Справа № 308/8575/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючої судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Ужгород, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В позовній заяві позивач вказав, що 31.03.2008 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № MKVCG00000018, відповідно до умов якого, банк надав відповідачу кредит в розмірі 98000,00 доларів США, а ОСОБА_1 зобовязалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором.

Позивач зазначив, що ОСОБА_1 взяті на себе зобовязання по договору належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 03.07.2015 р. має заборгованість перед банком в сумі 92 950,06 доларів США, що за курсом 21,01 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.07.2015 року складає 1 952 880,67 грн., з яких: 61 832,25 доларів США заборгованість за кредитом, 11350,60 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 786,67 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 14543,01 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також 11,90 долари США штраф (фіксована частина) та 4425,636 доларів США штраф (процентна складова), яку і просить стягнути позивач на свою користь.

Представника позивача в судовому засіданні не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце його розгляду був судом повідомлений належним чином.

Відповідач в судове засідання повторно не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи його було повідомлено належним чином.

В ході розгляду справи, відповідач надав суду письмові заперечення, згідно яких просив суд застосувати строк позовної давності щодо позовних вимог по стягненню штрафу та пені в один рік, та відмовити у стягненні суми пені та штрафів, як фіксованої частини, так і процентної складової. Посилаючись на те, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦПК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). А оскільки позовна заява була подана до суду 03.07.2015 року, на дані спірні правовідносини щодо стягнення штрафу та пені за вказаним кредитним договором діє положення п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Представник позивача, в ході розгляду, надав суду додаткові письмові пояснення, в яких вказав наступне.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності у три роки.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Згідно п. 5.5 кредитного договору термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені, штрафів) встановлений сторонами тривалістю 5 років.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до п. 8. 1 договору № MKVCG00000018 від 31.03.2008 року, ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 98 000,00 доларів США та зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки щомісячними (ануїтетними) платежами у сумі 1 499,69 доларів США згідно Графіку погашення кредиту у строк до 31.03.2018 року в порядку, встановленому в договорі.

Банк умови кредитного договору виконав, надавши відповідачу кредит.

Відповідач - ОСОБА_1 взяті на себе зобовязання по договору належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 03.07.2015 р. має заборгованість перед банком в сумі 92950,00 доларів США, з яких: 61832,25 доларів США заборгованість за кредитом, 11350,60 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 786,67 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 14543,01 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також 11,90 долари США штраф (фіксована частина) та 4425,636 доларів США штраф (процентна складова).

Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Правові наслідки невиконання зобовязання визначені ст. 611 ЦК України, за якою у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24.09.2014 у справі за № 6-145цс14, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Крім того, як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-190цс15 (постанова від 16.09.2015 року) статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу

(генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

У звязку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 31 березня 2008 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

З урахуванням вищезазначених правових позицій Верховного суду України суд дійшов висновку, що оскільки позивач не ставить питання щодо стягнення суми боргу у валюті, відсутні підстави для зясування наявності у нього ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями.

В ході розгляду справи встановлено, що відповідач, внаслідок невиконання зобовязань по умовах кредитного договору, станом на 03.07.2015 р. має заборгованість перед банком в сумі 92950,00 доларів США, з яких: 61832,25 доларів США заборгованість за кредитом, 11350,60 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 786,67 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 14543,01 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також 11,90 долари США штраф (фіксована частина) та 4425,636 доларів США штраф (процентна складова), тому позов підлягає до задоволення повністю.

Суд критично оцінює надані відповідачем заперечення щодо застосування строку позовної давності до вимог щодо стягнення з неї пені та штрафів, оскільки як передбачено статтею 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Як зазначено у правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року № 6-1824цс15 якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором.

Так, відповідно до п. 5.5 кредитного договору термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені, штрафів) встановлений сторонами тривалістю 5 років.

А, згідно із розрахунком заборгованості, початком виникнення загальної заборгованості пені за несвоєчасність виконання зобовязання перед банком відповідачем є січень місяць 2013 року.

Проте, як зазначено у правовій позиції, яка була викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-2003цс15 цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплениху статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Оскільки сторонами у 5.3 договору визначено, що при порушення позичальником строків платежів по будь якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більше ніж на 30 днів позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250,00 грн. 5 % суми позову, а у п. 6.4 договору, що при порушенні позичальником строків платежів по будь якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більше ніж на 30 днів позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % суми позову.

Тобто сторонами у договорі штрафні санкції передбачені також за порушення позичальником строків платежів, що відповідно до вищезазначеної правової позиції Верховного Суду України та наведених вимог закону є неприпустимим, оскільки є подвійною відповідальністю за одне і те саме порушення - строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором.

З урахуванням викладеного, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 11,90 доларів США штрафу (фіксована частина) та 4 425,636 доларів США штрафу (процентна складова), є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності із статтею 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід покласти на відповідача. Решту витрат із сплати судового збору покласти на позивача у звязку з відмовою у задоволенні частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 169, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 526, 610, 611, 1048, 1054 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», м. Дніпропетровськ, вул. Набережна перемоги, буд. 50, ідентифікаційний код 14360570, заборгованість по кредитному договору № MKVCG00000018 від 31.03.2008 року станом на 03.07.2015 р. в сумі 88 512,53 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 03.07.2015 року становить 1 859 648,26 грн. (Один мільйон вісімсот пятдесят девять тисяч шістсот сорок вісім гривень 26 копійок), з яких: 61832,25 доларів США заборгованість за кредитом, 11350,60 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 786,67 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 14543,01 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути із ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», м. Дніпропетровськ, вул. Набережна перемоги, буд. 50, ідентифікаційний код 14360570, витрати із сплати судового збору в сумі 3 479,55 грн. (Три тисячі чотириста сімдесят девять гривень 55 копійок).

Решту витрат із сплати судового збору покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суду Закарпатської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_2