Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2466/16 Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
Є.У.№ 336/7296/15-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним іпотечного договору,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 25 березня 2008 року відповідачі уклали договір іпотеки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 для забезпечення кредитних зобовязань ОСОБА_4 за кредитним договором. Посилаючись на те, що з 2000 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4, спірна квартира була придбана за їх спільні кошти і як співвласник квартири свої згоди на заставу майна він не надавав, просив про визнання недійсним договору іпотеки з підстав, передбачених ст.ст.203,215 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_6 представника позивача ОСОБА_3, який підтримав апеляційну скаргу, заперечення представника Банку ОСОБА_7, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляю ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що спірний договір було укладено з дотриманням норм матеріального права, він не суперечить вимогам ст.ст.5,6,11 Закону України «Про іпотеку» і ст. 578 ЦК України, а тому підстав для визнання його недійсним як такого, що не відповідає закону, не має.

Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і вимогам діючого законодавства.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 11 вересня 2001 року ОСОБА_4 та неповнолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за договором купівлі-продажу набули право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 в рівних частках (а.с.90-92).

25 березня 2008 року ОСОБА_4 уклала з Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого являється ПАТ «Укрсоцбанк» кредитний договір на суму 200 000 грн. зі сплатою 14,5% річних зі строком повернення кредитних коштів до 23 березня 2008 року (а.с.7-10).

Того ж дня між Банком, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено договір іпотеки (майнової поруки), згідно з яким останні передали квартиру в іпотеку на забезпечення кредитних зобов'язань ОСОБА_4 за вищевказаним кредитним договором (а.с.11-13).

Відповідно до тексту договору іпотеки іпотекодавці гарантують, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку (п.1.6 Іпотечного договору а.с. 11 зворот).

В заяві-анкеті про видачу банківського кредиту ОСОБА_4 в графі сімейний стан зазначила що перебувала у 1 офіційно зареєстрованому шлюбі, розлучена, в «громадянському» (цивільному шлюбі) не перебуває (а.с. 63 :п.3,5 анкети-заяви).

Аналогічні відомості щодо сімейного стану і статусу спірної квартири викладені в нотаріально посвідчений заяві іпотекодавців, в якій вони стверджують, що спірна квартира являється їх особистою власністю, в шлюбі та фактичних шлюбних відносинах вони не перебувають ( а.с.89).

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Згідно із ч. 1 ст. 74 CK України, на яку посилався позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частин другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він дії за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала, чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Саме до цього зводиться правова позиція, що висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-533 цс16 і що згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведений факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 на час придбання спірної квартири і належності їм ? частки квартири на праві спільної сумісної власності. На момент укладання договору іпотеки єдиними власниками спірної квартири (предмета іпотеки) були мати і дочка ОСОБА_4, які, як зазначалося в іпотечному договорі, у фактичних шлюбних відносинах не перебувають і гарантують, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Крім того, спірна квартира була придбана відповідачами ОСОБА_4 11 вересня 2001 року до набрання чинності Сімейним кодексом України, а тому правила ст.74 СК України на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Викладене свідчить про те, що суд першої інстанції вирішив спір з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення на підставі ст.308 ЦПК України залишенню без зміни.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права являються неспроможними.

Керуючись ст.ст.307, 308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2016 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: