Ухвала

іменем україни

20 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування Виконавчого комітету Охтирської міської ради Сумської області, орган опіки та піклування Виконавчого комітету Височанської сільської ради Охтирського району Сумської області, Служба у справах дітей Охтирської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Виконавчого комітету Охтирської міської ради Сумської області, орган опіки та піклування Виконавчого комітету Височанської сільської ради Охтирського району Сумської області, Служба у справах дітей Охтирської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила визначити місце проживання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із нею, за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що 05 червня 2010 року сторони уклали шлюб, мають спільного сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Тривалий час в сім'ї панувала нестерпна атмосфера, мали місце постійні сварки, сім'ї фактично не існувало. У зв'язку із цим 01 вересня 2015 року вона разом із сином поїхала з будинку, де проживала разом з чоловіком, до будинку своєї матері, а коли виїздила, то відповідач не заперечував. Також між сторонами була досягнута домовленість про те, що їхній син ОСОБА_6 буде переведений з Височанського НВК, до якого він був приписаний, до ЗОШ № 9 І-ІІ ст. м. Охтирки, для продовження навчання і відповідач буде забирати сина до себе на вихідні. Так, кожну п'ятницю тижня відповідач забирав сина до себе та привозив його до неї у неділю. Із 01 вересня 2015 року син ОСОБА_6 почав відвідувати ЗОШ № 9 м. Охтирки. 13 жовтня 2015 року близько 16:00 год. відповідач без погодження з нею із двору будинку за місцем їхнього проживання забрав сина ОСОБА_6 до себе. З того часу вона не бачила свого сина, тільки кілька разів спілкувалась із дитиною по телефону. Відповідач на свій розсуд дозволяє їй спілкуватись із сином по телефону, часто відмовляючи і в цьому. На її вимогу повернути сина до матері відповідач відмовляє. Зазначила, що будинок її матері за адресою: АДРЕСА_1, має площу 109,9 кв. м, у будинку є всі необхідні комунікації. На подвір'ї утримується підсобне господарство: кури, кролі. У будинку виділена окрема кімната для сина площею 22,10 кв. м, створені всі умови для його повноцінного життя та навчання: стіл, ліжко, комп'ютер, іграшки, книжки. Дитині забезпечено повноцінне харчування та умови для відпочинку. Син ОСОБА_6 почав відвідувати спортивну секцію легкої атлетики в школі, йому це дуже подобалось. Позивач має постійне місце роботи, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, не притягувалась до адміністративної та кримінальної відповідальності, на обліку у психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває. Між матір'ю та сином існують тісні родинні відносини. Відповідач раніше був засуджений, до 2008 року зловживав спиртними напоями, потім «закодувався», вів спосіб життя, який не може слугувати прикладом для сина: влаштовував постійні сварки, тривалий час не був вдома, повертаючись пізно вночі. Відповідач не працює, не має самостійного доходу, проживає сам, не вміє приготувати повноцінну їжу для дитини. Із огляду на викладене просила задовольнити її позов у повному обсязі.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_4, у грудні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визначити місце проживання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із ним, за адресою: АДРЕСА_2

