Ухвала

Іменем України

13 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,

КолодійчукаВ.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, учасник виконавчого провадження - ОСОБА_3, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із указаною скаргою, в якій посилалась на те, що державний виконавець відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві (далі - державний виконавець) не виконав ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2012 року та не скасував постанову від 14 вересня 2011 року про арешт на квартири АДРЕСА_1, а також не врахував того, що ця квартира є спільною частковою власністю. Враховуючи викладене, заявник просила визнати вказані дії державного виконавця незаконними.

УхвалоюГолосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року ухвалу районного суду залишено без змін.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що ухвала апеляційного суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, якою ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні скарги на дії державного виконавця, апеляційний суд, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно застосувавши вимоги ст. ст. 383, 387 ЦПК України, положення Закону України «Про виконавче провадження», дійшов до правильного висновку, що боржник не виконала рішення суду на користь ОСОБА_3 У зв'язку з цим підстави для накладення арешту на майно ОСОБА_2 були. Тобто дії державного виконавця правомірні.

Доводи ОСОБА_2 про те, що їй належить лише 1/3 частина арештованої квартири не свідчать про незаконність дій державного виконавця, оскільки дотримання вимог ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» про виділ частки у майні боржника перевіряється при зверненні стягнення на майно.

Крім того, касаційний суд звертає увагу на те, що згідно зі ст. 129 Конституції України і ст. 14 ЦПК України, судове рішення є обов'язковим до виконання.

Ураховуючи викладене та положення п. 1 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити ухвали суду апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, п. 1 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук