У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31березня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики,

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем ОСОБА_5 вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 2007 року і проживає з ним однією сім'єю. У лютому 2015 року їй стало відомо про наявність судового спору за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики від 31 травня 2011 року. Позивач згоди на укладення такого правочину своєму чоловіку не надавала. Також зазначала, що укладений договір порушує умови ст. 65 Сімейного кодексу України, а також умови цивільного законодавства в частині здійснення платежів (розрахунків) у іноземній валюті. Позивач просила визнання недійсним договір позики від 31 травня 2011 року.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваний договір позики від 31 травня 2011 року не порушує прав позивачки, оскільки положення ст. 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки такий договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору (ч. І ст. 1054 ЦК України), а тому відсутні підстави для визнання цього договору недійсним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги висновки судів не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, крім того, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В.Демяносов