Свої вимоги ОСОБА_5 обґрунтовував тим, що 13 жовтня 2015 року за погодженням із ОСОБА_4 взяв до себе сина ОСОБА_6 погостювати. На наступний день син заявив, що не хоче повертатися до матері, що хоче жити із ним та категорично відмовився їхати до м. Охтирки. Він відразу повідомив про це дружину, яка заявила, що забере сина за грошову винагороду в розмірі 3 тис. грн та новий плазмовий телевізор. Така відповідь дружини його шокувала, він зрозумів, що сином вона тільки спекулює для особистого збагачення, материнських почуттів до сина у неї не має, тому в той же день вирішив, що син буде жити із ним, тим більше, що у них склалися дуже добрі стосунки, він тягнеться до нього та дуже любить. Після цього він попросив дружину надати особисті речі сина, але вона відмовила. Крім того, син не пішов до школи і це його дуже турбувало. Він поїхав до Охтирської ЗОШ № 9 з метою забрати документи сина і влаштувати його до Височанської школи, аби дитина не гаяла часу та не сиділа вдома, а займалася навчанням. Мати дитини заборонила в школі віддавати документи, не переймаючись, що дитина не відвідує навчання. Особисто з дитиною вона не спілкувалася та не хотіла спілкуватися. Лише подала позовні заяви про розлучення та про стягнення аліментів. Згодом йому вдалося забрати документи на дитину із Охтирської ЗОШ № 9 та подати їх до Височанського НВК. Починаючи із 02 листопада 2015 року син ОСОБА_6 навчається у 1 класі Височанського НВК загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів - дошкільного навчального закладу Охтирської районної ради, Сумської області. Зазначив, що син залюбки допомогає йому по господарству, у нього завжди гарний настрій, він залюбки ділиться своїми думками та емоціями і син дуже прив'язаний до нього. Щодо стосунків матері із сином, зазначив, що дитина не має ніякого контакту з матір'ю, яка намагалася ввести суд в оману, вказавши у позові, що між нею та сином існують тісні родинні відносини. Позивач не спілкується із сином і не намагається цього робити, а син ОСОБА_6 не бажає спілкуватися з матір'ю, контакту між ними не було, він навіть намагався уникнути присутності матері. Враховуючи те, що син ОСОБА_6 категорично відмовився повертатися до матері та ходити до Охтирської ЗОШ № 9, він постарався якнайшвидше, з урахуванням перепон з боку матері дитини, включити сина у навчальний процес і вже із 02 листопада 2015 року той пішов до школи. Зазначив, що він забезпечив для сина належні умови для проживання та навчання. Зокрема, після школи із сином займається вдома вчителька початкових класів, яка знаходиться на пенсії і з якою він додатково проводить навчання, крім того, він ходить на хореографічний гурток, у нього багато друзів. Тобто, він як батько забезпечив всі умови для всебічного розвитку дитини. ОСОБА_4 не проявила себе хорошою матір'ю по відношенню до сина ОСОБА_6, тому вважає, що проживання із нею позбавить сина належного виховання та освіти. Додатково вказав, що в ОСОБА_4 є старша дочка ОСОБА_7, вихованням якої займалася не мати, а баба дитини, з якою та проживала. Із 01 вересня 2008 року ОСОБА_7 навчалася в Охтирському коледжі Сумського національного аграрного університету, але його не закінчила і була відрахована у січні 2011 року, таким чином, спеціальної освіти вона так і не здобула, а її мати цим не цікавилася. Також зазначив, що він має особистий будинок за адресою: АДРЕСА_2, у якому для сина є окрема кімната, робоче місце, диван, шафа. Він придбав йому все необхідне для навчання: одяг, канцелярські товари. Вказав, що він тримає підсобне господарство, розводить птицю, робить консервацію. Крім того, він працевлаштований, працює кочегаром у Височанському сільському будинку культури на постійній основі. За місцем проживання він характеризується позитивно. Щодо характеристики матері, просить суд взяти до уваги, що вона перебувала на «Д» обліку в Охтирському тубдиспансері з 1998 до 2006 рік, оскільки захворіла на туберкульоз, а він не хотів би, щоб дитина була під загрозою захворювання на туберкульоз.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 14 квітня 2016 року, первісний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визначено місцем проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтво про народження від 22 вересня 2009 року серії НОМЕР_1, видане Виконавчим комітетом Височанської сільської ради Охтирського району Сумської області, місце проживання його матері ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а його зустрічний позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають зазначеним нормам процесуального права, є законними та обгрунтованими.

Відповідно до ст. 141 СК Українимати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК Українибатьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Стаття 153 СК Українипередбачає, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК Україниздійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 157 СК Українипитання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до положень ст. 171 СК Українидитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.

Частинами 1-3 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належність та допустимість доказів закріплено у ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судами установлено, що ОСОБА_5 проживає у будинку своєї померлої матері, спадщину на який не оформляв; із 18 листопада 2015 року він працює на посаді кочегара у Височанському сільському будинку культури; за місцем проживання та роботи характеризується позитивно; на обліку у наркологічному диспансері не перебуває; має погашені у встановленому законом порядку судимості (а. с. 71-80, 87, 102, 158, 192).

ОСОБА_4 із 01 грудня 2015 року зареєстрована як безробітна, отримує матеріальну допомогу як одинока матір; за місцем попередньої роботи характеризується позитивно; до кримінальної відповідальності не притягувалася; на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а. с. 56, 58-61).

