Справа № 296/103/12-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї НИ

"12" грудня 2016 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Драча Ю.І.,

при секретарі Козловець І.О.

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування частини квартири,

В С Т А Н О В И В

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить визнати договір дарування частини квартири № 33, розташованої за адресою: м. Житомир, Новий бульвар, 7, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 11.11.2009 року недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона була єдиною дочкою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 18.11.2009 року.

ОСОБА_3 був власником квартири № 7 розташованої за адресою: м. Житомир, Новий бульвар, 7. 11.11.2009 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було посвідчено договір дарування частини, а саме 46/100 частин спірної квартири відповідачу ОСОБА_2.

Позивач також зазначила, що на неодноразові її пропозиції батьку продати квартиру та переїхати до м. Львова для проживання з позивачем вона отримувала відмову. Та батько позивача запевняв її, що після його смерті вказана квартира буде успадкована нею, як єдиним спадкоємцем. Остання розмова відбулась 30.10.2009 року, а вже 10.11.2009 року на імя ОСОБА_3 було отримано витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, а 11.11.2009 року оформлено договір дарування частини квартири.

На думку позивача, підписи зроблені у договорі дарування не відповідають дійсним підписам її батька ОСОБА_3, тому є обґрунтовані підстави вважати, що зазначений правочин був направлений на порушення конституційних прав батька позивача, у звязку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову, вказали на його безпідставність та просили відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, експерта, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 був батьком позивача ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ІІ-ИК № 253078 від 07.06.1974 року (том 1, а.с. 14). Позивачем прізвище було змінено під час реєстрації шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 13.07.1991 року та копією паспорта громадянина України (том 1, а.с. 11-12, 18).

ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира № 33 за адресою: м. Житомир, Новий Бульвар, 7, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.11.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Першої житомирської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (том 1, а.с. 110, 111, 112).

11.11.2009 року було укладено договір дарування частини квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі № 11668 (том 1 а.с. 7-10). Відповідно до вказаного договору ОСОБА_3 передав безоплатно у власність ОСОБА_2, яка прийняла у власність (дар) 46/100 частин квартир № 33, яка знаходиться за адресою: м. Житомир, бульвар Новий, № 7.

Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 7939240 (том 1, а.с. 108).

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

17.11.2009 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ТП № 130422 від 18.11.2009 року (том 1, а.с. 13).

Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст. 30 ЦК України цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечить вимогам цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам. Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ст.226 ЦК України, правочин вчинений недієздатною особою є нікчемним.

Відповідно до висновку експерта ОСОБА_6 № 330/16-25/714/715/716/717/718/16-25 від 08.11.2016 року за результатами судово-почеркознавчої експертизи проведеної відповідно до ухвали суду від 10.04.2013 року, рукописний запис «ОСОБА_7М.» та підпис від імені ОСОБА_3 у рядку «Дарувальник:» графи підписи у Договорі дарування частини квартир від 11.11.2009 року від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, що посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 11668 виконані рукописним способом кульковою ручкою без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів, без навмисної зміни ознак власного почерку при впливі на нього відносно постійних збиваючих факторів природного характеру (до яких, зокрема, можуть відноситись похилий чи старечий вік виконавця, хронічна хвороба, що впливає на письмово-рухові функції організму). Якому-небудь значному впливу тимчасових збиваючих факторів (таких як тяжкий хронічний стан, сильне хвилювання /стан стресу/, тяжкий ступінь алкогольного спяніння, вкрай незручні умови письма /лежачи, полулежачи/ , тощо) ОСОБА_3 при виконанні зазначених рукописних записів не піддавався (том 2, а.с. 72-84).

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ст.233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, обставини щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім»ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

У листі Верховного Суду України від 24.11.2008 «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що з огляду на положення ч.5 ст. 203, 234 ЦК України у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Судом встановлено, що на час укладення оскаржуваного правочину право власності дарувальника на вищезазначене нерухоме майно було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і будь-яких обтяжень не містило, а тому ОСОБА_3 мав право на відчуження майна відповідачу.

З умов укладеного договору дарування вбачається, що дарувальник передав, а обдаровуваний прийняв у дар подарунок та технічну документацію на нього, тобто фактична передача дару відбулася. Спірний договір нотаріально посвідчений та пройшов державну реєстрацію. Право власності обдаровуваного на дарунок виникло з моменту державної реєстрації правочину. Перешкод на момент вчинення правочину судом не виявлено. ОСОБА_3 на власний розсуд розпорядився належним йому майном.

Позивачем не надано доказів того, що волевиявлення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на момент укладання договору дарування не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі. Дійсність підпису ОСОБА_3 у договорі дарування також підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертизи.

Викладене свідчить про те, що правові наслідки, які сторони бажали отримати в момент укладення правочину, повністю відповідають укладеному правочину, що також підтверджується і змістом самого правочину.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскаржуваний правочин було укладено та посвідчено у встановленому законом порядку, а тому доводи позивача про те, що зміст цього правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а волевиявлення учасників правочину не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі є безпідставними та необґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування частини квартири відмовити за безпідставністю.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення суду, протягом того ж строку з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю. І. Драч