Ухвала

іменем україни

12 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 02 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 10 квітня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 08-113-aisp-2008, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 12 530 доларів США терміном до 09 квітня 2013 року.

На забезпечення виконання позичальником взятих на себе кредитних зобов'язань того ж дня між банком і ОСОБА_6 укладено договір поруки, а 09 січня 2009 року укладено договір поруки між банком і ОСОБА_4

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість перед банком.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2012 року було стягнуто із ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь банку заборгованість у сумі 63 057 грн 40 коп., яка утворилась станом на 23 лютого 2011 року.

Оскільки станом на 18 червня 2013 року ні позичальник, ні поручителі не погасили заборгованість за кредитом, утворилась заборгованість у загальному розмірі 262 622 грн 76 коп., яку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило стягнути з ОСОБА_4 як з поручителя.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 02 червня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 10 квітня 2008 року у розмірі 169 543 грн 22 коп. з яких: заборгованість за кредитом - 25 238 грн 78 коп., прострочена заборгованість за кредитом - 33 617 грн 20 коп., строкова заборгованість за процентами - 493 грн 49 коп., прострочена заборгованість за процентами - 25 422 грн 14 коп., пеня за прострочення заборгованості за кредитом та відсоткам - 84 771 грн 61 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом установлено, що 10 квітня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 08-113-aisp-2008, згідно з умовами якого остання отримала кредит в сумі 12 530 доларів США на придбання автомобіля «Mitsubishi Colt» зі сплатою процентів у розмірі, передбаченому розділом 4 договору та з кінцевим терміном повернення 09 квітня 2013 року.

Крім того, між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 укладено додаткові угоди до вказаного кредитного договору, а саме: від 09 січня 2009 року № 1; від 23 січня 2009 року № 2; від 19 лютого 2009 року № 3; від 11 серпня 2009 року № 4, за якими зменшено розмір щомісячних ануїтентних платежів і розмір процентної ставки за кожен рік користування кредитними коштами та відстрочене виконання основного зобов'язання, що призвело до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами.

Останньою угодою внесено зміни до п. 3.3 кредитного договору, а саме: позичальник зобов'язався щомісяця в термін з 01 до 10 числа здійснювати погашення заборгованості за кредитом у розмірі 97,81 доларів США та нарахованими процентами відповідно до графіка зниження розміру заборгованості; повне виконання зобов'язань не пізніше 09 квітня 2016 року.

09 січня 2009 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5, ОСОБА_4 укладено договір поруки, відповідно до якого останній у випадку невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором відповідає перед кредитором солідарно з боржником.

При цьому п. 6.2 договору визначено дату набрання договором чинності - 10 квітня 2013 року.

У зв'язку з невиконанням належним чином позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань станом на 23 лютого 2011 року утворилась заборгованість.

07 травня 2013 року банк направив ОСОБА_4 письмову вимогу про дострокове повернення кредитних коштів протягом десяти днів з моменту отримання вимоги, яку відповідач отримав 13 травня 2013 року, однак залишив її поза увагою.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2012 року із ОСОБА_5, ОСОБА_6 стягнуто солідарно на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 08-113-aisp-2008 в розмірі 63 057 грн 40 коп. Указане рішення станом на час розгляду справи не виконано.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 червня 2014 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договору поруки недійсним.

Оскільки судом установлено факт укладання між банком та ОСОБА_5 кредитного договору, а також факт неналежного виконання позичальником і поручителем ОСОБА_4 умов договору щодо зобов'язань погашення кредиту, суд дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості за цим кредитним договором. При цьому розмір та розрахунок заборгованості відповідачем не оспорюється.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, підстав для скасування ухвалених ними рішень не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 02 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

О.В.Кадєтова

С.О.Карпенко