Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/329/16 Головуючий у 1 інстанції: Кляшторний В.С.
Провадження № 22-ц/778/2700/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу ОСОБА_6, Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», Публічне акціонерне товариство «Банк «Таврика» про встановлення нікчемності договорів купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок,

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу ОСОБА_6, ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», ПАТ «Банк «Таврика» про встановлення нікчемності договорів та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок.

Під час розгляду справи змінила предмет позову.

В обґрунтування позовних вимог остаточно зазначила, що їй на праві власності належать житловий будинок № 100 по вул. Ізмаїльській в м. Запоріжжі на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.1999 року та земельна ділянка площею 0,0594 га, на якій розташований вказаний житловий будинок, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 26.12.2007 року.

Вона зареєстрована та постійно проживає у вказаному житловому будинку, іншого житла не має.

Нещодавно вона дізналася про те, що належні їй на праві власності житловий будинок та земельна ділянка 14 лютого 2008 року були незаконно продані за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу, укладеними між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, діючого від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, виданої в порядку передоручення ОСОБА_4, за якими житловий будинок та земельна ділянка були набуті у власність ОСОБА_4

Про те, що відповідач, який є її онуком, 13.06.2007 року в порядку передоручення видав довіреність ОСОБА_5 вона до 2015 року не знала, про передоручення повноважень не була повідомлена, не отримувала від ОСОБА_5 чи ОСОБА_4 коштів на виконання договорів купівлі-продажу.

Вважає, що при вчиненні правочинів щодо відчуження житлового будинку та земельної ділянки були порушені ч.1 ст.203 та ч.3 ст.238 ЦК України.

03.10.2008 року ОП «ЗМБТІ» було проведено реєстрацію права власності відповідача на спірний житловий будинок.

Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку є нікчемним, а отже не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, вважає, що проведена реєстрація права власності є незаконною та підлягає скасуванню.

На підставі зазначеного просила:

встановити нікчемність договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий номер 1010, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, діючим від імені ОСОБА_3, та застосувати наслідки його недійсності витребувати від ОСОБА_4 на її користь житловий будинок № 100 по вул. Ізмаїльській в м. Запоріжжі;

встановити нікчемність договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий номер 1013, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, діючим від імені ОСОБА_3, та застосувати наслідки його недійсності витребувати від ОСОБА_4 на її користь земельну ділянку площею 0,0594 га, кадастровий номер :07:023:0019;

скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок № 100 по вул. Ізмаїльській в м. Запоріжжі за ОСОБА_4, проведеною ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 03.10.2008 року.

Заочним рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2016 року позов задоволено.

Встановлено нікчемність договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий номер 1010, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, діючим від імені ОСОБА_3, та застосовано наслідки його недійсності витребувано від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 житловий будинок №100 (сто) по вул. Ізмаїльській в м. Запоріжжі.

Встановлено нікчемність договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий номер 1013, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, діючим від імені ОСОБА_3, та застосовано наслідки його недійсності витребувано від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0594 га, кадастровий номер :07:023:0019.

Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок № 100 по вул. Ізмаїльській в м. Запоріжжі за ОСОБА_4, проведеною Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 03.10.2008 року.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ТОВ «Таврика» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України.

За положеннями ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин повинен вчинятися у формі, встановленій законом.

За ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 30.10.1999 року, посвідченим державним нотаріусом Пятої Запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 3-1235, було придбано житловий будинок №100 (сто) по вул. Ізмаїльській в місті Запоріжжі (т.1, а.с.9).

Придбаний ОСОБА_3 житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0594 га, яка належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №270636, виданого Запорізькою міською радою Запорізької області 26.12.2007 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №64 (т.1, а.с.91).

Позивач зареєстрована у вказаному житловому будинку (т1, а.с.7,108).

Судом першої інстанції встановлено, що 26 травня 2007 року ОСОБА_3 видала довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстраційним номером КД-2912, відповідно до якої уповноважила відповідача ОСОБА_4 продати за ціну та на умовах на розсуд представника належні їй житловий будинок та земельну ділянку. Дана довіреність була видана строком на три роки з правом передоручення (т.1, а.с.17).

13 червня 2007 року ОСОБА_4 видав довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстраційним номером КД-3802, відповідно до якої уповноважив третю особу ОСОБА_5 продати за ціну та на умовах на розсуд представника належні позивачці житловий будинок та земельну ділянку. Дана довіреність була видана в порядку передоручення строком до закінчення строку дії первісної довіреності (т.1, а.с.18).

При цьому судом встановлено, що 14 лютого 2008 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстраційним номером 1013, відповідно до якого позивач, від імені якої на підставі довіреності діяла третя особа - ОСОБА_5, передала у власність відповідача ОСОБА_4 спірну земельну ділянку (т.1, а.с.110-113).

Також 14 лютого 2008 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстраційним номером 1010, відповідно до якого позивач, від імені якої на підставі довіреності діяла третя особа - ОСОБА_5, передала у власність відповідача ОСОБА_4 спірний житловий будинок (т.1, а.с.128-130).

03.10.2008 року Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» було проведено реєстрацію права власності відповідача на житловий будинок на підставі вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.02.2008 року (т.1, а.с.156).

Таким чином, вказані договори купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку зі сторони продавця підписані третьою особою ОСОБА_5, який діє від імені позивача на підставі довіреності, а зі сторони покупця - відповідачем ОСОБА_4

Статтею 244 Цивільного кодексу України встановлено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно з ч. 1 ст. 240 Цивільного кодексу України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.

Положеннями ст.238 Цивільного кодексу України визначено: представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом вимог ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до вимог ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обрання неналежного способу захисту може бути підставою для відмови у задоволенні позову, а не у закритті провадження в справі.

Таким чином право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачеві відповідно до вимог ст.ст. 3,11,31 ЦПК України, тоді як обовязком суду згідно зі ст.4 ЦПК України є перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду.

Як розяснено у п.п.4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, уточнивши позовні вимоги шляхом зміни предмету позову 04 березня 2016 року (т.1,а.с.149-154), ОСОБА_9 просила встановити нікчемність договорів купівлі - продажу житлового будинку, земельної ділянки та скасувати право власності відповідача на нерухомість посилаючись на порушення вимог ч.3 ст.238 ЦК України щодо яких представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Задовольняючи зазначені позовні вимоги, суд першої інстанції не звернув уваги, що нормами закону не передбачено нікчемність правочину у відповідності до вимог ст.238 ЦК України, отже у випадку заперечення дійсності таких правочинів на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, таких вимог а саме, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки позивачем до суду заявлено не було.

З огляду на викладене, висновок суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу ОСОБА_6, Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», Публічне акціонерне товариство «Банк «Таврика» про встановлення нікчемності договорів та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок є необгрунтованим, рішення суду відповідно до п.4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316,317 ЦПК України , колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2016 року у цій справі скасувати та ухвалити по справі нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу ОСОБА_6, Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», Публічне акціонерне товариство «Банк «Таврика» про встановлення нікчемності договорів купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: