішення суду про часткове задоволення уточненого позову залишити без змін.

Керуючись ст. 303 ч. 1, ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Тячівського районного суду від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді