У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж», ОСОБА_5, третя особа - Міністерство освіти і науки України, про визнання незаконними та скасування наказів і розпоряджень, визнання бездіяльності неправомірною, поновлення на роботі, стягнення заробітку та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 02 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до рішення Орджонікідзевького районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2014 року її поновлено на посаді лаборанта кабінету «Будівельні конструкції» державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» (далі - ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж»), але адміністрація коледжу, перешкоджає виконанню рішення суду.

Зазначала, що згідно з наказом ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» від 27 червня 2014 року № 26-к її поновлено на посаді лаборанта, без зазначення конкретного місця роботи, що суперечить судовому рішенню та раніше укладеному договору. Розпорядженням директора навчального закладу від 03 липня 2014 року її закріплено за лабораторією по ремонту автомобілів без її згоди, а 09 вересня 2014 року - за лабораторією «Двигунів внутрішнього згорання, автомобілів і тракторів», чим порушені вимоги ст. ст. 31, 32 КЗпП України щодо порядку переведення на іншу роботу.

29 вересня 2014 року виданий наказ «Про зміну в організації та умовах праці», в якому зазначено про скорочення посади лаборанта лабораторії «Двигунів внутрішнього і згорання, автомобілів і тракторів», а 02 жовтня 2014 року вона отримала попередження про майбутнє звільнення із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 01 грудня 2014 року.

25 листопада 2014 року була ознайомлена з листом про те, що вона не знаходилася на робочому місці в лабораторії «Двигунів внутрішнього згорання, автомобілів і тракторів» та розпорядженням про надання поясненьз цього приводу.

27 листопада 2014 року її ознайомили з наказом від 27 листопада 2014 року № 51-ОД про притягнення до дисциплінарної відповідальності та їй була оголошена догана.

Вважала, що притягнення її до дисциплінарної відповідальності є незаконним, оскільки вона фактично була переведена на іншу роботу, за невиконання якої безпідставно притягнута до дисциплінарної відповідальності.

01 грудня 2014 року ОСОБА_4 ознайомили з наказом № 76-к від 01 грудня 2014 року про її звільнення у зв'язку зі скороченням штату працівників і відмовою від переведення на іншу роботу, незважаючи на те, що напередодні нею подана заява про надання їй чергової відпустки. При цьому, не були запропоновані всі можливі посади, куди б вона могла бути переведена у зв'язку із скороченням штатів.

Крім того, вона зверталася з проханням надати їй щорічну відпустку за 2013 рік, однак відповіді не отримала, а була незаконно звільнена та отримала грошову компенсацію за відпустку. Також їй не була надана відпустка за 2014 рік.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просила суд: визнати незаконними та скасувати розпорядження від 03 липня 2014 року № 139 про закріплення її за лабораторією по ремонту автомобілів;

визнати незаконними та скасувати розпорядження від 08 вересня 2014 року № 144 про закріплення робочих місць та закріплення її за лабораторією «Двигунів внутрішнього згорання, автомобілів і тракторів»;

визнати незаконними та скасувати пункт 1 наказу від 29 вересня 2014 року № 215-ОД «Про зміни в організації та умовах праці» в частині скорочення посади лаборанта лабораторії «Двигунів внутрішнього згорання, автомобілів і тракторів» ОСОБА_4;

визнати бездіяльність директора ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» ОСОБА_5 при ненаданні їй чергових відпусток за 2013-2014 роки неправомірною;

визнати незаконними та скасувати наказ № 51-ОД «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_4.»;

визнати незаконними та скасувати наказ № 76-к від 01 грудня 2014 року про її звільнення у зв'язку із скороченням штату працівників і відмовою від переведення на іншу роботу на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.;

поновити ОСОБА_4 на посаді лаборанта кабінету «Будівельні конструкції ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж»;

стягнути заробітну плату за час незаконного переведення за листопад 2014 року та середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 грудня 2014 року;

стягнути солідарно з відповідачів на відшкодування моральної шкоди 45 тис. грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді лаборанта кабінету «Будівельні конструкції» ДВНЗ "Запорізький будівельний коледж».

Стягнуто з ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18 329 грн 22 коп.

Визнано незаконним та скасовано наказ ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» від 27 листопада 2014 року № 51-ОД «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_4.»

Стягнуто з ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» на користь ОСОБА_4 2 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 2 березня 2016 року рішення районного суду скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Частина 1 ст. 32 КЗпП України передбачає, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Частиною 2 ст. 32 КЗпП України визначено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, дійшов обґрунтованого висновку про те, що при закріпленні лаборанта ОСОБА_4 за лабораторією по ремонту автомобілів, відповідно до розпорядження від 03 липня 2014 року № 139 та при закріпленні ОСОБА_4 за лабораторією «Двигунів внутрішнього згорання, автомобілів і тракторів» відповідно наказу від 02 вересня 2014 року № 195/1-ОД та розпорядження від 08 вересня 2014 року № 144, відбулося переміщення лаборанта ОСОБА_4, а не переведення, оскільки переміщення проведено на одному і тому ж підприємстві із однієї лабораторії в іншу, посада, кваліфікація, функціональні обов'язки, заробітна плата не змінилися.

Таким чином, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України) правильно встановив, що ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» трудові права ОСОБА_4 не порушені, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення апеляційного суду не впливають.

Із матеріалів справи та змісту судових рішень не вбачається, що апеляційним судом при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 02 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.О. Писана
В.О. Закропивний
Л.М. Мазур