Сторони брали активну участь у вихованні сина ОСОБА_6 під час його навчання в загальноосвітній школі, за місцем навчання у Височанському НВК після переїзду до батька малолітній син відвідує шкільну бібліотеку, є активним читачем, відвідує групу продовженого дня, де займається вишиванням стрічками, відвідує хореографічний гурток (а. с. 57, 81, 85. 132).

Також установлено, що згідно з висновками органів опіки та піклування Охтирської міської ради від 11 січня 2016 року № 01-13/36 та Охтирської районної державної адміністрації від 21 січня 2016 року № 02- 24/11/167 при вирішенні питання щодо місця проживання ОСОБА_6 необхідно врахувати думку дитини і надати відповідну оцінку його поясненням.

Так, під час розгляду справи судом першої інстанції у судовому засіданні в присутності психолога-педагога малолітній ОСОБА_6 виявив небажання спілкуватися із матір'ю та старшою сестрою, сказав, що бажає жити із татом.

Відповідно до уточнених висновків органів опіки і піклування Виконавчого комітету Охтирської міської ради від 11 квітня 2016 року № 01-13/956 та Охтирської районної державної адміністрації від 13 квітня 2016 року № 01-20/11/839 вбачається доцільним і таким, що відповідатиме найкращим інтересам малолітнього ОСОБА_6, визначення його місця проживання разом з батьком ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 При цьому враховано думку самого малолітнього, з яким були проведені бесіди за відсутності батьків, та встановлено його бажання жити саме з батьком.

Проте, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд обгрунтовано відхилив останні висновки органів опіки і піклування Виконавчого комітету Охтирської міської ради та Охтирської районної державної адміністрації, зазначивши, що органи опіки та піклування виходили із побажань дитини, при цьому не врахували її віку, період окремого проживання, який є незначним, та не навели виняткових обставин, за яких малолітня дитина має бути розлучена зі своєю матір'ю.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, із яким обгрунтовано погодився й апеляційний суд, про визначення місця проживання дитини разом із матір'ю, з урахуванням віку та інтересів малолітньої дитини.

Отже, задовольняючи позов матері дитини та відмовляючи у задоволенні позовних вимог батька, суд першої інстанції, із висновками якого обгрунтовано погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що існуюча конфліктна ситуація між батьками дитини порушує розпорядок її життя, що може призвести до негативного впливу на розвиток дитини; висловлене малолітньою дитиною небажання жити зі своїми матір'ю і сестрою обумовлене відповідними мотивами поведінки батька, є наслідком стороннього впливу на дитину, що є неприпустимим з огляду на вік і розвиток дитини; син сторін потребує тісного зв'язку з матір'ю, що їх спільне проживання не призведе до негативних наслідків, а доводи відповідача не вказують на виняткові обставини, достатні для визначення місця проживання з ним, у результаті чого суд дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини разом із матір'ю задля якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у повній мірі врахував положення вищезазначеного закону, принципу 6 Декларації прав дитини, а також роз'яснення, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», відповідно до яких, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишиться, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, апеляційний суд обгрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що місцевий суд не врахував думку дитини щодо бажання проживати з батьком, зазначивши, що малолітній ОСОБА_6 був вислуханий судом та з'ясовано його думку, якій надано належну оцінку, проте вона не є вирішальною у цьому спорі, оскільки бажання дитини з урахуванням її віку, рівня розвитку, обставин у справі та існування можливих факторів стороннього впливу на думку дитини має співвідноситися з головною метою - якнайкращого забезпечення інтересів дитини, яка може бути забезпечена шляхом визначення місця проживання дитини з її матір'ю.

На спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що дитина з огляду на її вік, стать та інтереси є більш прихильною до батька як до чоловіка, фактично проживає разом із ним апеляційний суд правильно вказав, що ці доводи не є тими винятковими обставинами, які б давали можливість розлучити малолітню дитину з її матір'ю, обмежити у спілкуванні та підтриманні родинних дружніх відносин із сестрою.

Разом із тим апеляційний суд в ухвалі роз'яснив, що сторони не позбавлені права звернутися до суду з новим позовом у будь-який час після досягнення сином 10-річного віку, коли спір щодо визначення місця проживання дитини, яка досягла десяти років, вирішується з урахуванням думки самої дитини.

Наведені в касаційній скарзі ОСОБА_5 доводи аналогічні за змістом доводам заперечень проти позову та апеляційної скарги, які суди обгрунтовано спростували, крім того, вони зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено, виходячи з вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України, відповідно до якої під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак