Номер провадження: 22-ц/785/8790/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2016 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_3 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі позовом Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

встановила:

17 грудня 2010 року Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» (далі КП «ЖКС «Вузівський») звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 зареєстровані та проживають в квартирі № 117 у буд. № 43, корпус 3, по вул. Олександра Невського в м. Одесі та є споживачами житлово-комунальних послуг. Згідно рішення Одеської міської ради №1173-V від 05 квітня 2007 року КП «ЖКС «Вузівський» є балансоутримувачем вказаного будинку й надає послуги з водопостачання та водовідведення і з вивезення твердих побутових відходів.

Підприємство надало відповідачу вчасно та відповідної якості послуги, але споживачі не сплачують грошові кошти за них з 01 лютого 2009 року по 01 грудня 2010 року, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 2170,73 грн., яка складається з послуг за утримання будинку та прибудинкової території 1283,57 грн., за водопостачання та водовідведення до 01 жовтня 2008 року - 428,07 грн., за ліфт 69,09 грн., по збиранню та вивезенню ТБВ ТОВ «СОЮЗ» 195 грн., по збиранню та вивезенню ТБВ ТОВ «Раф плюс» з 01 січня 2010 року 195 грн.

Посилаючись на те, що відповідачі добровільно сплатити заборгованість за надані послуги не бажають, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.04.2014 року,позов КП «ЖКС «Вузівський» задоволено та стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість за вказані послуги у загальному розмірі 2170,73 грн., а також судові витрати: по сплаті за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи по 15 грн. з кожного, та судовий збір у дохід держави по 25,50 грн. з кожного (а.с. 176-180).

19.07.2016 року заявник ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою, в якій просила визнати виконавчий лист, виданий 04.03.2015 року Київським районним судом м. Одеси по справі № 2-355/11, таким, що не підлягає виконанню повністю. 01.08.2016 року заявник ОСОБА_3 надала доповнення до заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, та просила стягнути з КП «ЖКС «Вузівський» 699,76 грн.

При цьому заявник посилалася на те, що стягнення на її пенсію звернуто у межах усієї суми боргу, хоча рішенням суду стягнуто борг солідарно. Окрім того, заявник зазначає, що державний виконавець повинен був відмовити стягувачу у відкритті виконавчого провадження, оскільки виконавчий лист не містить ідентифікаційного номера боржника.

До судового засідання заявник ОСОБА_3 не з'явилася, повідомлялася належним чином. Представник скаржника ОСОБА_4 у ході розгляду справи заяву підтримав та просив її задовольнити, проте в подальшому до судового засідання повторно не з'явився, повідомлявся належним чином, до суду надано заяву про відкладення судового засідання на іншу дату, у звязку із відїздом представника за межі міста. У заяві вказано, що особисто ОСОБА_3 з'явитися до суду немає можливості через хворобу, докази на підтвердження вказаної обставини будуть надані у наступному судовому засіданні.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, було відмовлено (а.с.82-84).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування вказаної ухвали суду, із постановленням нової - про задоволення її заяви, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с.101-102).

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про витребування із Київського ВДВС Одеського МУЮ матеріалів виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа, на виконання заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2013 року, яким було задоволено позов КП «ЖКС «Вузівський».

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ті обставини, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2013 року по справі № 2-355/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.04.2014 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь КП «ЖКС «Вузівський» заборгованість за комунальні послуги у загальній сумі 2170,73 грн., а також судовий збір, визнані сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Спірним в даному випадку є питання стосовно того, чи є підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, та чи не порушені права ОСОБА_3 при відкритті цього виконавчого провадження.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 26.03.2015 року постановою державного виконавця Київського ВДВС ОМУЮ відкрито виконавче провадження ВП № 46986269 з примусового виконання виконавчого листа № 2-355/11 про стягнення з ОСОБА_3 на користь КП «ЖКС «Вузівський» грошової суми у розмірі 2170,73 грн.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта з приводу того, що у вказаному виконавчому листі не вказаний ідентифікаційний код боржника ОСОБА_3, однак суд першої інстанції правомірно вказав, що зазначені обставини не можуть бути підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження, що узгоджується з практикою Верховного Суду України, викладеній ним у постановах від 21.05.2014 року по справі № 6-45цс14 та від 25.06.2014 року по справі № 6-62цс14.

Що стосується доводів заявника ОСОБА_3 про неправомірність звернення стягнення з її пенсії у межах усієї суми боргу, хоча рішенням суду стягнуто борг солідарно, суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що зазначені обставини не відповідають дійсності.

Так, з листа УПФ у Київському районі м. Одеси від 08.07.2016 року слідує, що до Управління надійшов виконавчий лист № 2-355/11 та з лютого 2016 року розпочато відрахування у розмірі 20 % з пенсії згідно положень ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Залишок заборгованості станом на 01.08.2016 року становить 652,67 грн.

Тобто, відрахування здійснюється не з усієї пенсії ОСОБА_3, а у розмірі 20 %.

Що стосується солідарного обовязку виконання судового рішення відповідачами, то ці обставини вказані у судовому рішенні.

Крім того, у відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обовязку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати неодержане від решти солідарних боржників.

Також ч.1 ст. 544 ЦК України передбачено, що боржник, який виконав солідарний обовязок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників в рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Судом першої інстанції досліджено постанову Київського ВДВС ОМУЮ від 30.12.2015 року про повернення виконавчого листа стягувачеві, згідно якого КП «ЖКС «Вузівський» повернув виконавчий лист № 2-355/11 про стягнення з ОСОБА_4 коштів у розмірі 4209,51 грн.

Зазначене здійснено у звязку з тим, що згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Тобто, судом встановлено, що на примусовому виконанні Київського ВДВС ОМУЮ знаходились виконавчі листи № 2-355/11 про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь КП «ЖКС «Вузівський» грошової суми у розмірі 2170,73 грн.

Таким чином, повернення виконавчого листа у відношенні ОСОБА_4 про стягнення 4209,51 грн., не є підставою для визнання виконавчого листа, виданого стосовно виконання судового рішення боржниками ОСОБА_3 і ОСОБА_4, таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника, зокрема, визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що заява ОСОБА_3 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованою та недоведеною.

Що стосується вимоги апелянта ОСОБА_3 про витребування із Київського ВДВС Одеського МУЮ матеріалів виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа, на виконання заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2013 року, яким було задоволено позов КП «ЖКС «Вузівський», то колегія суддів відмовила в її задоволенні, оскільки не вбачає підстав для витребування вказаних матеріалів в суді апеляційної інстанції.

Крім того, представник Київського ВДВС Одеського МУЮ надав суду апеляційної інстанції, з посиланням на матеріали виконавчого провадження, обгрунтовані доводи, які спростовують вимоги апелянта ОСОБА_3 у повному обсязі.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, ухвалу постановлено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 312, ст.ст. 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_5

ОСОБА_2