Справа №489/4535/16-ц
Провадження №2/489/2503/16
РІШЕННЯ
іменем України
01 листопада 2016 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Кирильчука О.І., за участі секретаря судового засідання Бойко Р.Ю., позивача та його представника ОСОБА_1 , відповідача та його представника ОСОБА_2 , розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним і скасування державної реєстрації права власності,

встановив:
Позивач просить визнати недійним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 29 січня 2015 року між ним та її сином ОСОБА_4 , оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, квартира була її єдиним житлом, а тому в її діях при укладенні правочину наявна помилка. Допитана як свідок, позивач пояснила, що із сином у них була домовленість про те, що йому буде подаровано квартиру, а взамін він буде доглядати їх з батьком та забезпечувати ліками. Договір, який вона підписувала у нотаріуса, був саме договором дарування, але уважно його позивач не прочитала. Окрім того, позивач вважала, що після повернення сина із зони проведення антитерористичної операції, вона укладе з ним додатковий договір до договору дарування, щоб зазначити в такому договорі дійсні умови надання довічного утримання. До квітня 2016 року позивач разом із чоловіком проживали у подарованій сину квартирі, а потім виїхали проживати у належному їй садового будинку, оскільки відповідач створив нову сім'ю і вони не хотіли заважати йому облаштовувати власне життя.

Представник позивача позов підтримав, оскільки позивач не розуміла, що підписувала і була введена в оману щодо відносин, про які домовлялася із сином, а саме йшлося про довічне утримання, а не про дарування.

Відповідач проти позову заперечував, зазначивши, що ще з 2007 року були розмови про дарування йому батьками квартири, він на цьому не наполягав. Пізніше договір, за яким батьки придбали квартиру на біржі, визнавався дійсним. Оскільки відповідач приймав участь з 2014 року в антитерористичній операції, він надав колишній дружині довіреність на прийняття для нього як дарунка батьківської квартири. На час укладення договору дарування відповідач перебував у зоні проведення антитерористичної операції.

Представник відповідача заперечував проти позову, оскільки жодних домовленостей між сторонами договору дарування про довічне утримання не було, позивач є власником ще садибного будинку, а її чоловік та син -власниками квартири, чим спростовується доводи позивача про подаровану квартиру як єдине її житло.

Свідок ОСОБА_5 , який є чоловіком позивача, пояснив, що їх з дружиною син вмовляв подарувати йому квартиру, розмов саме про довічне утримання із сином не було, але це і так було зрозумілим. Свідок був присутній у нотаріуса під час укладання договору дарування, давав свою згоду на укладення договору, але був впевнений, що то договір довічного утримання, із змістом договору ознайомлений не був, а позивач договір прочитала неуважно.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що за час спільного проживання із відповідачем неодноразово вони з його батьками обговорювали укладення договору довічного утримання. Однак відповідачем було надано довіреність на отримання в дарунок на його ім`я квартири, відповідно був укладений договір дарування, хоча навіть під час нотаріального посвідчення договору між свідком та батьками відповідача була розмова про умови їх утримання.

Згідно із договором дарування квартири від 29.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Черніковою О.Є., ОСОБА_3 передає, а представник обдаровуваного ОСОБА_6 , яка діє від імені ОСОБА_4 , який є сином дарувальника, приймає безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 12 договору чоловіком дарувальника нотаріусу була надана згода на дарування вищевказаної квартири. Сторони стверджують, що зміст договору їм повністю зрозумілий і нез`ясованих питань немає.

Відповідно до довіреності від 04.04.2014 року ОСОБА_4 уповноважує ОСОБА_6 представляти його інтереси, зокрема, по всім питанням, що пов`язані з прийняттям ним безоплатно у власність(дарунок) квартири АДРЕСА_1 .

Згідно із довідкою №789 від 11.07.2016 року, виданою військовою частиною-польова пошта НОМЕР_1 , ОСОБА_4 дійсно брав безпосередню участь в антитерористичній операції в періоди з 23.05.2014 року по 25.06.2014 року, з 28.06.2014 року по 08.08.2014 року, з 13.10.2014 року по 16.10.2014 року, з 30.10.2014 року по 14.12.2014 року, з 27.12 2014 року по 03.03.2015 року, з 15.05.2015 року по 06.07.2015 року, з 29.07.2015 року по 31.07.2015 року, з 29.08.2015 року по 11.11.2015 року.

Відповідно до посвідчення № НОМЕР_2 , виданого Ленінським УПФУ, позивач ОСОБА_3 отримує пенсію за віком, згідно листа від 29.08.2016 року комунального закладу Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» позивач має хвороби серця і цукровий діабет.

Згідно із інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач є власником садового будинку в садовому товаристві в с.Баловне Новоодеського району Миколаївської області, чоловік позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності володіють двокімнатною квартирою в АДРЕСА_2 .

Витяг з наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_1 від 22.07.2016 року свідчить про вибуття відповідача як військовослужбовця у щорічну відпустку.

Відповідно до ч.1 ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину(стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За змістом ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Копія посвідчення пенсіонера ОСОБА_5 , висновки інспекторів Ленінського та Інгульського відділів від 28.07.2016 року та 15.06.2016 року відповідно, витяг з кримінального провадження від 12.07.2016 року, довідку ЖКП «Південь» від 27.01.2015 року, службову характеристику ОСОБА_4 , акт про фактичне місце проживання від 13.07.2016 року, пояснення від 29.09.2016 року, акт від 29.09.2016 року не стосуються предмета доказування, а саме помилки позивача щодо природи правочину, тому є неналежними доказами.

Не стосуються предмета доказування і письмові заперечення відповідача, подані по справі №489/2948/16-ц за позовом про стягнення з нього аліментів, оскільки провадження у зазначеній справі було відкрито 30.06.2016 року, а спірний договір укладено за півтора року до цього.

Доводи позивача про наявність у неї намірів укладення договору довічного утримання, а не договору дарування, спростовуються її поясненнями щодо бажання після укладення договору дарування укласти додатковий договір із відповідачем щодо умов утримання. За таких обставин позивач була обізнана саме про підписання нею договору дарування, а її недбальство, внаслідок чого договір нею прочитано побіжно, не є підставою для визнання його недійсним.

Наявність вищевказаних намірів сторін на укладення договору довічного утримання, про що зазначили свідки, спростовується видачею відповідачем довіреності саме на укладення договору дарування та тим, що за вісім місяців до вчинення правочину відповідач як військовослужбовець вибув у відрядження з м.Миколаєва для участі в антитерористичній операції, що пов`язано із ризиком для життя і здоров`я, а тому не мав змоги надавати догляд позивачу. Окрім того, відповідач перебував за межами міста на дату вчинення правочину, а договір дарування позивачем укладено із представником відповідача.

Позивач та її чоловік мають інше житло, що підтверджується дослідженими довідками з державних реєстрів, а вік позивача та наявні у неї хвороби не є такими, що заважали волевиявленню.

Відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна в даному випадку не є тією обставиною, яка б свідчила про неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, оскільки відповідач із дня укладення спірного договору та до 11.11.2015 року більшу частину часу перебував у відрядженні в районах проведення антитерористичної операції, а після повернення постійно проживав у квартирі.

Враховуючи, що позивачем не доведено помилку щодо природи правочину, позовні вимоги в частині визнання договору дарування недійсним задоволенню не підлягають. Оскільки договір не визнано недійсним, відсутні підстави для скасування державної реєстрації права власності.
На підставі ст.ст. 203, 229 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 3, 15, 58, 60, 214-215 ЦПК України, суд

ухвалив:
У задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 29 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , і скасуванні державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційну скаргу може бути подано до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя