Провадження № 22-ц/773/1703/16 Категорія: 20 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Лівандовської-Кочури Т.В.,

з участю:

секретаря - Галицької І.П.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

третьої особи ОСОБА_3,

представників третьої особи ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «Алкон» до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3, про розірвання договору купівлі-продажу, припинення права власності та визнання права власності, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «Алкон» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «Алкон» (ТзОВ «Алкон») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 06.10.2010 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу гаража, загальною площею 710,2 кв.м., що знаходиться за адресою вул.Ціолковського, 17 в м. Луцьку Волинської області, вартістю 56000 грн. Позивачем повністю виконані зобовязання за договором, проте відповідач свої зобовязання за договором не виконав, зокрема не сплатив у встановлений договором строк кошти за вищевказаний гараж. Посилаючись на викладене, позивач просив розірвати зазначений договір від 06.10.2010 року, припинити право власності на даний гараж за відповідачем, визнати право власності за товариством, вирішити питання судових витрат.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 651, 692 ЦК України та дійшов висновку про те, що позов є безпідставним і необґрунтованим.

З даним рішенням суду погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06 жовтня 2010 року між ТзОВ «Алкон» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу гаража, загальною площею 710,2 кв.м., що знаходиться за адресою вул. Ціолковського, 17 в м. Луцьку Волинської області (а.с.4-7).

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору продавець зобовязується передати майно у власність покупцю, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього визначену цим договором грошову суму.

Згідно з п. 1.2 договору предметом цього договору є гараж /Н-1/, загальною площею 710,2 кв. м.

Пунктами 2.1, 2.2 договору продаж предмета договору вчиняється за узгодженою між сторонами ціною, яка становить 56000 грн. з урахуванням податку на додану вартість (далі ПДВ).

Пунктом 3.1.1 спірного договору передбачено наступний розрахунок за предмет договору: покупець зобовязується сплатити вартість гаража частинами або одним платежем, шляхом внесення грошових коштів через банківську установу на рахунок продавця в строк до 31 грудня 2010 року включно на р/р 2 в АТ «ОСОБА_7 Аваль».

Із наявного в матеріалах справи прибуткового касового ордеру № 46594 від 29.10.2013 року вбачається, що ОСОБА_2 в рахунок оплати по договору купівлі-продажу від 06.10.2010 року на рахунок позивача внесено платіж в сумі 500 грн.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За частиною 2 ст. 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обовязок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно із ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з витягом з Державного реєстру правочинів від 06.10.2010 року реєстрація даного договору купівлі-продажу здійснена у день його вчинення за № 4147989 приватним нотаріусом (а.с.22).

За змістом пунктів 4.2-4.4, 4.6 договору купівлі-продажу, сторони несуть матеріальну відповідальність за невиконання або не належне виконання умов цього договору. Сторона, яка порушила зобовязання відповідно до умов цього договору, повинна усунути ці порушення. За порушення умов цього договору винна сторона відшкодовує спричиненні цим збитки іншій стороні у відповідності до законодавства України. Продавець зобовязується передати відчужуваний предмет договору покупцю в день укладення та нотаріального посвідчення цього договору у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо нежилих приміщень й умовам цього договору, передати покупцю технічні документи, документи з оплати обовязкових платежів, податків та інші документи, які стосуються експлуатації і утримання придбаного предмета договору тощо, про що між сторонами буде укладено акт приймання-передачі.

Договором визначено, що покупець зобовязується прийняти за актом приймання-передачі від продавця відчужуваний предмет договору на умовах, встановлених цим договором у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо нежитлових приміщень й умовам цього договору ( п.4.7 договору).

Згідно з актом приймання-передачі від 06.10.2010 року покупцю ОСОБА_2 05.10.2010 року передано гараж /Н-1/, загальною площею 710,2 кв.м. за адресою вул. Ціолковського, 17 в м. Луцьку Волинської області, що завірено підписами сторін і печаткою позивача (а.с.32).

Разом з тим, в судовому засіданні апеляційної інстанції представником третьої особи було долучено до матеріалів справи копії квитанцій №NOTIK52789 від 06.10.2010 року та №NOVGR54199 від 07.10.2010 року, відповідно до яких ОСОБА_2 провів розрахункові операції на рахунок ТзОВ «Алкон», відкритий в АТ «ОСОБА_7 Аваль» в сумах 32425,77 грн. та 23574,23 грн. відповідно. Зазначені рахунки відповідають тим, що передбачені договором.

Відповідно до п. п. 5.1, 5.2 договору право власності на придбаний предмет договору виникає у покупця у відповідності до ч. 4 ст. 334 ЦК України та підлягає державній реєстрації.

Пунктом 6.10 договору передбачено, що розірвання цього договору, внесення змін та доповнень до нього, можливі тільки за згодою двох сторін і підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню.

Отже, додаткова угода до договору купівлі-продажу гаража від 29.10.2013 року (а.с. 29) колегією суддів не може бути прийнята до уваги, оскільки вона не посвідчена нотаріально, отже є нікчемною.

Частинами 3,4 статті 692 ЦК України визначено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Таким чином, право власності на спірний гараж до покупця перейшло відповідно до п.5.1 договору та ч. 4 ст. 334 ЦК України, тому обраний спосіб захисту позивачем не може бути правильним та ефективним у даному випадку, оскільки покупець прийняв товар (гараж) і до даного часу ним користується, про що підтвердив у судовому засіданні. Тому позивач мав право лише звертатися з позовом про стягнення вартості гаража та інших сум за користування чужими коштами, а не про розірвання договору і припинення права власності покупця та визнання права власності за позивачем.

У звязку з наведеним, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Разом з тим, спірним договором встановлений строк сплати коштів за придбаний відповідачем гараж до 31.12.2010 року.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, враховуючи вимоги ст. 257 ЦК України строк позовної давності за даним договором слід враховувати до 31.12.2013 року, тому внесення платежу в сумі 500 грн. 29 жовтня 2013 року є перериванням цього строку.

З огляду на наявні докази в матеріалах справи колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності помилковим та зайвим, однак в цілому це не впливає на правильність рішення суду.

Стаття 308 ЦПК України передбачає, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «Алкон» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді