Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/7762/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Боровікова А.І.
Провадження № 22-ц/778/3373/16 Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Савченко О.В.

за участю секретаря: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4

на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2016 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнила.

В обґрунтування вимог остаточно зазначила, що у квітні 2015 року між нею та ФОП ОСОБА_9 було укладено договір № 3-04-15 виготовлення та встановлення меблів (Додаток 1), а саме двохярусного ліжка за її місцем мешкання за адресою АДРЕСА_2

У відповідності до п.п. 2.1. договору загальна вартість виготовлення та встановлення меблів складала 7 600 грн. В свою чергу, згідно п.п. 3.2 вищевказаного договору, ОСОБА_9 як виконавець за даним договором, повинен був виготовити та встановити зазначені меблі через 14 робочих днів після отримання авансу у розмірі 5600 грн. Керуючись п.п. 4.1. договору, нею на користь ОСОБА_9 було передано вищевказану суму авансу в момент підписання відповідного договору.

У визначений договором чотирнадцятиденний термін вищевказані меблі не було виготовлено та встановлено у відповідному приміщенні.

Вважала, що вказаний авансовий платіж повинен був бути повернутий їй у повному обсязі згідно вимог ст. 570 ЦК України.

Однак, виконавець за договором ФОП ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. ОСОБА_5, а також малолітні діти померлого: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, прийняли спадщину після смерті ОСОБА_9 у вигляді частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_9 вона у усній формі звернулася до ОСОБА_5, як до спадкоємця за її постійним місцем проживання, оскільки про наявність інших спадкоємців позивачу на той час відомо не було, з вимогою повернути грошові кошти, які було сплачено спадкодавцю у якості авансу за виготовлення та встановлення вищезазначених меблів. ОСОБА_5 зазначені вимоги були повністю проігноровані.

На підставі ст. 1282 ЦК України просила стягнути з відповідачів ОСОБА_5, малолітніх ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в особі їх законного представника ОСОБА_6, як спадкоємців ОСОБА_9 на її користь борг спадкодавця ОСОБА_9 у розмірі 5600 грн., переданих останньому у якості авансового платежу за для оплати робіт по виготовленню і встановленню меблів, витрати на правову допомогу у розмірі 1102 грн. 40 коп. та судовий збір у сумі 487 грн. 20 коп.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на доведеність факту передачі ОСОБА_9 грошових коштів, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач не надала доказів про наявність на момент відкриття спадщини боргового зобов'язання у спадкодавця.

Висновки суду ґрунтуються на доказах, досліджених у судовому засіданні, відповідають фактичним обставинам справи. Фактична сторона справи встановлена з додержанням норм процесуального права.

Згідно з ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказування полягає не лише в подані до суду доказів, а й у доведеності їх переконливості, належності та допустимості.

Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За положеннями ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. До складу спадщини входять усі права та обов'язки померлої особи, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Звертаючись з позовом до спадкоємців ОСОБА_9 про стягнення 5600 грн., ОСОБА_3 посилалася на те, що має місце невиконання ОСОБА_9 договірних зобов'язань за договором №-3-04.15 від 18 квітня 2015 року, за умовами якого він отримав аванс в сумі 5600 грн.

Суд обґрунтовано визнав, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених в позові, про те,що вона є кредитором спадкодавця.

Доводи апеляційної скарги про доведеність позовних вимог з посиланням на договір від №-3-04.15 від 18 квітня 2015 року не ставлять під сумнів правильність висновків суду.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

В матеріалах справи відсутній борговий документ, який би посвідчував передачу позивачем суми 5600 грн. ОСОБА_9, після смерті якого спадщину прийняли ОСОБА_5 та малолітні діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Договір від №-3-04.15, на якій посилається позивач, взагалі не містить інформації щодо особи, з якою ОСОБА_3 його уклала, зокрема і щодо того, що договір укладався з приватним підприємцем.

Так, в тексті договору вказано, що виконавцем є ОСОБА_9, при цьому вказано лише прізвище з ініціалами без розшифровки імені та імені по-батькові. Текст договору не містить будь-яких інших даних, які б могли однозначно ідентифікувати зазначену в договорі особу (серія та номер паспорту, ідентифікаційний код тощо).

Отже, договір не дозволяє не тільки підтвердити факт передачі грошових коштів, а і однозначно ідентифікувати сторону цього договору та стверджувати, що таким є саме померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 р. ОСОБА_9.

Є неприйнятними і посилання на покази свідка. У абз. 2 п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо ( ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

Всі доводи апеляційної скарги є лише припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення (ч.4 ст. 60 ЦПК України).

Отже, наведені обставини свідчать, що ОСОБА_3 не довела право вимоги до відповідачів як спадкоємців померлого ОСОБА_9, і суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Суд встановив всі факти, необхідні для вирішення спору, при ухвалені рішення дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлених обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми трудового права.

Доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: