справа № 243/5058/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року м. Словянськ

Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі

головуючий суддя Кузнецов Р.В.

при секретарі Малиновській І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Словянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Словянської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі державного кордону України, на тимчасово окуповані території України неповнолітньої дитини без згоди батька та надання дозволу на виготовлення дитини проїзного документа за межі державного кордону України,

В С Т А Н О В И В :

23 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, за участю третьої особи органу опіки та піклування Словянської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі державного кордону України, на тимчасово окуповані території України неповнолітньої дитини без згоди батька та надання дозволу на виготовлення дитини проїзного документа за межі державного кордону України.

Позивачка ОСОБА_1, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи не використала свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, проте через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутністю, за участю її представника адвоката ОСОБА_3 /а.с.12/.

У позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог позивачкою зазначено, що 29 листопада 2004 р. року у неї та відповідача ОСОБА_2 народився син ОСОБА_4. Однак, їх спільне життя не склалося і вже декілька років вони фактично мешкають окремо, дитина проживає з позивачкою. Після початку Антитерористичної операції на сході України вона з дитиною вимушена систематичновиїжджати та вїждати у зону АТО, але без дозволу батька не може цього робити, оскільки на межі з територією проведення АТО на усіх блокпостах вимагається такий дозвіл від батька, як і для виїзду дитини за кордон. Окрім того, зазначила, що вона має намір оздоровлювати дитину на морі. Відповідач у свою чергу, всупереч інтересам дитини такий дозвіл на вивезення дитини у добровільному порядку відмовляється надати.

Посилаючись на положення Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», статті 151, 152, 154 Сімейного кодексу України просила суд в уточненій позовній заяві надати дозвіл ОСОБА_4 на тимчасовий виїзд за межі території України, на тимчасовио окуповані території України без згоди батька, в її супроводі та надати дозвіл на виготовлення дитині проїзного документа за межі державного кордону України без згоди батька.

Представник позивача ОСОБА_3, який діє на підставі договору на представництво інтересів у суді першої інстанції по цивільній справі від 09.06.2016 р. у судове засідання не зявився, проте надав суду заяву, в якій просив позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, зазначивши, що надання дозволу на виїзд за межі України ОСОБА_5 відповідає інтересам дитини.

Відповідач ОСОБА_2 був належним чином сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, проте не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, на електронну пошту суду надіслав заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутністю, зазначив, що позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі /а.с.15/.

Представник органу опіки та піклування Словянської міської ради у судове засідання, незважаючи на належне повідомлення судом, не прибув. 08 липня 2007 року на адресу суду було подано письмове клопотання за підписом міського голови ОСОБА_6 про проведення розгляду справи за відсутності представника третьої особи, рішення просив прийняти на розсуд суду, з врахуванням інтересів дитини /а.с.20/.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим провести розгляд справи по суті у відсутність позивача, його представника, відповідача та представника органу опіки та піклування.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне.

Згідно свідоцтва про народження серії І-НО № 425062, яке було 20 грудня 2004 року видано Горлівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 /а.с.9/.

Судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин між сторонами їх син ОСОБА_4 залишився проживати з матірю - позивачкою по справі, де і проживає на даний час.

Відповідно до положення частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року.

Згідно до п.2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Метою виїзду за межі України та виїзду і вїзду з тимчасово окупованої території України з неповнолітньою дитиною позивачка зазначила необхідність оздоровлення дитини.

До матеріалів справи додано довідку № 184/18 для отримання путівки на санаторно-курортне лікування, видану Територіальним медичним обєднанням «ОСОБА_7 та здоровя» м.Горлівка, відповідно до якої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, хворіє хронічним тонзілітом, тонзілогенною інтоксикацією, у звязку із чим йому рекомендовано санаторно-курортне лікування у санаторіях Південного берегу Криму та м.Святогірськ /а.с.21/. Зазначена довідка відповідно до ст.9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" є недійсною і не створює правових наслідків.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти ОСОБА_8 Молдови та Росії» від 23.02.2016 року ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами...».

Таким чином суд бере до уваги відомості, які зазначені у медичній довідці № 184/18 від 11.07.2016 р., засвідченій підписом лікаря ОСОБА_9, щодо необхідності санаторно-курортного лікування ОСОБА_4, враховуючи неможливість заявниці в інший спосіб отримати відомості, зазначені у цьому документі, хоча й не визнає зазначену довідку офіційним документом.

Окрім того, суд бере до уваги ту обставину, що місце проживання позивачки зареєстровано у ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується реєстраційним штампом в паспорті громадянина України серії ВА № 733708, виданому на її імя /а.с.6/.

Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матірю».

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того,чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання.

Оскільки сторони однією сімєю не проживають і фактичне місце проживання дитини визначене з позивачкою, то, цей обовязок покладено на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоровя дитини,її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України.

Згідно з Конвенцією про права дітей, ратифікованою Верховною ОСОБА_7 України за № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Проаналізувавши встановлені обставини по справі та надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її сина. Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі державного кордону України та на тимчасово окуповані території (АР Крим, окуповані міста Донецької та Луганської області) до досягнення дитиною 14 років.

Суд вважає, що зазначений виїзд до тимчасово непідконтрольної території через лінію зіткнення у Донецькій та Луганських областях, та до тимчасово окупованої території України АР Крим, а також за межі території України не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно сина.

Положенням Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, встановлено, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із документів, серед яких зазначено проїзний документ дитини. Пунктом 18 цих Правил закріплено, що оформлення проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина У разі заперечень одного з батьків документ може буди оформлений на підставі рішення суду.

Таким чином, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд ОСОБА_5 за межі державного кордону України та на тимчасово окуповані території України у супроводі матері ОСОБА_1, є необхідним для забезпечення реалізації прав дитини, передбачених як національним законодавством України, так і нормами міжнародного права, а задля належного виконання рішення суду позивачкою, суд приходить до переконання про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі, тобто не тільки в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд ОСОБА_5 за межі державного кордону України та на тимчасово окуповані території України, але й у частині надання дозволу для виготовлення ОСОБА_4 проїзного документу для виїзду без згоди батька.

Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Керуючись статтями 11, 60,209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Словянської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі державного кордону України, на тимчасово окуповані території України неповнолітньої дитини без згоди батька та надання дозволу на виготовлення дитини проїзного документа за межі державного кордону України задовольнити частково.

Надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд разом з матірю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, без нотаріально оформленої згоди батька ОСОБА_2, за межі державного кордону України з дня набрання рішенням чинності до досягнення дитиною 14 річного віку.

Надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд та вїзд разом з матірю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, без нотаріально оформленої згоди батька ОСОБА_2, на тимчасово окуповані території України (ОСОБА_8 Крим, окуповані міста Донецької та Луганської областей) з дня набрання рішенням чинності до досягнення дитиною 14 річного віку.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_7