Ухвала іменем україни
07 грудня 2016рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту, що має юридичне значення та поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 02 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона та відповідач з 23 вересня 2005 року до 31 січня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказує, що після розірвання шлюбу, а саме з березня 2011 року сторони фактично відновили свої сімейні стосунки та проживали разом до червня 2014 року.

За час перебування у фактичних шлюбних відносинах сторони придбали наступне майно: в травні 2012 року - квартиру АДРЕСА_1

Крім того позивач зазначає, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі, вони за спільні кошти придбали рухоме майно - автомобіль марки Аudi80, 1989 року, державний номерний знак НОМЕР_1.

З червня 2014 року вона разом із дитиною проживають окремо та з відповідачем не ведуть спільного господарства. 06 січня 2015 року відповідач зареєстрував шлюб із ОСОБА_9

З урахуванням вищевикладеного ОСОБА_6 просила суд: встановити юридичний факт, що вона та ОСОБА_7 проживали з березня 2011 року по червень 2014 року однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу; визнати об'єктом права спільної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 та визнати за позивачем ОСОБА_6 право власності на 1/4 частини вказаної квартири.

Визнати об'єктом права спільної власності подружжя автомобіль марки Аudi80, 1989 року, державний номерний знак НОМЕР_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частини вказаного рухомого майна.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Встановлено юридичний факт того, що ОСОБА_6 проживала з ОСОБА_7 з березня 2011 року по червень 2014 року однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу.

Визнано об'єктом права спільної часткової власності транспортний засіб марки Аudi 80, 1989 року, державний номерний знак НОМЕР_1, та визнано за позивачем право власності на 1/2 частини вказаного автомобіля.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 02 червня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/4 частини цієї квартири скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про визнання 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/4 частини цієї квартири скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказані вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 в частині вирішення позовних вимог про визнання за нею права власності на ј частини квартири АДРЕСА_2, суд першої інстанції виходив із того, що Ѕ частини спірної квартири була придбана за кошти, отримані від продажу належної відповідачу та його матері на праві спільної часткової власності квартири, а тому не є об'єктом спільної сумісної власності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в зазначеній вище частині, апеляційний суд, виходив із того, що вирішення спору про визнання права власності на спірну частину квартири не можливе, оскільки судом не залучено до участі у справі співвласника вказаної квартири - ОСОБА_10., а оскільки суд апеляційної інстанції не наділений таким процесуальним правом - дійшов висновку про відмову у задоволені позову в цій частині.

Проте з такими висновками апеляційного суду не можна погодитись, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що з 23 вересня 2005 року по 31 січня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

17 квітня 2012 року між ОСОБА_10, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого відповідач та його матір продали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_4 Продаж вчинено за 194 304 грн.

Того ж дня - 17 квітня 2012 року ОСОБА_10. та ОСОБА_7 придбали у спільну часткову власність, тобто по Ѕ частці кожномуАДРЕСА_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Вартість придбаної квартири становила 189 633 грн.

Судом встановлено, що вказана квартира була придбана під час проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу і в цій частині рішення суду не оскаржується.

Відповідно до ст. 74 СК України (у редакції Закону України від 22 грудня 2006 року № 524-V), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК Українимайно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК Україниособистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо визнання права власності на ј частини спірної квартири, на зазначене вище уваги не звернув, обставини у справі не встановив, не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права що підлягає застосуванню, рішення суду по суті заявлених вимог не перевірив, фактично самоусунувся від розгляду справи, посилаючись на те, що до участі у справі не залучено співвласника спірної квартири ОСОБА_10. При цьому апеляційний суд не з'ясував яким чином порушено право ОСОБА_10. на належну їй на праві спільної часткової власності Ѕ частини спірної квартири. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_10. рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувала.

За таких обставин судове рішення апеляційного не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 02 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Т.О. Писана О.В. Попович