Справа № 450/1169/15 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/6439/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколота Т.І.,

секретаря Іванової О.О.,

з участю позивача ОСОБА_2»яка В.І., відповідача ОСОБА_2»як Н.В., третьої особи ОСОБА_3-О.С., представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 вересня 2016 року у справі за позовом Карп»яка ОСОБА_5 до Карп»як ОСОБА_6, ОСОБА_7, з участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, а також позовом третьої особи, яка заявила самостійні вимоги ОСОБА_3 до Карп»яка ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, усунення від права на спадкування, зміну черговості одержання права на спадкування і визнання права на спадкування,-

встановила:

В травні 2015 року позивач ОСОБА_8 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_9, ОСОБА_7, з участю третьої особи, яку залучено в процесі розгляду справи ОСОБА_3-О.С., про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що після смерті батька ОСОБА_10, який помер 01.09.2014 року, відкрилася спадщина, в склад якої увійшов житловий будинок №18 по вул. Лісневицькій у м. Пустомити Львівської області, що був успадкований померлим після смерті його матері, а бабці позивача ОСОБА_11, яка померла 08.08.1994 року.

Оскільки на момент смерті матері його батько ОСОБА_2»як І.С. проживав разом із нею у вказаному будинку, тому фактично вступив у спадкові права.

За життя ОСОБА_10 не розпорядився своїм майном, а тому спадкування майна після його смерті повинно відбуватись за законом.

06.02.2015 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте отримати свідоцтво про прийняття спадщини йому не вдалось, так як відсутні правовстановлюючі документи на спірне будинковолодіння.

На підставі наведенного, вимушений звернутись в суд для захисту свого права, тому просив визнати за ним право власності на будинковолодіння № 18 по вул. Лісневицькій у м.Пустомити Львівської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, який помер 01.09.2014 року.

Під час розгляду справи третя особа ОСОБА_3-О.С. звернулася із самостійним позовом до відповідачів ОСОБА_2»яка В.І. та ОСОБА_7 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, усунення від права на спадкування, зміну черговості одержання права на спадкування.

В обґрунтування вимог покликається на те, що 01.09.2014 року помер її рідний брат ОСОБА_10, після його смерті відкрилась спадщина до складу якої увійшло будинковолодіння №18А по вул. Лісневицькій у м. Пустомити Львівської області, яке у свою чергу ОСОБА_10 успадкував на підставі заповіту після смерті матері ОСОБА_11, яка померла 08.08.1994 року.

Спадкоємцями першої черги спадкування після смерті ОСОБА_10 є його діти ОСОБА_8 та ОСОБА_7, проте останні, перед смертю батька ухилились від надання йому допомоги, якої він потребував, оскільки був важкохворим та помер від онкологічного захворювання. З покликанням на ч.5 ст.1224 ЦК України вважає, що вказаних спадкоємців першої черги спадкування слід усунути від права на спадкування після смерті спадкодавця.

В свою чергу, вона перед смертю ОСОБА_10 спілкувалась з спадкодавцем та піклувалась про нього, оплачувала комунальні послуги за житло в якому він проживав, прибирала, готувала їжу, забезпечувала ліками, відтак, з врахуванням вимог ч.2 ст.1259 ЦК України вважає, що будучи спадкоємцем другої черги, має право спадкувати майно померлого разом із спадкоємцями першої черги.

Крім того, шестимісячний строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті брата вона пропустила з поважних причин, оскільки їй не було відомо про заповіт ОСОБА_11, яким остання заповіла спадкове майно після своєї смерті на користь ОСОБА_10, а тому зверталась у 1995 році до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11

Про наявність вказаного заповіту вона дізналась під час розгляду в суді справи за її позовом до Пустомитівської міської ради Львівської області про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_11

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила суд визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті рідного брата ОСОБА_10, усунути ОСОБА_8 і ОСОБА_7 від права на спадкування після смерті їхнього батька ОСОБА_10, змінити черговість одержання нею права на спадкування і визнати за нею право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_10 разом із спадкоємцями ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 128-129).

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено.

Визнано за ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на будинковолодіння (стара назва) № 18 по вул. Лісневицькій у м. Пустомити Львівської області (нова назва) № 18 «А» по вул. Лісневицькій у м. Пустомити Львівської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, який помер 01.09.2014 року.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення оскаржила третя особа ОСОБА_3-О.С., вважає оскаржуване рішення незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав неповного з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Звертає увагу, що позивач ОСОБА_2»як В.І. просив визнати право власності в порядку спадкування після смерті батька на будинковолодіння по вул. Лісневицька, 18 в м.Пустомити, жодних уточнень вимог не подавав, проте спадковий будинок знаходиться по вул. Лісневицька, 18а, відтак суд не перевірив, чи оскаржуване рішення не порушує права інших осіб, які володіють будинком по вул. Лісневицька, 18 в м. Пустомити.

Крім цього, суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які підтвердили факт потребування спадкодавцем Карп»яком І.С. допомоги, а також факт ухиляння спадкоємців Карп»яка В.І. та ОСОБА_7 від надання такої допомоги.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач ОСОБА_2»як Н.В. є неналежним відповідачем по справі, оскільки шлюб із спадкодавцем розірвано у 1987 році, а відтак вона не входить до кола спадкоємців померлого Карп»яка І.С.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 вересня 2016 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог Карп»яка В.І. відмовити, а її позовні вимоги задовольнити повністю

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_2»яка В.І. районний суд врахував, що позивач, який є спадкоємцем першої черги спадкування, на момент смерті свого батька ОСОБА_10 з останнім не проживав, однак протягом визначеного законом шестимісячного строку, звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття у спадщину спірного житлового будинку, проте в нотаріальному порядку оформити право на спадщину не зміг у звязку із тим, що спадкодавець за життя не виготовив правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння. Крім того, позивач є єдиним спадкоємцем першої черги спадкування, який претендує на спадкове майно, оскільки інший спадкоємець першої черги спадкування ОСОБА_7, строк для прийняття спадщини пропустила та подала суду заяву про визнання позовних вимог ОСОБА_8, при цьому спадкоємці, які мали б право на обовязкову частку у спадковому майні після смерті ОСОБА_10, відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог третьої особи ОСОБА_3-О.С. суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, а також показання свідків допитаних у судовому засіданні, прийшов переконання, що третя особа не довела викладених нею обставин про те, що померлий ОСОБА_10 перед смертю перебував у безпорадному стані, а наявність у померлого захворювання носоглотки, саме по собі не стверджує перебування хворого у такому стані. Крім того, нею не доведено, що спадкоємці першої черги ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, відтак суд відмовив у задоволенні похідних вимог про визначення ОСОБА_3-О.С. додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті рідного брата ОСОБА_10, зміну черговості одержання права на спадкування і визнання за нею право на спадкування за законом після смерті померлого разом із спадкоємцями ОСОБА_8 та ОСОБА_7

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

08.08.1994 року померла ОСОБА_11, що підтверджується виданим повторно свідоцтвом про смерть серія І-СГ № 383043 від 13.01.2015 року (т. 1 а.с. 197).

Після її смерті відкрилась спадщина на належне спадкодавцю майно.

Згідно довідки № 2100 від 25.09.2015 року, виданої виконкомом Пустомитівської міської ради, на день смерті ОСОБА_2»як Є.С. була зареєстрована і проживала ІНФОРМАЦІЯ_2, однак право власності на житловий будинок та господарські будівлі зареєстровано не було. Разом з нею був зареєстрований і проживав до дня своєї смерті син Карп»як І.С., який помер 01.09.2014 року (т. 1 а.с. 31).

Відповідно до роз"яснень, які містяться в абз. 3 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" та у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, викладеному у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України в ред. 2003 року може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_2»як Є.С. відкрилася 08.08.1994 року, суд першої інстанції правильно застосував до правовідносин такої спадщини правила розділу VІІ ЦК УРСР в ред. 1963 року.

Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування та розпоряджання майном.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема відповідно до Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженої з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Відтак, суд першої інстанції прийшов вірного висновку, що ОСОБА_11 за життя набула право власності на житловий будинок № 18 по вул. Лісневицькій у м. Пустомити Львівської області, що стверджується довідкою виконавчого комітету Пустомитівської міської ради Львівської області № 2100 від 25.09.2015 року, Інвентаризаційною справою від 30.04.1998 року на будинок № (18) 18 «а» по вул. Лісневицькій у м. Пустомити Львівської області, Технічним описом будівель і споруд від 26.03.1998 року будинку № 18 по вул.Лісневицькій у м. Пустомити Львівської області, згідно яких власником будинку зазначено ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 76-80, 180-200).

