Справа № 758/2589/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

(ЗАОЧНЕ)

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року Подільський районний суд міста Києва

в складі:

головуючого - судді - Неганової Н.В.

при секретарі - Савіцькому Я.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання правочину недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 27.02.2016 року між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір №003526 фінансового лізингу. Предметом даного договору є надання позивачці послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу «Mazda CX5» на суму 29 069,09 доларів США, що еквівалентно 799 400 гривень. ОСОБА_1 відповідно до умов договору перерахувала ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» адміністративний платіж у розмірі 110 000 гривень. Позивачка вважає, що договір лізингу слід визнати недійсним, оскільки в ньому виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених розділом 12 договору, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг» та положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, й одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Так, за спірним договором вибір продавця предмета лізингу здійснює відповідач. Оскільки в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п.1.4. договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності суперечить положенням ст. 808 ЦК України. Крім цього, із договору лізингу не вбачається наявність ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу, а тому відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Позивачка вважає, що в порушення ст. 799 ЦК України договір фінансового лізингу №003526 нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним з моменту його вчинення. ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №003526 від 27.02.2016 року, укладений між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», стягнути з відповідача на її користь сплачені на виконання вищевказаного договору кошти в сумі 110 000 гривень, а також стягнути витрати по сплаті судового збору.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з тих же підстав, просила позов задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений, про причини неявки не повідомив, а тому суд вважав за можливе розглядати справу за відсутності відповідача і ухвалити заочне рішення.

Суд, вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 27.02.2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу №003526 (а.с.8-22-копія договору з додатками), відповідно до якого лізингодавець (ТОВ «Лізингова Компанія «Ваш Авто») зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач - ОСОБА_1 зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

Відповідно до п.1.1. договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб марки «Mazda CX5», модифікація «Тоуріно», об'єм двигуна 2,0 бензин, тип КПП -автоматична.

Відповідно до п.8.2., укладаючи даний договір, сторони погодились, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 29 069,09 доларів США з урахуванням ПДВ, що згідно з обмінним курсом долара США до української гривні становить 799 400 гривень.

На виконання умов договору позивачка сплатила відповідачу адміністративний платіж у розмірі 110 000 гривень, що підтверджується копією квитанції №215 від 27.02.2016 року (a.c.23).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Положеннями ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

За ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Так, згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України та аналізу норм законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу

Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, договір фінансового лізингу №003526 від 27.02.2016 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Отже, враховуючи наведене, суд вважає, що згідно з ч. 4 ст. 203, ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України спірний договір є недійсним, оскільки він укладений з недотриманням форми укладення правочину.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі за № 6-2766цс15, яка також стосується подібних правовідносин із ТОВ «ЛК «Автофінанс», та яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, які мають привести свою практику у відповідність із такими рішеннями Верховного Суду України.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно ч. 5 цієї статті, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 с. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємооблік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пп. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Так, в розділі 12 оспорюваного договору передбачається відповідальність лише лізингоодержувача у разі неналежного виконання умов договору. Між тим, виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом. Також право на розірвання договору в разі невиконання умов договору передбачено лише для лізингодавця.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як додаток №3, але до договору не додається.

У пункті 8.2 оспорюваного договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (29 069,09 доларів США). За умовами договору вона може бути змінена в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (п.8.3 договору).

Згідно з п.10.3 договору визначений лише попередній розмір щомісячного періодичного платежу у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання договору.

Зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.

Відповідно до п. 9.4 договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору передбачено обов'язок сплати лізингоодержувачем до моменту передачі йому предмета лізінгу різниці до вже сплачених авансових платежів, а також зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати Додаток № 3 до даного договору із встановленням щомісячних платежів.

В такий спосіб лізингоодержувач передбачає імовірне подорожчання предмета лізингу. Однак, в договорі не передбачено дій лізингодавця, зокрема повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною.

Зі змісту договору вбачається звуження обов'язків лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, а також в договорі повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам цивільного законодавства.

Враховуючи недотримання встановленої законом нотаріальної форми для укладення договору та порушення нормами договору фінансового лізингу вимог ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає, що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» договір фінансового лізингу є недійсним.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 4 вказаного Закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. (п.5 ч.1 ст. 1 Закону).

Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. (ч.1 ст. 5 Закону).

Фінансовою установою є - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України. (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону)

Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи.

Частиною 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Органом, що здійснює видачу ліцензій для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. (п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг») Здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. (ч. 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»)

З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд вважає, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш Авто» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи та отримання відповідних ліцензій.

Отже, станом на дату укладання між сторонами договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому суд приходить до висновку, що відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг.

Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що відсутність у відповідача статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу робила неможливим виконання умов договору фінансового лізингу з боку ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш Авто».

Статтею 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Оскільки позивачкою на виконання договору фінансового лізингу було сплачено адміністративний платіж на рахунок ТОВ «ЛК «Ваш Авто» в розмірі 110 000 гривень, то передані відповідачу кошти повинні бути повернуті позивачці.

З огляду на викладене, суд вважає, що позов в судовому засіданні доведений і підлягає задоволенню.

Стягненню на користь позивачки підлягають також витрати по сплаті судового збору.

Позивачка також просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 22 000 гривень. На підтвердження витрат позивачка надала договір про надання юридичних послуг №23/16 від 29.02.2016 року, укладений між нею та фахівцем в галузі права ФОП ОСОБА_2 та квитанцію від 24.03.2016 року про сплату 22 000 гривень.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно з ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

В пункті 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позивачка не надала суду акт прийому-передачі виконаних робіт за договором про надання юридичних послуг, а також розрахунок таких витрат, складений особою, яка надавала правову допомогу. Позивачкою самостійно здійснений розрахунок судових витрат в клопотанні від 22.06.2016 року. При цьому в розрахунку зазначено і враховано кількість годин, витрачених на попереднє опрацювання матеріалів (3 години), представництво в правоохоронних органах і витрати на відрядження та представництво в суді (10 годин), представництво у ВДВС Печерського району м. Києва (4 години), листування з відповідачем (6 годин), написання заперечення на апеляційну скаргу (4 години). Між тим, фахівець в галузі права в суді інтереси позивачки не представляв, а представництво у правоохоронних органах немає відношення до даної справи. Листування з відповідачем у матеріалах справи відсутнє, а щодо попереднього опрацювання матеріалів, то не зазначено які матеріали і яким чином опрацьовувались.

За таких обставин суд вважає, що витрати на правову допомогу стягненню не підлягають.

На підставі наведеного, ст.ст. 203, 215, 216, 220, 227, 799, 806, 807 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 3, 6, 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 213, 214, 215, 218, 226 ЦПК України,

суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №003526 від 27.02.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» () на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 110 000 гривень, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 100 гривень, а всього стягнути 111 100 гривень (сто одинадцять тисяч сто гривень).

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Н. В. Неганова