Справа №265/5908/16-ц
Провадження №2/265/2267/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом Виконавчого комітету Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності майном шляхом зняття особи з реєстрації, треті особи: Житлово-комунальне підприємство «Азовжитлокомплекс», Лівобережна районна адміністрація Маріупольської міської ради, Лівобережний районний відділ міста Маріуполя ГУ ДМС в Донецькій області, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права власності майном шляхом зняття особи з реєстрації. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилався на те, що на підставі ордеру № 448 від 28 березня 1975 року, який був наданий Виконкомом Жданівської міської ради ОСОБА_2 отримала АДРЕСА_1 на родину, яка складається з ОСОБА_2, ОСОБА_3 (чоловіка наймача), ОСОБА_4 (доньки наймача), ОСОБА_5 (сина наймача). Вказані особи були зареєстровані у такій квартирі з 18 липня 1975 року, а ОСОБА_5 з 15 квітня 1988 року. 1 квітня 1977 року відповідачка вибула зі спірної квартири. 27 січня 1998 року із неї вибув ОСОБА_3, а 14 березня 2012 року - ОСОБА_2, яка померла. Вказували, що 6 червня 2014 року вибув ОСОБА_5 також внаслідок смерті. Спірна квартира відноситься до комунальної форми власності, яка за життя ніким із постійних мешканців приватизована не була. На сьогоднішній день виконкому Маріупольської міської ради стало відомо про те, що у АДРЕСА_1 з 19 липня 2014 року зареєстрована ОСОБА_1, яка 8 серпня 2014 року звернулась до Лівобережної районної адміністрації із заявою про зміну договору найму та переоформлення особового рахунку через смерть своєї матері, яка померла два роки до того. При цьому після смерті брата минуло 2 місяці. Ордер на вселення у спірну квартиру відповідачці представниками позивача також не видавався, а з 17 липня 1987 року по 8 липня 2014 року ОСОБА_1 постійно мешкала у двокімнатній квартирі у АДРЕСА_2, яку приватизувала разом із своїм сином ОСОБА_6 6 серпня 1999 року, де ОСОБА_1 постійно проживала на момент смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_2 Таким чином відповідачка не мала законних підстав реєструватися у спірній квартирі, яка належить громаді міста Маріуполя, та переоформлювати особовий рахунок на себе, бо право користування спірним приміщенням втратила у 1977 році, коли вибула з такої квартири. На підставі переліченого просив усунути перешкоди у здійсненні права власності АДРЕСА_3 шляхом зняття з реєстрації за цією адресою ОСОБА_1, стягнувши з неї судові витрати позивача зі зверненням до суду із таким позовом.

В судовому засіданні представник позивача, яка діє на підставі довіреності, ОСОБА_7, підтримуючи заявлені нею вимоги в інтересах виконкому Маріупольської міської ради, надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Також вказувала, що оскільки спірна квартира належить до державного житлового фонду, в якій в порушення норм закону та без згоди власника було зареєстровано відповідачку, то просила усунути перешкоди у користуванні АДРЕСА_3, знявши з реєстрації за цією адресою ОСОБА_1, тим самим просила суд задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідачка, ОСОБА_1, в судовому засіданні, не визнаючи заявлені до неї вимоги, вказувала, що її батьки на себе та своїх дітей, відповідачку та її брата ОСОБА_5, отримали за ордером на вселення АДРЕСА_3. Вона у вказаній квартирі мешкала, поки не вийшла заміж, до 1977 року, після чого стала мешкати разом із чоловіком АДРЕСА_4. Зазначала, що звязку із своїми батьками та братом вона не втрачала, бо наведені будинки розташовані неподалік. В 1998 році помер її батько, ОСОБА_3, після чого вона стала часто навідуватись до АДРЕСА_3, бо її мати часто хворіла, а брат був інвалідом 2 групи через серцеву недостатність. Після перенесеної її матірю операції в 2007 році, через погіршення стану здоровя ОСОБА_2, вона була змушена половину часу проводити разом із ОСОБА_2, фактично мешкаючи на дві квартири. Однак після перенесених ОСОБА_2 декількох інсультів з 2011 року вона постійно почала мешкати АДРЕСА_5, бо її матері необхідний був постійний догляд, а брат не міг його надавати. Після смерті матері в 2012 році вона продовжувала мешкати разом із братом, бо його стан здоровя почав різко погіршуватись. Таким чином вона була змушена доглядати ОСОБА_5, який не міг самостійно себе забезпечити. Додавала, що до моменту смерті ОСОБА_5 постійно мешкала разом із ним, просила його оформити спірну квартиру на нього та приватизувати, однак тривалий час він не погоджувався. Врешті навесні 2014 року він погодився на приватизацію АДРЕСА_6, оформивши для цього на неї довіреність. Натомість довести до кінця приватизацію АДРЕСА_3 їй не вдалось через смерть брата. Додавала, що вона окрім того, що постійно мешкає АДРЕСА_5 з 2011 року, також приймає активну участь у ремонті вказаного житла та у благоустрої будинку 58 по вул. Пашковського в м. Маріуполі. На підставі наведеного вважала, що набула законне право на користування АДРЕСА_3, тому просила суд відмовити у позові.

Представник Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради, який діє на підставі довіреності, ОСОБА_8, заперечуючи проти задоволення заявлених вимог, вказував, що рішення колегії районної адміністрації від 24 вересня 2014 року про переоформлення особового рахунку на АДРЕСА_1 на відповідачку є законним, бо усі необхідні для цього підстави за поданим клопотанням житлової організації були, а процедура прийняття такого рішення була дотримана. Просив відмовити у задоволенні позову.

Представник Лівобережного районного відділу міста Маріуполя ГУ ДМС в Донецькій області, який діє на підставі довіреності, ОСОБА_9, підтримуючи подану позовну заяву, вказував, що законних підстав для реєстрації ОСОБА_1 АДРЕСА_5 після смерті брата відповідачки не було. Вирішення спору натомість залишив на розсуд суду.

Представники ЖКП «Азовжитлокомплекс», будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, до суду не зявились повторно за невідомих суду причин.

Суд, вислухавши учасників процесу, які зявились, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, вважає, що заявлені представником позивача позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного обґрунтування.

Згідно із п. п. 3, 5, 6, 10 ст. 15 Житлового кодексу Української РСР (далі за текстом рішення - ЖК) виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад народних депутатів на території району, міста, району в місті: здійснюють управління житловим фондом місцевих рад (ч. 1 ст. 18); здійснюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (ч. 1 ст. 36); приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради (ст. 51) та видають ордери на жилі приміщення (ч. 1 ст. 58, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 141).

Відповідно до пп. 2 п. «А» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

На підставі ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 3 ЖК житлові відносини в Українській РСР регулюються Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік та видаваними відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української РСР.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» на території України застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України (до прийняття відповідних актів останнього), за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

За ст. 7 Постанови Президії Верховної Ради СРСР «Основи житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік» громадяни СРСР мають право на одержання у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

На підставі ст. 9 ЖК громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. При цьому ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За ст. 64 ЖК члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

На підставі ст. 65 ЖК наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до п. п. 13, 14 листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» вказано, що оскільки за змістом статей 64, 65 ЖК наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання. За змістом ст. 65 ЖК за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні.

Суд при цьому не приймає до уваги висновки Верховного Суду України за листом від 26 травня 2001 року щодо «Правових позицій з розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» в частині застосування положень ст. ст. 64, 65 ЖК України, бо у подальшому змінилась судова практика Верховного Суду України та його правові позиції з цього питання.

Так після набуття чинності Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в 2003 році та на підставі правового висновку Верховного Суду України, визначеного ним у постанові від 11 липня 2012 року по справі № 6-60цс12, вбачається, що з урахуванням положень статей 64, 65 ЖК у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. 1 і 2 ст. 64 ЖК). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Згідно із ст. ст. 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. При цьому місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає (більше 6 місяців на рік).

Таким чином на підставі перелічених норм права та правової позиції Верховного Суду України суд дійшов висновку, що за змістом ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача, а особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК).

Тому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, необхідно з'ясувати дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між такими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, а також чи було приміщення постійним місцем проживання осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство та тривалість часу їх проживання.

Суд при цьому зауважує, що виходячи з положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому.

Суд встановив, що на підставі ордеру № 448 від 28 березня 1975 року ОСОБА_2 на родину з чотирьох осіб виконкомом Жданівської міської ради була надана у користування трикімнатна квартира № 9 житловою площею 46,6 кв. м. в будинку 58 по вул. Пашковського в місті Маріуполі. До складу родини ОСОБА_2, яка отримала право на вселення у вказану квартиру, входили чоловік, ОСОБА_3, донька ОСОБА_4, син ОСОБА_5 (а. с. 6).

Згідно із особовим рахунком № 10439, виданим 4 квітня 2016 року ЖКП «Азовжитлокомплекс», та копією паспорту відповідачки вбачається, що наймачем АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 на підставі рішення № 227 від 24 вересня 2014 року Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради про переоформлення особового рахунку. Також з особового рахунку вбачається, що у АДРЕСА_1 зареєстрована лише відповідачка з 19 липня 2014 року. Однак у такій квартирі були раніше зареєстрованими ОСОБА_2 (колишній наймач) з 18 липня 1975 року по 14 березня 2012 року, ОСОБА_3 (чоловік ОСОБА_3 Й.) з 18 липня 1975 року по 27 січня 1998 року, ОСОБА_5 (син ОСОБА_3 Й.) з 15 квітня 1988 року по 6 червня 2014 року, а також ОСОБА_4 (донька ОСОБА_3 Й.) з 18 липня 1975 року по 1 квітня 1977 року (а. с. 7, 8-9, 48).

З копії паспорту відповідачки також вбачається, що ОСОБА_1 була зареєстрована з 3 липня 1998 року по 8 липня 2014 року АДРЕСА_7, що також підтверджується відомостями Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 13 квітня 2016 року (а. с. 8-9, 31).

При цьому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 5 серпня 1999 року ОСОБА_10 та ОСОБА_6 є співвласниками двокімнатної АДРЕСА_8 приватизовану ними за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» згідно із відповідним розпорядженням-наказом від 5 серпня 1999 року Управління міського майна Маріупольської міської ради про приватизацію такої квартири ОСОБА_1 та членами її родини за заявою відповідачки та ОСОБА_6 (сина відповідачки), що також підтверджується довідкою про склад наймача вказаного житлового приміщення (а. с. 10, 11, 12, 13).

За інформацією ПАТ «Державного ощадного банку України» від 13 червня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 використала житловий чек АДРЕСА_7 на суму 4,04 грн., тому залишок невикористаного житлового чеку у неї становить 0,16 грн. (а. с. 15).

За довідкою від 25 липня 2016 року Управління міського майна Маріупольської міської ради ОСОБА_1 не перебуває на квартирному обліку в управлінні міського майна (а. с. 18, 65).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Принцевською сільрадою Валуйського району Білгородської області, актовий запис № 14 від 20 вересня 1975 року, ОСОБА_11 одружився із ОСОБА_4 20 вересня 1975 року, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище ОСОБА_11 (а. с. 16).

Згідно із свідоцтвом про народження, виданим 9 листопада 1952 року Орджонікідзевським районним бюро РАЦС міста Жданова, актовий запис № 1354 від 9 листопада 1952 року, вбачається, що ОСОБА_4 народилась 19 жовтня 1952 року, батьками якої вказані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а. с. 16).

На підставі свідоцтва про смерть, виданого 7 березня 2012 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 338 від 7 березня 2012 року, вбачається, що ОСОБА_2 померла 4 березня 2012 року у віці 85 років (а. с. 17).

За свідоцтвом про смерть, виданим 31 травня 2014 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 742 від 31 травня 2014 року, вбачається, що ОСОБА_5 помер 30 травня 2014 року у віці 55 років (а. с. 17).

За заявою ОСОБА_1 від 8 серпня 2014 року відповідачка просила голову Орджонікідзевської районної адміністрації міста Маріуполя переоформити особовий рахунок на АДРЕСА_3 на себе після смерті матері відповідачки, ОСОБА_2 (а. с. 19, 59).

На підставі витягу з рішення Колегії Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської місцевої ради від 24 вересня 2014 року № 227 було прийнято рішення про надання згоди ЖКП «Азовжитлокомплекс» за клопотанням вказаної житлової організації на підставі заяви ОСОБА_1 на зміну договору найму жилого приміщення та визнання наймачем: ОСОБА_1 АДРЕСА_1, склад родини 1 особа, у звязку зі смертю наймача, ОСОБА_2 (а. с. 20, 58, 68-69).

Відповідно до копії наказу від 6 жовтня 2014 року № 145 ЖКП «Азовжитлокомплекс» на виконання вказаного рішення від 24 вересня 2014 року № 227 було змінено договори найму житлових приміщень з переоформленням особових рахунків на наступних наймачів: ОСОБА_1 на АДРЕСА_3 (а. с. 21).

В свою чергу з довіреності від 27 травня 2014 року, посвідченої нотаріально, реєстр № 625 від 27 травня 2014 року, вбачається, що ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_1 приватизувати на імя ОСОБА_5 АДРЕСА_3, для чого надав відповідачці необхідні повноваження по збиранню та поданню документів для такої приватизації та представлення його інтересів у компетентних органах (а. с. 41).

За технічним паспортом на АДРЕСА_9, складеного представниками Маріупольського БТІ 28 травня 2014 року, вбачається, що така технічна документація на спірну квартиру була складена на ОСОБА_1 (а. с. 44-46).

Відсутність натомість приватизації АДРЕСА_1 підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 25).

При цьому за актом, складеним представниками ЖКП «Азовжитлокомплекс», вбачається, що ОСОБА_1 зі слів сусідів мешкає без реєстрації АДРЕСА_10, починаючи з 2012 року, будучи рідною сестрою ОСОБА_5 (а. с. 42).

Відповідно до довідки ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 30 березня 2016 року вбачається, що зі складу родини відповідачки АДРЕСА_5 разом із ОСОБА_1 ніхто не мешкає, яка в свою чергу мешкає постійно за цією адресою (а. с. 47).

Також за актом від 1 листопада 2016 року, складеного представниками ЖКП «Азовжитлокомплекс», вбачається, що за свідченнями сусідів ОСОБА_1 з 2012 року мешкала разом із своїм братом ОСОБА_5, який є інвалідом 2 групи, до моменту смерті останнього в 2014 році, АДРЕСА_5, доглядаючи його та займаючись благоустроєм вказаного житла. До теперішнього часу з моменту смерті ОСОБА_5 відповідачка мешкає за вказаною адресою. Також у акті зазначено, що починаючи з 2012 року ОСОБА_4 бере активну участь у виконанні поточного ремонту будинку 58 по вулиці Пашковського в м. Маріуполі, неодноразово звертаючись із відповідними запитами на виконання ремонтних робіт до представників ЖП «Азовжитлокомплекс». Вказане також підтверджується довідкою ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 21 липня 2014 року та копією особового рахунку від 21 липня 2014 року на АДРЕСА_3 (а. с. 57, 63, 64).

Згідно із відповіддю Департаменту міського майна Маріупольської міської ради від 7 липня 2016 року на звернення ОСОБА_1 вбачається, що відповідачці було відмовлено у оформленні приватизації нею АДРЕСА_1 без наявності рішення суду про визнання за ОСОБА_1 права користування вказаним житловим приміщенням (а. с. 49).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 вказувала, що вона мешкала з 1989 року по 2015 рік без реєстрації АДРЕСА_11, тому добре знає родину відповідачки. Зазначала, що в АДРЕСА_12 мешкали ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Однак після смерті ОСОБА_3 та погіршення стану здоровя матері та брата відповідачки ОСОБА_1 почала мешкати разом із рідними у цій квартирі. Стверджувала, що відповідачка доглядала спочатку свою матір, доки та не померла у 2012 році, після чого піклувалась своїм братом, який був інвалідом 2 групи. Однак навесні 2014 року ОСОБА_5 помер. Вказувала, що відповідачка постійно мешкала АДРЕСА_10 десь з 2011 року та продовжує там мешкати тепер.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона сусідка відповідачки, яку знає дуже давно, бо ОСОБА_1 мешкала та мешкає в АДРЕСА_1. Зазначала, що десь з 2010 року ОСОБА_1 постійно мешкає за цією адресою. Так відповідачка спочатку доглядала свою матір, а після смерті ОСОБА_2, вона доглядала свого брата, який помер у 2014 році.

Допитана у якості свідка ОСОБА_14 зазначала в суді, що вона добре знає відповідачку, бо як й ОСОБА_1 тривалий час доглядала свою матір, яка мешкала у сусідньому будинку, тому часто приводила свою матір у квартиру до ОСОБА_2, яку доглядала ОСОБА_1 Вказувала, що з 2011 року, коли здоровя ОСОБА_2 стало поганим, відповідачка постійно почала жити у АДРЕСА_1, бо за матірю потрібен був постійний догляд. Крім цього ОСОБА_1 одночасно змушена була опікуватись своїм братом, який також там мешкав, в якого була серцева недостатність. Після смерті своєї матері ОСОБА_1 залишилась мешкати із братом ОСОБА_5, який не міг самостійно себе забезпечити через хворобу. Після смерті брата відповідачка продовжувала жити у АДРЕСА_1.

Суд вважає, з огляду на встановлені обставини, що доводи представника позивача про обґрунтованість заявлених вимог є недоведеними, оскільки вони спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами.

Так суд встановив, що на підставі ордеру відповідачка разом із своєю родиною вселились у АДРЕСА_1, де мешкала до одруження, а саме: до 1977 року.

При цьому члени родини ОСОБА_1 згодом були виписані зі спірного житлового приміщення через їх смерть, ОСОБА_3 (батько) у 1998 році, ОСОБА_2 (мати) у 2012 році та ОСОБА_5 (брат) у 2014 році.

Після смерті ОСОБА_5 відповідачка прописалась у спірній квартирі та переоформила особовий рахунок на себе шляхом зміни договору найму житла на підставі рішення районної адміністрації міської ради.

Також за час життя ОСОБА_5 відповідачка почала на підставі нотаріально посвідченої довіреності на її імя збирати документи на приватизацію АДРЕСА_1.

Натомість суд встановив, що ОСОБА_1 з 3 липня 1998 року по 8 липня 2014 року була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, яку приватизувала разом зі своїм сином.

Однак факт постійного проживання ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 з 2011 року разом зі своєю хворою матірю, ОСОБА_2, та братом, ОСОБА_5, який був інвалідом 2 групи, підтверджується низкою актів ЖКП «Азовжитлокомплекс», свідченнями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 Крім цього судом було встановлено, що ОСОБА_1 мешкає за вказаною адресою й до теперішнього часу.

З урахуванням викладеного суд зазначає, що у ОСОБА_1, яка вселились до своєї матері та брата в спірну квартиру виникли права та обов'язки за договором найму такого жилого приміщення, бо вона постійно проживала разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 2011 року, будучи членом їх родини, з якими також вела спільне господарство.

Таким чином відповідачка набула право користування АДРЕСА_3, бо судом було встановлено, що при її вселенні між нею та ОСОБА_2, ОСОБА_5 не було іншої угоди про порядок користування таким житлом.

З огляду на перелічене суд зазначає, що сам по собі факт реєстрації ОСОБА_1 АДРЕСА_4 до липня 2014 року не може слугувати визначальною підставою для вирішення питання про її право користування АДРЕСА_6.

В свою чергу суд дійшов висновку, що при вселені до спірного житлового приміщення було дотримано порядок вселення відповідачки у АДРЕСА_1, що відбулось у 2011 році зі згоди рідних відповідачки, ОСОБА_2 та ОСОБА_5, яких через їх хворобу відповідачка доглядала та опікала, тому судом не було встановлено, що останні якимось чином заперечували проти проживання із ними ОСОБА_1, яка крім цього приймала участь й у благоустрої як квартири, так і будинку.

На підставі того, що АДРЕСА_1 було постійним місцем проживання ОСОБА_1 з 2011 року, відповідачка вела зі своїми рідними ОСОБА_2 та ОСОБА_5 спільне господарство, якими також постійно опікувалась та доглядала їх, то таким чином у неї виникло право на користування АДРЕСА_1 ще до її реєстрації в спірній квартирі у 2014 році.

З огляду на викладене суд не приймає посилання представника виконкому міської ради про відсутність права у відповідачки на реєстрацію її місця проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2, бо в судовому засіданні було встановлено, що вона на законних підставах набула право користування таким житловим приміщенням.

Також суд відхиляє доводи представника позивача про те, що відповідачка вже приватизувала АДРЕСА_13, тому не має право на користування АДРЕСА_12, оскільки сам по собі факт приватизації житла ОСОБА_1 у 1999 році не впливає на набуття нею права користування спірним житловим приміщенням, а тому правового значення немає, оскільки правова позиція з цього питання Верховного Суду України змінилась з 2001 року.

Суд зауважує, що розглядом справи таким чином не було встановлено незаконність реєстрації ОСОБА_1 АДРЕСА_5 в липні 2014 року.

Суд також звертає увагу, що рішення колегії Орджонікідзевської районної адміністрації від 24 вересня 2014 року про зміну договору найму на АДРЕСА_3 з переоформленням особового рахунку на таку квартиру на відповідачку після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не скасовано та залишається чинним.

На підставі переліченого суд дійшов висновку, що при розгляді справи представником позивача не було доведено факту незаконного зайняття спірного житлового приміщення ОСОБА_1, тому суд вважає недоведеним факт порушення з боку ОСОБА_1 прав територіальної громади міста Маріуполя, в інтересах якої за цією справою діє виконком Маріупольської міської ради.

Таким чином позовні вимоги виконавчого комітету Маріупольської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття ОСОБА_1 з реєстрації АДРЕСА_5 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Виконавчого комітету Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності майном шляхом зняття особи з реєстрації, треті особи: Житлово-комунальне підприємство «Азовжитлокомплекс», Лівобережна районна адміністрація Маріупольської міської ради, Лівобережний районний відділ міста Маріуполя ГУ ДМС в Донецькій області, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя