Справа № 363/402/16-ц Головуючий у І інстанції Баличева М. Б.
Провадження № 22-ц/780/5803/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 35 22.12.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

22 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Олійника В.І.,

суддів Березовенко Р.В., Мельника Я.С.,

при секретарі Дрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 вересня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" до ОСОБА_2, про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року позивач ТОВ «Комплекс Агромарс» звернулося до суду із зазначеним позовом, які уточнило в ході розгляду справи та обґрунтовувало тим, що 01.02.2011 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургону ISUZU NQR 71P №АІ 1545 ВН автоколони №3 транспортного департаменту Гаврилівського птахівничого комплексу.

Робота відповідача полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (мясо продукції), згідно видаткових товарнотранспортних накладних та актів прийомупередачі.

01 лютого 2011 року між сторонами укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за №23-В та №23-Е.

25 квітня 2012 року ОСОБА_2 було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF TE 86 NCA № НОМЕР_1 автоколони № 2 цього ж департаменту та доручено, за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора, і переукладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність №290-В від 25.04.2012 року і №290-Е від 25.04.2012 року.

17 вересня 2012 року ОСОБА_2 було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF TE 96 NA № НОМЕР_2 цієї ж автоколони та доручено за його згодою, виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора.

22 січня 2013 року ОСОБА_2 було переведено водієм автофургону та рефрижератора SCANIA P 380 LA №АІ 7549 ВІ цієї ж автоколони та доручено за його згодою, виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора.

01 лютого 2014 року між позивачем та ОСОБА_2 було переукладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за №100-В та №100-Е. Відповідно до вищезазначених договорів ОСОБА_2 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. Протягом всієї роботи ОСОБА_2 на посаді водія-експедитора автоколони №2 транспортного департаменту неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність мясо-продукцію для доставки її в пункт призначення, але під час передачі продукції контрагентам позивача виявилася її нестача, сам факт і розмір якої був підтверджений складеними відповідно до кожної нестачі актами прийому-передачі та/або Актами про розбіжності.

Отже, оскільки ОСОБА_2 не виконав належним чином покладені на нього обовязки , внаслідок чого позивач зазнав значних матеріальних збитків. Наказом від 09.02.2015 року за №117 КА/к-з ОСОБА_2 був звільнений за власним бажанням. Станом на день подання позову до суду з ОСОБА_2 в рахунок погашення вказаної заборгованості було утримано 1 399 грн. 88 коп. Добровільно ОСОБА_2 відшкодовувати шкоду не погоджується і за цих підстав позивач був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми завданої майнової шкоди у розмірі 3 990 грн. 17 коп., а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 378 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 01 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити позові вимоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач звернувся до суду після річного строку для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону. Згідно вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом ч. 3 ст.10 та ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що відповідно до наказу №99 КА/к- п від 01.02.2011 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу на посаду водія автофургону ISUZU NQR 71 Р №АІ 1645 ВН автоколони №3 транспортного департаменту. Відповідно до цього наказу на ОСОБА_2 було покладено обовязки за його згодою в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0.25 посадового окладу експедитора.

Того ж дня відповідача з даним наказом було ознайомлено, про що свідчить його підпис. (а.с.13).

01.02.2011 року з ОСОБА_2 укладено договори про повну матеріальну відповідальність за №№23-В, 23-Е, відповідно до яких на відповідача було покладено повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобілю та ввірених йому підприємством матеріальних цінностей ( а.с.14,15).

Під час виконання своїх трудових обовязків було виявлено нестачу підзвітного товару (мясо-продукції), що відповідно до розрахунку, проведеного позивачем, склало 5 390 грн. 05 коп.

Відповідно до наказу за №201 КА/к- п від 25.04.2012 року ОСОБА_2 переведений на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF TE 86 NCA №АІ 1976 СІ автоколони №2 цього ж департаменту. Відповідно до цього наказу на ОСОБА_2 було покладено обовязки за його згодою в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0.25 посадового окладу експедитора (а.с.16).

25 квітня 2012 року з ОСОБА_2 укладено договори про повну матеріальну відповідальність за №№290-В, 290-Е, відповідно до яких на відповідача було покладено повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобілю та ввірених йому підприємством матеріальних цінностей ( а. с. 17,18).

Наказом №421КА/к- п-д від 17.09.2012 року ОСОБА_2 переведений на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF TE 96 NA №АІ 1588 АІ цієї ж автоколони. Відповідно до цього наказу на ОСОБА_2 було покладено обовязки за його згодою в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0.25 посадового окладу експедитора (а.с.19).

Відповідно до наказу за №81КА/к- п-д від 22.01.2013 року ОСОБА_2 переведений водієм автофургону та рефрижератора SCANIA P 380 LA №АІ 7549 ВІ цієї ж автоколони та доручено за його згодою, виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора (а.с.20).

01 лютого 2014 року з ОСОБА_2 укладено договори про повну матеріальну відповідальність за №№100-В, 100-Е, відповідно до яких на відповідача було покладено повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобілю та ввірених йому підприємством матеріальних цінностей ( а. с. 21,22).

Наказом від 09 лютого 2015 року за №117 КА/к-з ОСОБА_2 звільнений з посади водія автофургону та рефрижератора SCANIA P 380 LA №АІ 7549 ВІ автоколони №2 автотранспортного парку за власним бажанням (а.с.23).

Згідно розрахунків позивача від 01.07.2016 року заборгованість по збиткам, спричиненим ОСОБА_2 філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» за період від 21.04.2014 року до 25.01.2015 року склала 5 390 грн. 05 коп. (т.2, а.с.168)., що складається з суми збитків через нестачу мясо-продукції.

Так, позивач зазначав, що станом на день подання позову до суду з ОСОБА_2 було утримано в рахунок погашення вищезазначеної заборгованості 1399 грн. 88 коп.

Згідно зі ст.135-1 КЗпП письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

У переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва,що є Додатком № 1 до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14 вересня 1981 року №259/16-59) міститься посада експедитора з перевезення вантажів.

Статтею 3 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» встановлено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Водночас згідно ст. 4 «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» передбачено основі принципи на яких ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність, серед яких зокрема: повне висвітлення, послідовність, безперервність, превалювання сутності над формою.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Відповідно до «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого Наказом Мінфіну України № 88 від 24.05.1995 року:

п. 1.2. Господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

п. 2.4. Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Статтею 1 КЗпП України визначено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Згідно ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Статтею 131 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна.

Працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Згідно п.1 ст.134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до вимог ч.1 ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

За ч.1 ст.137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

Обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за завдану шкоду згідно ст.138 КЗпП України покладається на власника або уповноважений ним орган, який для цього повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Згідно вимог Закону обовязковому зясуванню і доведенню стороною позивача підлягають такі обставини: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обовязки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем пропущено передбачений ч.3 ст.233 КЗпП України строк (один рік з дня виявлення шкоди) для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству.

З матеріалів цивільної справи видно, що протягом 2014 - 2015 років видано ряд наказів про відшкодування збитків (т.2 а.с.35, 39, 42, 45, 48, 51, 54, 57, 60, 63, 66, 69, 72, 75, 78, 81, 85, 88, 89, 92, 95, 98, 102, 103, 106, 109, 110, 113, 114, 117, 120, 123, 124, 127, 128, 131, 134, 135, 138, 139), останній наказ виданий 31.01.2015 року. Отже, ТОВ «Комплекс Агромарс» було відомо про факт заподіяної шкоди ОСОБА_2 і останнім визнавалося заподіяння ним збитків і він погоджувався зі стягненнями з нього, які проводилися.

Враховуючи те, що розмір відрахувань із заробітної плати відповідача не покривав збитків, завданих останнім, то позивачу, за його твердженнями, про остаточну (невідшкодовану) суму збитків, завданих товариству відповідачем, з урахуванням проведених утримань, стало відомо саме в день звільнення.

А тому позивач вважає, що строк позовної давності по стягненню матеріальної шкоди заподіяної відповідачем позивачу в сумі 3 990 грн. 17 коп. не прострочений, а починає свій перебіг з дня звільнення, а саме від 09.02.2015 року - з дня виявлення шкоди.

Суд у своєму рішенні зазначив, що факт виявлення нестачі матеріальних цінностей, за умови неналежного врахування норм їх природного убутку, не можуть підмінювати собою підстави і умови для такої відповідальності відповідача передбачені ст.ст.130. 137, 138 КЗпП України та не визначають його винних і протиправних дій і дійшов помилкового висновку, що як розмір нестачі, так і винні, протиправні дії відповідача, що мали до цього призвести, як обов'язкові умови покладання на працівника матеріальної відповідальності, не доведені.

Проте, позивачем були перераховані та зменшені позовні вимоги відповідно до наказу Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 року №339 Про норми природного убутку і відходів продовольчих товарів у торгівлі (у матеріалах справи знаходиться заява про зменшення позовних вимог), а тому посилання Суду про незастосування позивачем норм природного убутку мясо-продукції при її перевезенні авторефрежираторами, є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до вимог п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на вищенаведене, та оскільки відповідачем визнавалася майнова шкода, яка утримувалася з нього, то колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, яким позов ТОВ "Комплекс Агромарс" задовольнити і стягнути з ОСОБА_2 завдану майнову шкоду у розмірі 3990 грн. 17 коп. та 2893 грн. 80 коп. витрат по сплаті судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 вересня 2016 рокускасувати і ухвалити нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" задовольнити і стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" завдану майнову шкоду у розмірі 3990 грн. 17 коп. та 2893 грн. 80 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: