Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" жовтня 2016 р. Справа № 608/1227/16-ц

Номер провадження2/608/561/2016

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Теслі О. П.

при секретарі Фаштиковській М.І.

представника позивача ОСОБА_1 .

відповідача ОСОБА_2

представника відповідач ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Чорткові справу за позовом ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Ілла» до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

встановив:

В липні 2016 року позивач ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Ілла» звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В позові представник позивача вказав, що 22 грудня 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ІЛЛА» (Довіритель) та ОСОБА_2 (Повірений) уклали договір № 22/14.

Відповідно до п.2.1 даного договору, довіритель доручає, а повірений зобов'язується від імені довірителя отримувати від клієнтів оплату за товар та на умовах визначених договором класти її на розрахунковий рахунок довірителя.

12 березня 2015 року ОСОБА_2 зобов'язався повернути позивачу грошові кошти у сумі 10 269,00 грн. (десять тисяч двісті шістдесят дев'ять), які він зібрав з торгових точок до 30 березня 2015 року, що підтверджується розпискою, наданою відповідачем.

Представник позивача вказує, що вищевказаний строк відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав, грошову суму зазначену у розписці не повернув, надіслана на адресу ОСОБА_2 претензія про повернення заборгованості згідно розписки від 12.03.2015 р. залишена ним без відповіді та задоволення.

Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ІЛЛА» р/р 2243 в ПАТ «ПриватБанк», МФО 305299 кошти в сумі:- 10 269 грн. заборгованості;- 2 596 грн. 69 коп. інфляційних; - 402 грн. 60 коп. 3% річних та судових витрат по справі у вигляді сплаченого судового збору на суму 1378 гривень.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 в режимі відео конференції позовні вимоги підтримав, просить задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідач Суддя В.І. позов не визнає, заперечує проти нього, просить відмовити позивачу у задоволенні позову.

Представник відповідача заперечив проти позову, подав заперечення на позовну заяву. В запереченні він вказав, позовні вимоги позивача з підстав зазначених в позові не підлягають до задоволення, оскільки стягувана сума не обґрунтована належними та допустимими доказами. Вказує, що стягувана сума не є «боргом», який може підтверджуватись розпискою від 12.03.2015р.. оскільки є «збитком» для товариства, який виник внаслідок неналежного виконання повіреним умов договору № 22/14 від 22.12.2014р., а саме не повернення довірителю отриманих від торгових точок коштів. Розмір нанесеного збитку товариству має доводитьсь належними та допустимими доказами. Для відшкодування відповідачем збитків в розмірі 10 269 грн. ТОВ «Ілла» має довести в суді факт порушення відповідачем взятого на себе зобов'язання - порушення умов Договору №22/14 від 22.12.2014р. та вину останнього, що є підставою для відповідальності за порушення зобов'язання. Вказує, що кримінальне провадження яке було порушено 30.06.2015 року по вказаних обставинах закрите у звязку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Опираючись на заперечення позову просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви за недоведеністю та безпідставністю.

Суд враховуючи пояснення представника позивача, відповідача, заперечення на позов представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_2 встановлено, що 22 грудня 2014 року між ОСОБА_5 «ІЛЛА» та ОСОБА_2, жителем ІНФОРМАЦІЯ_1, укладено договір №22/14, згідно якого ОСОБА_2 являється повіреним, який діє на підставі договору доручення та уповноважена довірителем (ОСОБА_5 «ІЛЛА») на вчинення від імені довірителя певних дій. Довіритель доручає, а повірений зобовязується від імені довірителя отримувати від клієнтів оплату за товар та класти її на розрахунковий рахунок довірителя. Повірений є представником довірителя у відносинах останнього з клієнтом у вчиненні конкретних та правомірних дій, що полягають виключно у отриманні повіреним оплати за товар та покладення її на розрахунковий рахунок. Сторона що порушила договір, зобовязана відшкодувати збитки, завдані таким порушенням.

12 березня 2015 року відповідач ОСОБА_2 зобов'язався повернути позивачу грошові кошти у сумі 10 269,00 грн. (десять тисяч двісті шістдесят дев'ять), які він зібрав з торгових точок до 30 березня 2015 року, про що вчинив розписку.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження № 0000187 від 30.06.2015 року закрите провадження по кримінальному правопорушенні передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Протягом січня - лютого 2015 року ОСОБА_2 отримавши від клієнтів- приватних підприємців, оплату за поставлений товар не поставив її на розрахунковий рахунок ОСОБА_5 «ІЛЛА», тим самим не виконав умови укладеного ним договору. В ході проведення досудового розслідування не здобуто жодних доказів, які б вказували на те що в діях ОСОБА_2 наявний склад кримінального правопорушення передбачений ст.191 КК України. По вказаному провадженню позивач набув статус потерпілої особи, відповідач ОСОБА_2 перебував в якості свідка.

Позивач вказує, що згідно ст. 625 Цивільного кодексу України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Просить стягнути з відповідача - крім основної суми боргу 10 269 грн. заборгованості, розмір втрат від інфляції за прострочення виконання зобов'язання за період з 30.03.2015р. по 18.07.2016р. на суму 2 596,69 грн. та три проценти річних від простроченої суми за період з 30.03.2015р. по 18.07.2016р. що становить 402,60 грн.

Після вчинення розписки яка була написана відповідачем, під час проведення правоохоронними органами оперативно-розшукових дій по факту недоотриманого доходу від фактичної господарської діяльності ОСОБА_5 «Ілла», кримінальне провадження порушене по факту вчинення відповідачем ОСОБА_2 кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України яке полягало у привласнення чи розтраті чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні, була закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. А тому вказана розписка жодним чином не підтверджує укладення будь-якого договору між сторонами.

Згідно частин 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України,- правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Тому суд оцінює критично твердження позивача про те, що відповідач має заборгованість перед позивачем за невиконання боргових зобов`язань.

Однак, всупереч зазначеній вимозі, відповідач ОСОБА_2 не мав з позивачем ОСОБА_5 «ІЛЛА» погодженої дії по підписанню будь-якого договору, а тому не підтверджував укладання договору розпискою і не може відповідати перед ОСОБА_5 «Ілла» за невиконання зобовязань.

У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного ОСОБА_2 України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13., №6-79цс14 від 02.07.2014 року.

При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Пунктом 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного ОСОБА_2 України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

У зв'язку з цим необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно (кошти), якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних витрат та трьох відсотків річних. Отже, встановивши, що між сторонами у справі відповідний договір позики не укладався, відсутні й правові підстави для стягнення заборгованості за його не виконання.

Керуючись ст.ст. 611,614,623,625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 57-61, 88, 209,212-215, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

вирішив:

В позові ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Ілла» до ОСОБА_2 про стягнення боргу, а саме: 10 269 грн. заборгованості, 2596 грн. 69 коп. інфляційних, 402 грн. 60 коп. 3% річних та судових витрат 1378 грн. відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Тернопільської області через Чортківський районний суд протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: О П Тесля