АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Ратнікової В.М.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Український страховий дім» про зміну формулювання причини звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/8820/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 березня 2016року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Український страховий дім» (далі по тексту - ПрАТ «Український страховий дім») про зміну формулювання причини звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, пославшись на те, що нею не було надано доказів про звільнення за власним бажанням, наказу про звільнення, доказів про перебуванням її у відпустці по догляду за дитиною та доказів про наявність угоди про припинення трудового договору, оскільки такі висновки не відповідають матеріалам справи. Також суд в мотивувальній частині рішення не надав оцінки жодному із поданих нею доказів, чим порушив вимоги ст. 212 ЦПК України.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

В судове засідання представник ПрАТ «Український страховий дім» не з'явився, про час та місце апеляційного розгляду справи відповідач повідомлений належний чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,що 20 липня 2009 року ОСОБА_1 прийнято на посаду спеціаліста загального відділу ЗАТ «Український страховий дім», яке в подальшому було перейменовано у ПрАТ «Український страховий дім». Вказана обставина підтверджується копією трудової книжки. (а.с.6-7)

Згідно відомостей, наявних у копії трудової книжки, ОСОБА_1 24 листопада 2014 року звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП, наказ №553-ок від 24 листопада 2014 року. (а.с.7)

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.4 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Виходячи з наведених положень ст. 38 КЗпП України, у разі звільнення з роботи працівника за власним бажанням, працівник зобов'язаний подати власнику відповідну заяву, попередивши про це власника за два тижні.

Пунктом 1 ч.1 ст. 36 КЗпП передбачено, що підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Положеннями ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо неправильного формулювання відповідачем причини звільнення її з роботи, а також доказів підтверджуючих відсутність заяви позивача про звільнення за власним бажанням, наказу про звільнення позивача з роботи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної парової оцінки доводам про те, що заяву про звільнення за власним бажанням вона власноруч не писала, а також те, що з цього приводу вона зверталась із заявою про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів є безпідставними, оскільки не підтверджені належними та допустимим доказами. Заява про вчинення кримінального правопорушення від 28 листопада 2014 року подана позивачем лише з підстав неповернення відповідачем трудової книжки та будь-яких посилань на відсутність заяви позивача про звільнення за власним бажанням не містить.

Вимог про стягнення середнього заробітку у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки ОСОБА_1 заявлено не було.

Посилання позивача на те, що неправильне формулювання причин її звільнення з роботи за власним бажанням стало перешкодою для її працевлаштування на іншу роботу є необґрунтованими, оскільки звільнення за власним бажанням є позитивним формулюванням такого звільнення та не несе негативних наслідків для ОСОБА_1

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

В.М. Ратнікова