У Х В А Л А

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_6, поданою представником - ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Херсонської області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 11 вересня 1993 року по 29 липня 2014 року перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. 26 червня 2014 року вона уклала з відповідачем договір дарування торгівельного комплексу для продажу продовольчих товарів, загальною площею 170,2 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1 та попередній договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 на забезпечення виконання умов якого вона передала йому 75 тис. грн. в якості завдатку.

Посилаючись на те, що вказані договори були укладені з метою зменшення витрат, пов'язаних з оформленням договору про поділ спільного майна подружжя, проте відповідач відмовляється укладати договір купівлі-продажу вказаного вище житлового будинку, позивачка просила визнати договір дарування зазначеного торгівельного комплексу, укладений 26 червня 2014 року між нею та відповідачем, недійсним, оскільки він вчинений з метою приховування іншого правочину.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 13 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 17 грудня 2015 року (з урахуванням ухвали від 03 березня 2016 року про виправлення описки) рішення районного суду скасовано. Визнано договір дарування від 26 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недійсним.

У касаційних скаргах ОСОБА_4 та представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - просять скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційні скарги підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності укладення договору дарування торгівельного комплексу з метою приховання іншого правочину, зокрема договору про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що договір дарування торгівельного комплексу було укладено з метою приховання договору про поділ спільного майна подружжя, оскільки сторони в один день уклали попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та договір дарування торгівельного комплексу, які належали їм на праві спільної сумісної власності.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 11 вересня 1993 року по 29 липня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

За договором дарування від 26 червня 2014 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 торгівельний комплекс для продажу продовольчих товарів, загальною площею 170,2 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 та уклала із ним попередній договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 на забезпечення виконання умов якого передала йому 75 тис. грн. в якості завдатку.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що вказані договори були укладені з метою зменшення витрат, пов'язаних з оформленням договору про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.

Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до п. 1 договору дарування ОСОБА_3 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_4 прийняв, як дарунок торгівельний комплекс для продажу продовольчих товарів, загальною площею 170,2 кв. м, розташований по АДРЕСА_1.

Пунктом 6 договору дарування сторони засвідчили, що щодо предмета дарунку не ведуться спори, відносно нього не укладено будь-яких договорів відчуження чи щодо користування з іншими особами, завдатків від третіх осіб за це майно не отримано, як юридична адреса він не використовується. Дарувальник стверджує, що відчуження предмета дарунку відбувається з урахуванням інтересів всіх членів його сім'ї, у тому числі малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких дарувальник зобов'язаний утримувати за законом або договором; обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо предмета дарунку немає; укладення цього договору не пов'язане із виконанням обдарованим будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. Ці обставини доведені до відома сторін правочину.

Згідно з п. 7 договору дарування сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Дарувальник стверджує, що дарування здійснюється ним за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

У п.п. 8, 12 договору дарування сторони засвідчили, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються предмета дарунку. Будь-які попердні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Зміст цього договору, зміст зазначених у п. 11 договору норм ЦК України та СК України їм зрозумілі, питань, які залишилися б нез'ясованими і незрозумілими для них, немає.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема ст. ст. 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК України тощо.

Зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

Пунктом 25 зазначеної постанови Пленуму роз'яснено, що за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

З наведеного вбачається, що для визнання правочину удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Отже, для визнання договору дарування удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено договір купівлі-продажу, а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі.

У порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд не навів у судовому рішенні беззаперечних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження укладення сторонами удаваного правочину та їх обопільного умислу на ці дії, не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та обгрунтував своє рішення на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, 21 жовтня 2015 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції рішення, між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого остання придбала спірне нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Отже, апеляційному суду у порядку сингулярного правонаступництва слід вирішити питання щодо залучення до участі у справі нового власника спірного майна, оскільки судове рішення у цій справі зачіпає її права та законні інтереси.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6, поданою представником - ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 17 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська