Справа № 202/3774/16-ц
Провадження № 2/202/2029/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 листопада 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді Зосименко С.Г.

при секретарі Журавльов А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій щодо нарахування процентів, штрафних санкцій та інших платежів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач у червні 2016 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій посилався на те, що 25.04.2008 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2008-080, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 26100 доларів США з кінцевим терміном повернення 25.04.2010 року. Вимоги до відповідачки, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачкою ОСОБА_2 договору поруки від 25.04.2008 року. ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 24.09.2016 року у розмірі 158878,30 доларів США, яка складається з наступного: 19369,51 доларів США - заборгованості за кредитом, 54465,90 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 9372,89 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 75670,00 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 2008-080 від 25.04.2008 року у розмірі 118249,90 доларів США та сплачений судовий збір.

Відповідачка ОСОБА_1 у вересні 2016 року подала зустрічний позов про визнання неправомірними дій щодо нарахування процентів, штрафних санкцій та інших платежів, в якому посилається на те, що 25.04.2008 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір строком до 25.04.2010 року. В забезпечення виконання зобов'язань за даним договором було укладено між сторонами договір застави автотранспорту, за умовами якого вона передала банку у заставу автомобіль марки Toyota Auris, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який є власністю ОСОБА_1 На початку 2009 року у ОСОБА_1 перед банком виникла заборгованість за даним кредитним договором, у зв'язку із чим 23.04.2009 року передала автомобіль представнику банку. З того часу ОСОБА_1 неодноразово зверталася до банку з вимогою повернути автомобіль або надати можливість в рахунок погашення заборгованості продати його. Заочним рішенням суду від 21.11.2011 року було звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки Toyota Auris, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Однак банк реалізував заставний автомобіль тільки у 2015 році. Вважає, що збільшення розміру заборгованості допущено з вини кредитора, оскільки банк не виконав умови договору з причини, які залежать виключно від волі банку. Просила визнати неправомірними дії банку щодо нарахування з 23.04.2009 року ОСОБА_1 процентів, штрафних санкцій, неустойки, комісійної винагороди за кредитним договором № 2008-080 від 25.04.2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1

Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Суду пояснив, що відповідачка зобов'язання за кредитним договором № 2008-080 від 25.04.2010 року належним чином не виконала до теперішнього часу, тому банк правомірно нарахував заборгованість по процентам та пені. Комісія була нарахована лише за строк видачі коштів , тобто до 25.04.2010 року. Передача банку предмета застави та реалізація предмету застави не звільняє ОСОБА_1 від обов'язку погашення заборгованості по кредиту. Крім того, ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду із зустрічним позовом. Щодо договору поруки, укладеного з ОСОБА_2, то відповідно до п. 11 цього договору він діє до повного його виконання, тому він не можу бути припиненим. Банк вернувся з письмовою вимогою про повернення коштів до поручителя 28.04.2016 року, однак ОСОБА_2 вимоги банку не виконала.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилася, причину неявки суду не повідомила.

Представник відповідачки ОСОБА_1 у судове засідання з'явився, проти задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» заперечував, зустрічні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Суду пояснив, що 25 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № 2008-080, за умовами якого банк зобов'язувався надати відповідачці кредитні кошти у розмірі 26100 доларів США зі строком повернення - 25.04.2010 року. Кредитні кошти надавалися з метою поповнення оборотних коштів. Кредитним договором були встановлені строки виконання зобов'язань і щомісячними погашеннями платежів до 25 числа кожного місяця включно для основної заборгованості і для процентів за користування кредитом. Представник відповідачки подав до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності, оскільки вважає, що банк звернувся до суду з позовом через більш ніж 6 років після закінчення строку дії договору та просив у задоволенні позову відмовити у зв'язку із закінченням цього строку.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, причину неявки суду не повідомила.

Представник відповідачки ОСОБА_2 у судове засідання з'явився, проти задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» заперечував, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав. Суду пояснив, що 25.04.2008 року в забезпечення кредитного договору № 2008-080 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов'язаний виконати вимогу кредитора протягом 5 днів з дня отримання. Згідно розрахунку заборгованості, відповідачка ОСОБА_1 перестала сплачувати кошти за кредитом ще з 04.11.2008 року. Проте банком вимога до поручителя не направлялася. У разі пред'явлення банком вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Тому вважає, що договір поруки є припиненим.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» не підлягають задоволенню, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25.04.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № 2008-080 згідно якого остання отримала кредит у розмірі 26100 доларів США і сплатою 17% річних та кінцевим терміном повернення 25.04.2010 року.

Позивачем заявлено, що відповідачка ОСОБА_1 зобов'язання за договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 24.09.2016 року у розмірі 158878,30 доларів США, яка складається з наступного: 19369,51 доларів США - заборгованості за кредитом, 54465,90 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 9372,89 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 75670,00 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 61ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Представник відповідачки у судовому засіданні підтвердив, що ОСОБА_1 дійсно брала кредитні кошти відповідно до кредитного договору № 2008-080 від 25.04.2008 року. В якості забезпечення виконання нею своїх зобов'язань за даним договором між нею та банком було укладено договір застави автотранспорту №2008-080/1, за умовами якого відповідачка передала в заставу банку автомобіль Toyota Auris, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_1 на праві власності. На початку 2009 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість за кредитним договором. Визнавши це, відповідачка передала банку заставний автомобіль. Однак, незважаючи на те, що позивачкою визнано наявність заборгованості за кредитним договором, суд позбавлений можливості стягнути заборгованість, оскільки у наданих позивачем розрахунках заборгованості, наданих до позовної заяви (а. с. 4-5) та у подальшому при розгляді справи у судовому засіданні (а. с. 119-121) містяться суперечності та невідповідності. Так, кардинально відрізняється сума комісії (9373,89 доларів США та 389,39 доларів США) та пені (35041,80 доларів США та 88857,25 доларів США). Представник позивача у судовому засіданні не зміг пояснити суду чому у позовній заяві заявлено заборгованість з пені у розмірі 75670 доларів США, а згідно розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви ця заборгованість становить 35041,60 доларів США. Також відрізняється розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви від заборгованості, яку просить погасити банк відповідачів у досудовій вимозі від 28.04.2016 року (а. с. 6). Позивачем не було надано доказів зарахування банком коштів за продаж заставного майна та в якій частині за рахунок цих коштів була погашена заборгованість відповідачки за кредитним договором.

Враховуючи те, що заявлені позивачем вимоги спростовуються матеріалами справи, жодних інших доказів на їх підтвердження надано не було, суд вважає позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

25.04.2008 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 2008-080 в забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх обов'язків за кредитним № 2008-080 від 25.04.2008 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно частин 1, 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимогу до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки.

В п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Якщо кредитним договором не визначені інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком може бути несплата чергового платежу. В разі пред'явлення вимоги до поручителя, кредитор має звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником взятих на себе зобов'язань перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України.

За своєю правовою природою строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК є преклюзивним (припиняючим). Його закінчення є підставою для припинення поруки, цей строк не може бути поновлено, зупинено чи перервано з підстав, передбачених статтями 263, 264, ч. 5 ст. 267 ЦК України. Враховуючи те, що строк поруки не є строком порушеного права, а строком існування самого зобов'язання поруки, права кредитора і обов'язок поручителів по його закінченню припиняються, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого за межами передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України строку, бо з його закінченням припиняється матеріальне право.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість за кредитним договором почала виникати з вересня 2008 року. Строк дії кредитного договору № 2008-080 від 25.04.2008 року закінчився 25.04.2010 року. З даним позовом до суду банк звернувся тільки 09.06.2016 року. Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором № 2008-080 від 25.04.2008 року з ОСОБА_2 як поручителя.

Щодо заявлених ОСОБА_1 зустрічних позовних вимог, суд вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 2008-080 від 25.04.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір застави автотранспорту № 2008-080/1 від 25.04.2008 року, за яким в заставу банку було надано автомобіль Toyota Auris, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_1 на праві власності.

Пунктом 15.8.3. цього договору передбачено, що заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань за кредитним договором у випадках: порушення позичальником якого-небудь із зобов'язань, передбачених умовами кредитного договору та інше.

Пунктом 21 договору застави автотранспорту передбачено, що заставодержатель має право на власний розсуд обрати один з таких позасудових способів звернення стягнення на предмет застави: передача предмету застави у власність заставодержателя, продаж заставодержателем предмету застави шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою або на публічних торгах.

З метою врегулювання питання щодо погашення заборгованості ОСОБА_1 23.04.2009 року добровільно передала банку за актом приймання-передачі (а. с. 117) належний їй автомобіль Toyota Auris, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 для його реалізації за ринковою ціною та направлення виручених коштів на погашення заборгованості. Згідно з цим актом автомобіль перебував у технічно справному стані, його передано представникам банку з оригіналом технічного паспорту та комплектом ключів. Станом на 2010 рік банк оцінив автомобіль у 11000 доларів США. ОСОБА_1 звернулася до банку із проханням самостійно реалізувати автомобіль за 15000 доларів США, однак їй було відмовлено.

21.11.2011 року заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська було звернуто стягнення на заставне майно, а саме автомобіль Toyota Auris, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_1 шляхом його продажу з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ.

За твердженням представника ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні та наданим ним актом прийому-передачі автомобіля (а. с. 75) автомобіль Toyota Auris, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 було продано банком 08.09.2015 року за 5982,91 доларів США.

Відповідно до ст. 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку (частина перша). Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга).

Таким чином, враховуючи суть взаємопов'язаних кредитних і заставних зобов'язань , факт прийняття кредитором від боржника предмету застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами договору застави автотранспорту, породжує для кредитора обов'язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора. Таким чином, дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування з 23.04.2009 року ОСОБА_1 процентів, штрафних санкцій, неустойки, комісійної винагороди за кредитним договором № 2008-080 від 25.04.2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 є неправомірними, оскільки ухилення кредитора від реалізації предмета застави і неможливість вчинити боржникові аналогічні дії, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя є невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобов'язання, та призвело до прострочення кредитора.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені ПАТ КБ "Приватбанк" судові витрати з відповідачів не стягуються.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені ОСОБА_1 судові витрати підлягають стягненню з ПАТ КБ «Приватбанк».

Керуючись ст. ст. 257, 258, 261, 267, 268, 559, 612, 613, 614 ЦК України, ст.ст. 11, 15, 27, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірними дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування з 23.04.2009 року ОСОБА_1 процентів, штрафних санкцій, неустойки, комісійної винагороди за кредитним договором № 2008-080 від 25.04.2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1

Стягнути ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк, з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Суддя С.Г. Зосименко