20.10.2016 Справа № 756/9423/16-ц
унікальний № 756/9423/16-ц
провадження № 2-о/756/329/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року суддя Оболонського районного суду м. Києва Васалатій К.А. розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

Заявники звернулися до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Згідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Зважаючи на приписи ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

У відповідності до роз'яснень, наданих у п. 1 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» відповідно до статей 255, 271 ЦПК в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Тобто зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Згідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону.

Як вкачається із позовної заяви, що заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дійсно внутрішньо переміщеними особами, і їх зареєстрованим місцем проживання станом на 20.10.2014 р. є АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщається з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції № НОМЕР_1.

Постановою Верховної Рада України від 17.03.2015 р. № 254-VIII визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Крім того, 04.02.2015 р. Верховною Радою України схвалено заяву про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян. У зазначеній заяві Верховна Рада України вказує, що з 20.02.2014 р. проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Таким чином, у відповідності до ч. 2 ст. 1 до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» зазначені вище обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення.

Разом з тим, юридичні факти, про встановлення яких просять заявники, пов'язані з наступним вирішенням спору про право, оскільки їх майно постраждало (зі слів сусідів), що у подальшому передбачає стягнення компенсації за завдану шкоду з держави, органу, юридичної або фізичної особи здійснюється у судовому порядку. Причинно-наслідковий зв'язок між правом на компенсацію та причинами, обставинами завдання шкоди має доводитися заявниками у позовному провадженні.

Тому враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

При цьому ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 275,61 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.587049815.1 від 19.07.2016 року.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі.

Тому на підставі викладеного та керуючись Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ст. 15, 122, 234, 256 ЦПК України, п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в цивільній справі за заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Зобов'язати Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві (м. Київ, вул. Терещенківська, 11-а) повернути ОСОБА_2 275,61 грн., внесені нею 19.07.2016 року квитанцією № 0.0.587049815.1 на р/р 0006 в УДКСУ в Оболонському районі м. Києва, МФО 820019.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на ухвалу подається до Апеляційного суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва протягом 5 днів після отримання копії ухвали.

Суддя К.А. Васалатій