У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Демяносова М.В., ДьоміноїО.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Київської міської ради, треті особи: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Приватне акціонерне товариство «Інститут землевпорядних технологій», про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та зобов'язання знести самочинно зведений паркан, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним державний акт на право власності НОМЕР_1 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 від 10 грудня 2011 року, виданий на ім'я ОСОБА_5; зобов'язати відповідача за свій рахунок привести свою та самовільно зайняту частину її земельної ділянки по АДРЕСА_2 до попереднього стану шляхом знесення самочинно зведеного паркану; у разі невиконання рішення суду у цій частині протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили знести самочинно зведений ним паркан між земельними ділянками її засобами, стягнувши з відповідача понесені нею на це витрати.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 квітня 2012 року є власником будинку по АДРЕСА_2.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 травня 1987 року ОСОБА_5 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1.

З архівної довідки від 31 травня 2005 року, виданої архівним відділом Києво-Святошинського району Київської області, вбачається, що житловий будинок, що належить відповідачу на праві власності, розташований на земельній ділянці площею 0,08 га.

На виконання рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 17 лютого 1992 року № 163 «Про проведення у місті Києві інвентаризації земель і ведення державного земельного кадастру» 06 серпня 1994 року були встановлені існуючі зовнішні межі земельної ділянки в натурі, погоджені суміжними землекористувачами - ОСОБА_7, матір'ю позивачки, та відповідачем ОСОБА_5, власниками будинків АДРЕСА_1.

Складеним за наслідками обстеження актом встановлено, що у користуванні відповідача знаходиться земельна ділянка площею 820,86 кв. м. по АДРЕСА_1.

20 червня 2007 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на будинок.

Відповідно до рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року № 987/2043 ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку площею 0,0821 га по АДРЕСА_1.

10 лютого 2011 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради відповідачу видано державний акт на право власності серії НОМЕР_2 на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У п. п. 2, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що раніше були надані їм у користування.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим кодексом. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений ч. ч. 6−9 ст. 118 ЗК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для індивідуального дачного будівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57−60 ЦПК України.

Разом з тим позивачкою не надано належних та допустимих доказів в силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України на підтвердження того, що при видачі позивачу оскаржуваного державного акта порушено вимоги чинного законодавства, та що зазначеним державним актом порушено права позивачки.

Доводи ОСОБА_4 про те, що побудований паркан між ділянками перешкоджає їй здійснювати догляд за частиною будинку і здійснювати поточний ремонт, не можуть бути взяті до уваги з огляду на те, що вказаний паркан побудований відповідно до плану земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_4. Крім того, позивачкою не надано доказів порушення відповідачем прав користування ОСОБА_4 належною їй земельною ділянкою.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 березня 2014 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2014 року, ОСОБА_4 відмовлено у позові до ОСОБА_5, Київської міської ради про визнання недійсним державного акта на право користування земельною ділянкою, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, знесення самовільно встановленої огорожі. Вказаними судовими рішеннями встановлено, що діями відповідача права позивачки не порушено (а. с. 10−17, т. 2).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Демяносов М.В. Дьоміна О.О.