Згідно довідки виконавчого комітету Пустомитівської міської ради Львівської області № 1183 від 15.04.2016 року житловий будинок, в якому до дня смерті проживала ОСОБА_11, знаходиться за адресою вул. Лісневицька № 18А у м. Пустомити Львівської області, проте попередньо мав адресу вул. Лісневицька, № 18 м. Пустомити Львівської області (т. 1 а.с. 194).

Згідно із ч.ч. 1-2 ст. 524 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до ч.1 ст. 534 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Як вбачається із заповіту від 15.09.1989 р., посвідченого державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори, Карп»як Є.С. належний їй на праві власності житловий будинок та інші господарські будівлі, що знаходяться в м. Пустомити по вул.Лісневицькій № 18, Львівської області заповіла сину ОСОБА_2»яку ОСОБА_15 (т. 1 а.с. 218).

Згідно із відміткою на заповіті, станом на 08.02.1995 року цей заповіт не змінений та не скасований.

Статтею 549 ЦК УРС (в ред. 1963 року) передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Як зазначено вище, у довідці виконавчого комітету Пустомитівської міської ради Львівської області № 2100 від 25.09.2015 року вказано, що ОСОБА_10 до дня смерті ОСОБА_11 проживав та був зареєстрований з померлою в житловому будинку № 18 по вул.Лісневицькій у м. Пустомити Львівської області (т. 1 а.с. 31).

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_10 прийняв спадщину після смерті мами Карп»як Є.С., оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном у визначені законом строки, при цьому спадкоємці, які на підставі ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) мали б право на обовязкову частку у спадковому майні після смерті ОСОБА_11 відсутні, відтак ОСОБА_10 за життя набув право власності на житловий будинок №18А по вул. Лісневицькій у м. Пустомити Львівської області.

01.09.2014 року ОСОБА_10 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-СГ № 366889 від 02.09.2014 року (т. 1 а.с. 52).

Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої, згідно ст. 1218 ЦК України, крім іншого, увійшло право на житловий будинок №18а по вул. Лісневицькій у м. Пустомити Львівської області.

Оскільки померлий за життя своїм майном на випадок смерті не розпорядився, тому спадкування після його смерті, відповідно до ст. 1258 ЦК України, здійснюється за законом почергово.

Згідно із ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відтак, спадкоємцями першої черги спадкування після смерті ОСОБА_10 є його діти, позивач ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_7

Інші спадкоємці першої черги спадкування після смерті ОСОБА_10 відсутні, оскільки, як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-СГ № 416269 від 31.12.1987 року, шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 розірвано 31.12.1987 року.

В свою чергу ч. 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Позивач ОСОБА_8, як спадкоємець першої черги, який на час смерті батька з ним не проживав та зареєстрованим не був, 06.02.2015 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття у спадщину житлового будинку №18 по вул. Лісневицькій у м. Пустомити Львівської області (т. 1 а.с. 28).

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 на день смерті батька разом з останнім не проживала, протягом визначеного законом строку в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини не подала, відтак вважається такою, що спадщини після смерті ОСОБА_10, не прийняла.

Відтак, суд першої інстанції, встановивши, що позивач ОСОБА_2»як В.І. у визначений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття у спадщину спірного житлового будинку, проте в нотаріальному порядку оформити право на спадщину не зміг у звязку із тим, що спадкодавець за життя не виготовив правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння, прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог та визнання за ним права власності на будинковолодіння №18 (18А) по вул. Лісневицькій у м. Пустомити Львівської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, який помер 01.09.2014 року.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

При цьому, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, а також показання свідків, допитаних у судовому засіданні, суд першої інстанції встановив, що померлий ОСОБА_10 перед смертю не перебував у безпорадному стані, а наявність у нього онкологічного захворювання носоглотки, саме по собі не стверджує перебування хворого у такому стані.

Зокрема, допитані свідки ОСОБА_12, ОСОБА_16, ОСОБА_14 повідомили, що покійний Карп»як І.С. мав важке захворювання, проте доглядав за собою сам, а його сестра ОСОБА_3-О.С. була з ним весь час, допомагала йому по господарству.

Крім того, звертаючись із позовними вимогами третя особа ОСОБА_3-О.С. не довела, що спадкоємці першої черги ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві.

З наведених підстав, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про усунення відповідачів від спадкування, оскільки належних доказів, відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, на підтвердження наявності підстав, передбачених ч.5 ст. 1224 ЦК України для усунення відповідачів від спадкування за законом не надано, а доводи апелянта в цій частині спростовуються матеріалами справи.

Викладені в апеляційній скарзі інші доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду по їх оцінці та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_17