АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5251/16 Справа № 199/9744/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Осіяна О.М.,

суддів Григорченка Е.І., Повєткіна В.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права спільної часткової власності на квартиру, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Міністерство юстиції України,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду із позовом про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права спільної часткової власності на квартиру. У підтвердження своїх вимог посилались на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 04 липня 1998 року продали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належну їм квартиру АДРЕСА_1, про що свідчить розписка. Продаж був здійснений за 8200 доларів США.

Але у договорі купівлі-продажу квартири покупцем був записаний ОСОБА_3, рідний брат позивача. Такі дії були вчинені відповідно домовленості між рідними братами про те, що після оформлення необхідних документів, відповідач ОСОБА_3 переоформить право власності на спірну квартиру на одного із позивачів. Договір купівлі-продажу був оформлений на відповідача, оскільки ОСОБА_2 не мала паспорта громадянина України, перебувала на консульському обліку, як громадянка ОСОБА_7, паспорт громадянина України отримала лише 24.04.2003 року. У звязку з чим вона не мала можливості надати дозвіл навіть на оформлення квартири на свого чоловіка.

Позивачі зазначали, що вони зареєстрували шлюб 08 грудня 1995 року. Купівлю спірної квартири здійснили за спільні кошти подружжя. ОСОБА_3 Джабраіл огли на час підписання договору працював лише три місяці, коштів для придбання квартири не мав. Крім того, він до 2015 року визнавав за позивачами право власності на спірну квартиру. Він ніколи в квартирі не проживав, в ній не зареєстрований, комунальні послуги за утримання квартири не сплачував. Окрім цього, він майно не прийняв, ключів від квартири від продавців не отримував, в неї не вселився і не користується до теперішнього часу. В 1999 році після здійснення ремонту, позивачі вселилися в квартиру, користуються цим житловим приміщенням до теперішнього часу, на проведення ремонту позивачі витратили 80000 гривень.

Позивач ОСОБА_3 посилається на те, що він страждає на хворобу серця, перебуває на обліку у терапевта, кардіолога, невропатолога, є інвалідом 3-ї групи, тому через його хворобу позивачі своєчасно не мали можливості переоформити право власності на своє імя.

Крім цього, відповідач видав своєму рідному братові довіреність, згідно якої він має право розпоряджатися квартирою на свій розсуд. У звязку з чим, позивачі просили суд поновити їм процесуальний строк на звернення до суду з цим позовом, визнавши причини пропуску поважними; визнати недійсним укладений 04 липня 1998 року договір купівлі-продажу спірної квартири в частині визначення покупцем ОСОБА_3; визнати покупцями позивачів у рівних частках: по 1/2 частини кожному спірної квартири по договору купівлі-продажу від 04 липня 1998 року; визнати право власності на 1/2 частину квартири за кожним із позивачів; скасувати реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення їх позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 липня 1998 року між ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2Правда», який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин).

Проте, позивачами у позові, не зазначено таких підстав, встановлених законом, для визнання вищезгаданого правочину частково недійсним.

Крім того, позивачами, в даному випадку, не надано належним та допустимих доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, на підтвердження посилань щодо неможливості оформлення спірної квартири на ОСОБА_2 у звязку із тим, що остання не мала паспорту громадянина України, а перебувала на консульському обліку, як громадянка ОСОБА_7. Згідно пояснень позивачів, ОСОБА_2 мала паспорт радянського зразка з відміткою про громадянство України, проте, він підлягав заміні через зміну прізвища після укладення шлюбу. Отже, пояснення позивачів є суперечливими, і будь-якими доказами не підтверджені.

Крім того, відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5, а також ст. 23 Кодексу про шлюб та сімю України, які діяли на час укладення правочину, зазначено, що при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, не вимагалась згода чоловіка або дружини щодо придбання майна одним з подружжя, така згода у письмовій формі вимагалась лише для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення. Отже, доводи позивачів щодо неможливості укладення спірного договору із позивачем ОСОБА_9, також є безпідставними. Крім того, позивачами не надано постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, чи будь-якого іншого доказу щодо відмови нотаріуса у посвідчені правочину купівлі-продажу квартири за участю позивачів.

Факт проживання позивачів у спірній квартирі був визнаний сторонами по справі та підтверджений поясненнями свідків, лише підтверджує факт користування позивачами чужим майном, що не суперечить закону та передбачено, зокрема, ст. 395 ЦК України, та не є підставою для визнання спірного правочину частково недійсним.

Також є безпідставними твердження позивачів щодо того, що відповідач ОСОБА_3 не набув права власності на спірну квартиру, бо спірне майно за договором фактично останньому не передано, оскільки відповідачі передали саме позивачам як ключі від квартири, технічну документацію, так і оригінал спірного договору, оскільки згідно вимог ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, а не з моменту передачі майна.

Також, позивачами не надано належних та допустимих доказів щодо джерел набуття коштів на придбання спірної квартири, у той час як в матеріалах справи міститься довідка щодо заробітної плати відповідача ОСОБА_3, видана ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» від 12.02.2016 року № 110, що підтверджує платоспроможність останнього.

Розписка від 04.07.1998 року щодо отримання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 від ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 8200 доларів США за продаж спірної квартири, також, на думку суду, не може бути належним доказом набуття останнім права власності на квартиру.

Тому суд вважав, що позивачі не підтвердили належними та допустимими доказами свої доводи щодо підстав недійсності спірного правочину.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позову доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував норми ЦК України 1963 року, який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу; те що придбана квартира є спільною власністю позивачів; квартира придбана за кошти позивачів; на час укладення угоди позивач ОСОБА_3 не мала паспорту громадянина України; факт придбання квартири позивачами та їх проживання у цій квартирі підтвердили свідки.

04 липня 1998 року між ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири №71 в будинку №81 по пр.ім.Газети «Правда», який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5. Державна реєстрація цієї угоди відбулася 12.05.2008 року (а.с.15,47).

Отже, згідно із вимогами ч. 1 ст. 47, ст. 86, ст. 227 ЦК України 1963 року право власності на спірну квартиру виникло за дійсною угодою. Тобто договір купівлі-продажу квартири був нотаріально посвідчений.

Відповідно до положення ч.5 ст.3 закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року, № 1952-IV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Відповідно до вимог ч.1, 4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Розписка від 04.07.1998 року свідчить лише про те, що продавці отримали від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 8200 доларів США за продаж спірної квартири, але у цій розписці не зазначено, що покупцями квартири виступили саме позивачі. Крім того, у самому договорі купівлі-продажу зазначена інша ціна купівлі-продажу. А тому розписка не може бути належним доказом набуття позивачами права власності на квартиру

Також довідка про заробітну плату відповідача ОСОБА_3, видана ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» від 12.02.2016 року № 110, підтверджує його платоспроможність.

Крім того, позивачами не надано належним та допустимих доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, на підтвердження посилань щодо неможливості оформлення спірної квартири на ОСОБА_2. Суд першої інстанції врахував приписи Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5, а також ст. 23 Кодексу про шлюб та сімю України, які діяли на час укладення спірного правочину, та зазначив, що не вимагалась згода чоловіка або дружини на придбання майна одним з подружжя, така згода у письмовій формі вимагалась лише для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення. Також, позивачами не надано постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, чи будь-якого іншого доказу щодо відмови нотаріуса у посвідчені купівлі-продажу квартири за участю позивачів.

Суд обґрунтовано зазначив, що проживання позивачів у спірній квартирі лише підтверджує факт користування ними чужим майном, що не суперечить закону та зокрема, ст. 395 ЦК України, та не є підставою для визнання спірного правочину частково недійсним.

Також суд оцінив доводи позивачів щодо того, що відповідач ОСОБА_3 не набув права власності на спірну квартиру, бо спірне майно за договором фактично останньому не передано, оскільки продавці передали саме позивачам ключі від квартири, технічну документацію, оригінал спірного договору. При цьому суд правильно посилався на вимоги ч.4 ст. 334 ЦК України, відповідно до якої права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, а не з моменту передачі майна.

Оскільки позивачами не надано належних та достовірних доказів на підтвердження позовних вимог, відповідно до положень ст. ст. 57-60, 64 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із цього часу.

Судді: