Справа № 161/505/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Провадження № 22-ц/773/592/16 Категорія: 39 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Стрільчука В.А.,

суддів Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

секретар судового засідання Перебойчук Р.В.,

з участю позивача ОСОБА_1, передставника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частину земельної ділянки за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що в листопаді 2015 року ОСОБА_3 предявила до нього позов про поділ в натурі житлового будинку та земельної ділянки по вул. Ставки, 9 в м. Луцьку і зазначала, що їй на праві власності належить 1/6 частина будинку на підставі рішення суду від 06 серпня 2008 року та 1/2 частина земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 квітня 2015 року. Однак він з цим не погоджується.

23 квітня 2004 року матірю сторін ОСОБА_5 було складено заповіт, яким вона заповіла їм в рівних частинах все належне їй на час смерті майно.

За договором дарування від 24 грудня 2004 року матір подарувала весь будинок йому.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 30 травня 2008 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Волинської області від 06 серпня 2008 року, за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/6 частину будинку. Отже з 06 серпня 2008 року він став власником 5/6 частин будинку, а відповідач 1/6 його частини.

15 квітня 2015 року ОСОБА_3 отримала у Першій Луцькій державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину після смерті матері на 1/2 частину земельної ділянки.

Вважає, що після набуття сторонами права спільної часткової власності на будинок, до них перейшло й право власності у відповідних частках на земельну ділянку. Тому відповідачу має належати 1/6 частина земельної ділянки.

Враховуючи викладене, просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5, видане 15 квітня 2015 року ОСОБА_3, на 1/2 частину земельної ділянки, визнати за ним право власності на 5/6 частин земельної ділянки, що розташована в м. Луцьку по вул. Ставки, 9, та стягнути з ОСОБА_3 на його користь 1697,61 грн. судового збору і 3000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 01 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову, покликаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що померлою ОСОБА_5 подаровано позивачу лише будинок, при цьому даним договором не охоплювалася земельна ділянка та не визначався її розмір, а позивачем та його представником не доведено наявності порушень вимог чинного законодавства при видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки.

Вказані висновки суду відповідають обставинам справи і зроблені з дотриманням норм матеріального права.

Статтями 1217, 1223 Цивільного кодексу України (далі ЦК) України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-пятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 квітня 2014 року померла матір сторін ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЕГ № 156274 від 17 квітня 2014 року (а. с. 34). Після її смерті спадщину прийняли сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно із заповітом від 23 квітня 2004 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 все належне їй майно, а також все те, на що за законом вона матиме право, заповіла в рівних частках своїм дітям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а. с. 14).

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 24 грудня 2004 року ОСОБА_5 подарувала належний їй житловий будинок № 9 по вул. Ставки в м. Луцьку ОСОБА_1 (а. с. 15).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 30 травня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в будинковолодінні, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та договору дарування житлового будинку, розподіл будинковолодіння в натурі, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Волинської області від 06 серпня 2008 року, за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/6 частину будинковолодіння № 9 по вул. Ставки в м. Луцьку як на спадкове майно після смерті її батька ОСОБА_6 та визнано частково недійсним вищезгаданий договір дарування від 24 грудня 2004 року в частині відчуження 1/6 будинковолодіння (а. с. 21-22).

Згідно з розясненнями, даними у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Спадкодавець може передавати за заповітом частину належної йому земельної ділянки, тоді інша частина цієї ділянки спадкується за законом. У разі коли спадкодавець заповів всю земельну ділянку або її частину іншим особам, які не успадковували нерухоме майно, то спадкоємці мають право на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно та на частину ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, незалежно від змісту заповіту.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 120 Земельного кодексу (далі ЗК) України в редакції, що діяла на час складання ОСОБА_5 заповіту, на час укладення нею договору дарування (2004 рік) та на час набрання законної сили вищезгаданим рішенням Луцького міськрайонного суду від 31 травня 2008 року, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Згідно з ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 126 ЗК України в редакції, що діяла на той час, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 377 ЦК України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Луцької міської ради від 29 грудня 2003 року № 14/14.1 державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0603 га по вул. Ставки, 9 в м. Луцьку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд був виданий ОСОБА_5 лише 22 січня 2007 року (а. с. 16).

Отже на час відчуження (дарування) будинку дарувальник не мала права власності на земельну ділянку, а набувши його у 2007 року, цивільно-правових угод щодо її відчуження не укладала. Тому безпідставними є доводи позивача про перехід до сторін на підставі положень нині чинних ч. 1 ст. 120 ЗК України та ч. 1 ст. 377 ЦК України права власності у відповідних часках на земельну ділянку після набуття ними за рішенням Луцького міськрайонного суду від 30 травня 2008 року права спільної часткової власності на будинок.

Виходячи з наведеного, позовна вимога ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 5/6 часток спірної земельної ділянки не підлягає задоволенню у звязку з відсутністю правових підстав для цього.

Питання про правомірність видачі спадкодавцю ОСОБА_5 державного акта про право власності на земельну ділянку у 2007 році, коли вона вже не була власником будинку, виходить за межі підстав і предмета позову в даній справі, оскільки вимогу про визнання вказаного акта недійсним ОСОБА_1 не заявляв.

15 квітня 2015 року державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори на підставі дубліката заповіту ОСОБА_5 від 23 квітня 2004 року та державного акта про її право власності на земельну ділянку від 22 січня 2007 року відповідачу ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину спірної земельної ділянки (а. с. 24).

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Враховуючи, що на час видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом державний акт про право власності спадкодавця на земельну ділянку не оспорений і не визнаний недійсним в установленому законом порядку, відсутні правові підстави для визнання недійсним вказаного свідоцтва.

Виходячи з викладеного, давши вірну оцінку обставинам справи, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи позивача про незаконність видачі оспорюваного ним свідоцтва про право на спадщину не заслуговують на увагу, оскільки всі підстави для його видачі якраз мали місце. Такими підставами були заповіт спадкодавця ОСОБА_5, яка заповіла все належне їй майно в рівних частках позивачу ОСОБА_1 і відповідачу ОСОБА_3 (а. с. 14) і державний акт про право власності спадкодавця ОСОБА_5 на спірну земельну ділянку (а. с. 18). Вказані заповіт та державний акт на час вирішення даної справи не скасовані і не визнані недійсними.

Як зазначалося вище, позивач не заявляв вимогу про визнання державного акта про право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку недійсним, а тому його доводи про незаконність цього акта не можуть бути розглянуті в межах даного спору, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Також не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про набуття ним права власності на 5/6 частин спірної земельної ділянку на підставі ст. 377 ЦК України в редакції станом на 24 грудня 2004 року. Відповідно до вказаної правової норми, зміст якої наведено вище, до набувача нерухомості переходить право на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Однак в даному випадку позивач вимагає визнання за ним права власності не на частину земельної ділянки, що зайнята будинком та іншими спорудами, і частину, необхідну для їх обслуговування (причому без надання жодних доказів про розмір та конфігурацію такої ділянки), а на 5/6 частин усієї земельної ділянки, виділеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Такі вимоги ОСОБА_1 є безпідставними з мотивів, наведених вище.

Разом з тим, дане рішення суду не перешкоджає позивачу захистити свої права, повторно предявивши вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину одночасно або після вирішення судом його позову про визнання недійсним державного акта про право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку.

Крім того, відповідно до п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 05 листопада 2009 року № 1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» громадяни України, які на час набрання чинності цим Законом у встановленому порядку набули право власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, мають право на безоплатну приватизацію земельної ділянки, необхідної для розміщення та обслуговування цього жилого будинку, в розмірах згідно з частиною третьою статті 121 Земельного кодексу України. Громадяни України, які використали своє право на безоплатну приватизацію земельних ділянок, мають право на викуп таких земельних ділянок у зазначеному розмірі.

Отже після визнання в установленому законом порядку державного акта про право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку недійсним (у випадку задоволення відповідного позову), що матиме наслідком повернення цієї ділянки до комунальної власності, у позивача ОСОБА_1 як власника частини жилого будинку виникне право на безоплатну приватизацію відповідної частини спірної земельної ділянки або на її викуп.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 01 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: