Справа № 237/2388/16-ц
Провадження № 2/237/914/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

09.12.16 року м. Курахове

Марїнський районний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді: Ліпчанського С. М.

при секретарі: Готовщиковій Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про захист прав споживача та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ :

В Марїнський районний суд Донецької області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ТОВ "СОУЛ-УКРАЇНА" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, просила визнати договір фінансового лізингу № 00306 укладеного 12.05.2016 року між нею та ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» недійсним та стягнути на її користь 99 500,00 грн., сплачені нею на виконання договору та судові витрати по справі.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 12.05.2016 року між сторонами було укладено договір лізингу № 00306, за умовами якого відповідач взяла на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу автомобіль Mazda CX 5 та передати його в користування позивачу на умовах цього договору і згідно з чинним законодавством. Представником відповідача їй було роз'яснено, що сплачена сума є авансом за транспортний засіб, який буде поставлено після сплати.

В цей же день позивачем було сплачено платіж 99 500,00 грн. Представником не було розяснено призначеня платежу в сумі 99 500,00 грн., який виявився платежем за оформлення договору, тобто винагородою за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою розглядом та укладанням договору. У позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник позивача не надала достовірної інформації з приводу істотних умов договору. Крім цього, предмет лізингу у встановлений строк не був переданий. Позивач неодноразово спробувала вирішити ці питання по телефону. Таким чином, позивача ввели в оману, та після підписання договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, а розірвати договір не є можливим, що є порушенням прав позивача як споживача.

Звернувшись до офісу ТОВ "СОУЛ-УКРАЇНА" з вимогою повернути сплачені кошти позивачці було відмовлено посилаючись до пункту 12.1 договору.

На думку позивача, умови договору є несправедливими, тому що всупереч принципу добросовісності встановлений істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживачу. Так п.12.1 договору не відповідає ст.18 ч.3 п.п.4 Закону України «Про захист прав споживачів», тому що в порушення прав споживача надає відповідачу право не повертати авансовий платіж при укладенні договору, який в договорі він визначений як платіж за оформлення договору лізингу. Зазначені дії відповідача як договірної сторони не можуть вважатись послугою, а тому не можуть бути включені в ціну договору та не мають покладати на споживача обов'язок їх сплатити. Виконання зобов'язання відповідачем за зазначеним договором поставлено в залежність від факту внесення авансового платежу, а тому договір в цілому не відповідає ст.18 п.6 п.п.2 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, обмежуються її права, як споживача.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про місце та час слухання повідомлен належним чином.

У відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору № 00306 від 12.05.2016 року що між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Соул-Україна» був укладений договор фінансового лізингу за умовами якого, згідно з п.1.1 Договору лізингодавець ТОВ «Соул-Україна» взяв на себе зобов'язання придбати у продавця визначений лізингоодержувачем у додатку №1 до договору предмет лізингу за вартістю предмету лізингу, яка визначається продавцем, та передати даний предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, визначених Договором, а лізингоодержувач повинен сплачувати відповідні платежі, які передбачені договором/ Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах договору та згідно з положеннями чинного законодавства України. Згідно з п.1.2 договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб зазначений в даній статті, а саме автомобіль Mazda CX 5.

Пунктом 8.1 договору встановлена вартість предмету лізингу на момент укладення Договору 995 000,00 грн (а.с.14).

На підставі наданих позивачем розрахункових документів про оплату встановлено, що в день укладення договору 12.05.2016 року позивачем на виконання умов договору на рахунок відповідача був сплачений перший платіж згідно умов договору фінансового лізингу в сумі 99 500,00 грн., що підтверджується копією квитанції (а.с.19)

На виконання умов договору позивачем отримано примірник договору разом з додатком № 1, в яких зазначено марку/модель, комплектацію, обєм/тип двигуна, тип КПП, привід, бажаний колір та вартість предмету лізингу (а.с. 18).

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" - споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Згідно з п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови. Однак, як було встановлено в судовому засіданні, відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав для визнання договору недійсним.

Згідно з п. 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності та справності не відповідають положенням ст. 808 ЦК України стосовно солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, отже, в порушення ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», такі умови є несправедливими.

Згідно вимог статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Всупечеч ст.ст. 227, 799 ЦК України договір фінансового лізингу укладений відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії) та без нотаріального посвідчення.Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відносини які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставки, до цих правовідносин застосовуються наслідки недійсності правочину, передбачені ст.215 ЦК України.

Згідно ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ч. 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 даної норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 вищевказаної статті. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Аналізуючи положення укладеного договору на їх відповідність чинному законодавству суд вважає, що сплата платежу за оформлення договору в розмірі 99 500,00 грн., тобто 10% від вартості предмету лізингу відповідно до лізингового договору, відповідно до параграфу «Визначення термінів» договору за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів для укладення Договору, а також за здійснення необхідних дій Лізингодавця, які повязані з передачею Предмета лізингу Лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату, а також положення, передбачені п.12.1 ст.12 договору, де встановлено, що при розірванні договору в будь-якому випадку, навіть за невиконання зобов'язання відповідачем, цей платіж не повертається, є несправедливими тому що встановлена вартість послуг за оформлення договору в розмірі 10% від погодженої вартості предмета лізингу, що становить 99 500,00 грн., які позивач оплатив відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримав споживач. Суд вважає, що ця сума є значно завищеною, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням даного договору, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів лізингоодержувача у тексті договору рукописним текстом. Доказів понесення затрат на такі витрати на суму 99 500,00 грн. відповідачем суду не надано. Відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є лізинговим платежем. Такі умови договору є несправедливими. Також цим положенням договору фактично забезпечено захист інтересів лише лізингодавця і вказане свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов'язками сторін.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею ст. 216 ЦК України, передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи вищевказану норму, суд вважає за необхідне визнати договір фінансового лізингу №00306 від 12.05.2016 року укладений з ТОВ «СОУЛ-Україна» та ОСОБА_1 недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним грошові кошти в сумі 99 500 (дев'яносто девять тисяч п'ятсот) гривень 00 копійок.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України в зв'язку з задоволенням позовних вимог суд також стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору в розмірі 995,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.203, 215, 216, 220, 227, 799, 808 ЦК України; ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, Законом України «Про захист прав споживачів», суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-Україна» про захист прав споживача та стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-Україна» на користь ОСОБА_1 за договором фінансового лізингу № 00306 від 12.05.2016 року грошові кошти в сумі 99 500 (дев'яносто девять тисяч п'ятсот) гривень 00 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-Україна» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 995 (девятсот девяносто пять) гривень 00 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Донецької області через Марїнський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. М. Ліпчанський

Дата документу 09.12.16 року