Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2936/16 Головуючий у 1-й інстанції: Фунжий О.А.
Є.У.№ 333/6035/15-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

проект

21 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Пільщик Л.В.,

Сапун О.А.,

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_5, третя особа виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про повернення вкладів, виплату упущеної вигоди, відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнювали і уточнювали. Зазначали, що 12 грудня 2014 р. між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та позивачами, кожним окремо, укладено договори банківського строкового вкладу (депозит), за якими банк прийняв від ОСОБА_3 на зберігання грошові кошти в сумі 6 400 доларів США, від ОСОБА_4 - в сумі 6 438 доларів США, на строк до 12 липня 2015 р. зі сплатою відсотків за ставкою 12,5% річних. Починаючи з квітня 2015 р. банк припинив виплату процентів за користування коштами, а після закінчення строку дії договору грошові кошти не виплатив. Нараховані проценти за користування коштами банк додав до суми вкладів, відтак залишок за вкладом ОСОБА_7 становить 6 582,15 доларів США, за вкладом ОСОБА_4 - 6 621,5 доларів США.

Посилаючись на зазначені обставини, просили суд стягнути солідарно з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» і його засновника ОСОБА_5 на користь позивачів вищезазначені суми вкладів і відсотків, упущену вигоду, розмір якої станом 31 березня 2016 року на користь ОСОБА_3 становив 587,06 доларів США, а після 31 березня 2016 року - щодня по 2,22 долари США за кожний день прострочення; на користь ОСОБА_4 - в сумі 418,88 доларів США, а після 31 березня 2016 p. - по 2,24 долари США за кожний прострочений день, а також по 25 000 грн. кожному в порядку відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Встановлено, що 12 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено договір банківського вкладу депозит «Нові гроші» №313731/50625/7-14, за умовами якого ОСОБА_3 передав відповідачу грошові кошти в сумі 6 400 доларів США, а банк в свою чергу зобов'язався прийняти суму вкладу і виплачувати 12, 5 % річних. Датою вимоги вкладником вкладу сторони визначили 12 липня 2015 року. Нараховані за договором банківського вкладу проценти зараховуються вкладнику на відкритий у Банку рахунок, який вкладник має право отримувати щомісяця протягом строку дії договору (а.с.13).

Того ж дня аналогічний договір банківського вкладу №313731/50629/7-14 було укладено між ОСОБА_4 і ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на суму вкладу 6 438 доларів США (а.с.14).

До закінчення строку дії договорів позивачі повідомили Банк, що у зв'язку із закінченням строку дії вищезазначених договорів 12 липня 2015 року, вони просять повернути суму вкладів разом із нарахованими відсотками (а.с.9).

З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків, виходячи із пріоритетності підтримки цінової стабільності в державі, сприяння стабільності банківської системи України, забезпечення розрахунків, у тому числі в зовнішньоекономічній діяльності, пов'язаних з нею операцій, керуючись статтею 99 Конституції України, статтями 6, 7, 15, 55 та розділами IV, V, VIII Закону України «Про Національний банк України», статтями 66, 67 та главою 11 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтями 4, 6 та 11 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтями 8 та Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Правління Національного банку України 6 лютого 2014 року прийняло постанову № 49 «Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютних операцій» (постанова втратила чинність згідно з постановою Правління НБУ від 28 березня 2014 року № 172).

Постановою Правління НБУ від 27 лютого 2014 року № 104 були внесені зміни до постанови № 49 від 6 лютого 2014 року в частині зобов'язання банків обмеження видачі (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати банків у межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України та не допускати обмежень щодо переказу коштів в іноземній валюті, що належать клієнтам, відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України (постанова втратила чинність згідно з постановою Правління НБУ від 28 березня 2014 року № 172).

Постановою Правління Національного банку України від 28 березня 2014 року № 172 «Про регулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій» дані зобов'язання для банків залишились чинними. Додатково зазначено, що вимога поширюється на видачу (отримання) готівкових коштів як в межах України так і за її межами, незалежно від кількості рахунків клієнта в одному банку. Постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2014 року № 328 «Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій» постановою Правління Національного банку України від 29 серпня 2014 року № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України», постановою Правління Національного банку України від 1 грудня 2014 року № 758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», продовжено дію вищезазначених обмежень щодо видачі валютних коштів клієнтів з поточних, вкладних рахунків.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит»» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17 вересня 2015 року прийнято рішення № 171 про запровадження з 18 вересня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»». Протягом дії тимчасової адміністрації вкладники банку - фізичні особи, можуть отримати свої кошти за договорами банківського вкладу, строк дії яких закінчився, в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб банку з ринку, але не більше 200 000 грн.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»» було запроваджено строком на 3 місяці з 18 вересня по 17 грудня 2015 року.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 17 грудня 2015 року за № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ « Банк «Фінанси та кредит»» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 грудня 2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації ПАТ « Банк «Фінанси та кредит» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»».

В порядку виконання норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 06 листопада 2015 року Фонд гарантування вкладів перерахував позивачам по 200 000 грн. кожному, що не оспорювалося ОСОБА_3 в засіданні суду апеляційної інстанції.

Відмовляючи позивачам у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на час розгляду справи та ухвалення рішення в ПАТ « Банк «Фінанси та кредит»» була введена тимчасова адміністрації та запроваджено процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку, що унеможливлює задоволення позову про стягнення банківського вкладу поза межами системи гарантування вкладів фізичних осіб.

Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи і вимогам діючого законодавства.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

За договорами, строк яких закінчився, виплати здійснюються в межах суми фінансування, що гарантується Фондом, в національній валюті України.

Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим НБУ до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до ст.36 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

З огляду на зазначену норму під час тимчасової адміністрації виплата коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, здійснюється в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше 200 000 грн.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Оскільки встановлено, що рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 вересня 2015 року в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» з 18 вересня 2015 року була запроваджена тимчасова адміністрація, а 18 грудня 2015 року, на підставі постанови Правління Національного банку України від 18 грудня 2015 року, розпочато процедуру ліквідації цього банку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на момент вирішення спору у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у справі №6-1123 цс 16 від 13 червня 2016 року, а тому доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права являються неспроможними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив позивачам у відшкодуванні моральної шкоди являються неспроможними.

Відповідно до частини четвертої статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України.

Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов'язань у випадках, передбачених договором або законом.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку про те, що ні чинним законодавством ні договорами, укладеними сторонами, не передбачено право позивачів на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з неповерненням банком грошових коштів, переданих на депозит, а відтак висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди з цих підстав є правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на безпідставну відмову у позові про стягнення збитків не ґрунтуються на законі.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові задані ним збитки.

Частиною 2 ст. 623 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нараховані позивачами суми на користь ОСОБА_6 - у розмірі 587,06 доларів США, а після 31 березня 2016 року - щодня по 2,22 долари США за кожний день прострочення; на користь ОСОБА_4 - в сумі 418,88 доларів США, а після 31 березня 2016 p. - по 2,24 долари США за кожний прострочений день не є збитками в розумінні ст. ст.22,623 ЦК України, їх не можна віднести ні до реальних збитків, ні до упущеної вигоди.

Вищевикладене спростовує доводи апеляційної скарги про доведеність заподіяння збитків.

Посилання в апеляційній скарзі на незаконність судового рішення в частині відмови у позові, заявленого до відповідача ОСОБА_5, не ґрунтуються на законі. ОСОБА_5 не являється стороною договору банківського вкладу, а тому і не відповідає за його виконання.

Доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2016 року по цій справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: