Справа №480/1062/16-ц 18.10.2016 18.10.2016 18.10.2016
Справа № 480/1062/16-ц
Провадження № 22ц/784/2105/16 Головуючий в першій інстанції Стрєльніков Д.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Коломієць В.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

на заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 24 травня 2016 року по справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_4

про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

28 березня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнював, до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 23 481 грн. 40 коп.

Позивач зазначав, що 10 лютого 2015 року між ним та відповідачем було укладено у простій письмовій формі договір позики, відповідно до якого останній отримав грошові кошти в розмірі 21 545 грн., про що було складено розписку в присутності свідків. Згідно умов вказаного договору відповідач зобов'язався повернути отримані кошти до 30 квітня 2015 року.

Посилаючись на вищезазначене позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідача на його користь 23 481 грн. 40 коп., з яких: 21 545 грн. - сума боргу, 1 309 грн. 53 коп. - сума інфляційних нарахувань та 626 грн. 87 коп. - три процента річних.

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 24 травня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено та вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Ухвалою того ж суду від 10 серпня 2016 року заява ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду ухвалено без повного з'ясування всіх обставин, що мають значення по справі та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того роду та такої ж якості.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг та досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Проте, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України суд зазначені вимоги закону не врахував; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи та не встановив справжню природу цієї розписки.

Як вбачається з пояснень позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції, він є фізичною особою - підприємцем та відповідач працював у нього з 05 червня 2012 року продавцем-комірником на підставі трудового договору. Також, з ОСОБА_4 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

10 лютого 2015 року було встановлено нестачу товару на суму 21 545 грн. та відповідач склав розписку про отримання вказаної суми в борг.

Таким чином, дана розписка була написана відповідачем на підтвердження його обов'язку відшкодувати ОСОБА_3 майнову шкоду.

За таких обставин, колегія суддів вважає встановленим, що підставою для написання розписки стало саме те, що відповідач погоджувався добровільно відшкодувати спричинену позивачу шкоду в розмірі, вказаному у розписці як позичену суму, при цьому грошові кошти відповідачу не передавалися.

За такого, оскільки зібраними у справі доказами спростовується факт передачі позивачем коштів у борг відповідачу, то відсутні і правові підстави у позивача вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (ст. 61 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3, а тому у задоволенні його позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, рішення суду про задоволення позову, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цього позову.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити.

Заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 24 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Т.С. Довжук

Судді: В.В. Коломієць

В.І. Темнікова