Справа № 742/2214/16-ц Провадження № 22-ц/795/2045/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Галич А. І. Доповідач - Вінгаль В. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіВІНГАЛЬ В.М.
суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2
при секретарі:ОСОБА_3
за участю:ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року у справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1 / 2 частину житлового будинку з господарськими будівлями № 5 по 1-му провулку Златоустівському в с. Голубівка Прилуцького району Чернігівської області. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 551 грн. 20 коп. в рахунок відшкодування сплаченого нею судового збору по справі.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_8 та ОСОБА_7 звернулись з апеляційними скаргами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 зазначає, що в матеріалах справи відсутнє свідоцтво про право власності на житловий будинок, яке ОСОБА_8 не оформлялось та відповідно заяв про видачу такого свідоцтва він не подавав. Зазначає, що матеріали справи на час прийняття заочного рішення не містили відомостей про земельну ділянку, яка рішенням Прилуцької районної ради № 83 від 17 квітня 1990 р. була надана матері ОСОБА_7 Апелянт зазначає, що протягом всього часу провадження по справі він фактично не був обізнаний про існування судового процесу, а тому не зміг реалізувати свої права, передбачені ст. 27 ЦПК України, що зумовило прийняття заочного рішення без зясування у повній мірі всіх обставин справи.

Апелянт вважає, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, щодо зясування обставин справи, встановлення кола осіб, що повинні брати участь у справі та однобічно та передчасно дійшов висновку про задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В порядку підготовки справи до розгляду витребувати з Прилуцького МБТІ матеріали інвентаризаційної справи на житловий будинок, що розташований в с. Голубівка, 1-й провулок Златоустівський, буд. 5.

ОСОБА_7 зазначає, що судове рішення зачіпає її права на спірний житловий будинок, який нею разом з її чоловіком був побудований у 1993 році на підставі рішення виконкому Прилуцької районної ради Чернігівської області № 83 від 17 квітня 1990 року. Зазначає, що в подальшому вона відповідні заяви про оформлення права власності не подавала та вважала, що будинок числиться як незареєстрований. Зазначає, що після будівництва будинку, вони з чоловіком дали згоду проживати в ньому їхньому спільному сину ОСОБА_8 з його сімєю, проте в подальшому колишня дружина їхнього сина ОСОБА_4 подала позов про визнання права власності на спірний будинок, який не містить жодного документу про факт будівництва за спільні сімейні кошти саме подружжя, через відсутність в неї доказів та підстав.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи та заперечення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а заочне рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам відповідає рішення суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок з господарськими будівлями № 5 по 1-му пров. Златоустівському в с. Голубівка Прилуцького району придбаний сторонами у період шлюбу, а тому є обєктом спільної сумісної власності подружжя і позивачка має право на визнання за нею права власності саме на 1 / 2 частину спірного будинку.

З даним висновком погоджується апеляційний суд.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 1986 року, який рішенням Прилуцького міськрайонного суду був розірваний від 14 травня 2015 року.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Наполягаючи на задоволенні позовних вимог, позивачка зазначала, що після розлучення, в добровільному порядку вирішити питання поділу майна та визначити вартість будинку та ціни позову не має можливості. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, оскільки відповідач не надає документи для проведення оцінки, а також не допускає позивачку та представників КП «Прилуцьке МБТІ» для проведення поточної інвентаризації будинку.

Згідно з повідомленням КП «Прилуцьке МБТІ» від 19.07.2016 року № 1678, право власності на будинок з господарськими будівлями за адресою с. Голубівка Прилуцького району по 1-му пров. Златоустівському буд. 5, зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва № 111 про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Івковецької сільської ради 24.05.1993 року на підставі рішення № 8 Прилуцької районної ради від 25.01.1991 року.

Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.07 р. про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі Постанова пленуму ВСУ №11 від 21.12.07 р.), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

При поділі майна подружжя, яке належить їм на праві спільної сумісної власності вважається, що частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначене шлюбним договором або домовленістю між ними. Крім того, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. За наявності підстав, суд своїм рішенням може збільшити частку дружини, чоловіка, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ст. 70 СК України).

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не знав про оформлення на його імя спірного домоволодіння, спростовуються довідками про укладення ним договору на електропостачання та на розроблення проекту газифікації будинку. Крім того, технічний паспорт на житловий будинок було виготовлено за замовленням у 1993 році позивачки ОСОБА_4- дружини відповідача.

Не є підставою для скасування рішення суду і застосування судом першої інстанції норм СК України, замість КЗпШС України, оскільки таке порушення не потягло за собою неправильне вирішення спору, так як режим спільно нажитого майна подружжя і порядок його поділу передбачено ст.ст.60, 63, 69, 70 СК України та аналогічно ст.ст. 22, 28, 29 КЗпШС України.

Доводи ОСОБА_7 про те, що судове рішення зачіпає її права на спірний житловий будинок, який за її повідомленням було збудовано у 1993 році на підставі рішення виконкому Прилуцької районної ради Чернігівської області № 83 від 17 квітня 1990 року, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданий на імя відповідача.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, у апеляційного суду відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_8 та ОСОБА_7 відхилити.

Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:Судді: