Справа № 236/1479/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 липня 2016 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Бєлоусова А.Є.,
при секретарі Колесник О.І.,
позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою,що втратила право на користування житловим приміщенням, та виселення,
ОСОБА_1 21.06.2016 року звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та її виселення.
Свої вимоги позивач обґрунтовує наступними обставинами. 27.02.2015 року між позивач за договором купівлі-продажу придбала у відповідача житловий будинок, розташований за адресою Донецька область, м. Красний Лиман (теперішні назва м. Лиман), пров. Ворошилова (теперішні назва - пров. Ринковий), буд.1. ОСОБА_2 як попередній власник житла була зареєстрована у цьому будинку і під час укладення угоди зобовязувалась знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою. ОСОБА_2 з часу укладення договору купівлі-продажу в будинку за адресою Донецька область, м. Красний Лиман, пров. Ворошилова, буд.1, фактично не проживає, але залишається зареєстрованою, хоча виїхала за межі м. Красний Лиман, місце проживання її на сьогодні позивачеві невідоме. Вказані обставини, на думку позивача, порушують її право на володіння, користування і розпорядження придбаним житловим будинком, перешкоджають оформити житлову субсидію на користування послугами електро- та газопостачання.
З огляду на це, ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, просить визнати попередню власницю житлового будинку, ОСОБА_2. такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та виселити її.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, навела доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи судом шляхом розміщення оголошення відповідного змісту в газеті «Урядовий курєр» , № 124(5744) від 06.07.2016 року (а.с. 22,23), проте для участі в судовому засіданні не прибула, про наявність поважних для цього причин суд не повідомила, заперечень проти вимог позивачів не висунула.
З огляду на це та з урахуванням висловленої в судовому засіданні згоди позивача ОСОБА_1 на заочний розгляд справи, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини.
27.02.2015 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 житловий будинок за адресою Донецька область, м. Красний Лиман, пров. Ворошилова, буд.1, на підставі договору купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 27.02.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 795 (а.с.3-4). За вказаним договором продавець ОСОБА_2 зобовязалась передати у власність покупця ОСОБА_1 нерухоме майно, а покупець зобовязалась прийняти майно та сплатити за нього обумовлену суму грошових коштів.
Право власності на вказаний житловий будинок на підставі правочину від 27.02.2015 року було зареєстроване за ОСОБА_1, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.02.2015 року № 34285310 (а.с.11-12).
Незважаючи на здійснення купівлі-продажу будинку в лютому 2015 року і перехід права власності на нерухоме майно до позивача ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 на теперішній час залишається зареєстрованою за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, хоча виїхала за межі м. Красний Лиман, місце проживання її на сьогодні позивачеві невідоме. Ці обставини підтверджуються оглянутими в судовому засіданні записами у домовій книзі домоволодіння № 1 по пров. Ворошилова в м. Красний Лиман (а.с.9-10), актом, складеним представниками місцевого самоврядування Лиманської міської ради від 16.05.2016 року (а.с.15).
Крім того, обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що тривалий час мешкають по пров. Ворошилова в м. Красний Лиман, знають особисто і відповідача, і позивача як колишню і теперішню власницю будинку.
Позивач з лютого 2015 року і дотепер здійснює виконання обовязків щодо утримання зазначеного будинку в належному стані та сплати комунальних платежів, виконує інші обовязки, повязані з використанням нерухомості.
Відповідно до ст. 8 ОСОБА_6 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_6 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_6 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_6 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_6 України гарантується. Ст. 41 ОСОБА_6 України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950)).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини. як джерело права.
Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «ОСОБА_5 проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63).
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України).
Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України).
Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 27.02.2015 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою Донецька область, м. Красний Лиман, пров. Ворошилова, буд.1, на підставі договору купівлі-продажу, що є чинним і сторонами не оспорюється, перейшло від ОСОБА_2 до ОСОБА_1. Відповідач не є членом сім'ї позивача, протягом тривалого часу користувалася вказаним житловим приміщенням, але вже більше року відсутня за адресою своєї реєстрації, з матеріалів справи не вбачається наявної домовленості між нею та позивачем про збереження за нею права користування житлом. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З лютого 2015 року ОСОБА_2 не є власником зазначеного обєкта нерухомого майна, а отже, припинились її правомочності щодо володіння, користування, розпорядження житловим будинком.
Таким чином, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. З огляду на це, суд вважає вимоги позивача стосовно визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог.
Водночас в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтвердила, що відповідач ОСОБА_2 відразу ж після укладення договору купівлі-продажу будинку виїхала за невідомою позивачеві адресою, звільнила вказане житло від своїх речей, на теперішній час у вказаному будинку не проживає, належного їй майна в будинку немає.
Як вбачається зі змісту ч.4 ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження», листа Міністерства юстиції України від 28.03.2005року № 25-32/642 «Стосовно виконання рішень про виселення боржника», виселення полягає у звільненні приміщення від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням.
Таким чином, в судовому засіданні зясована відсутність правових підстав для виселення відповідача ОСОБА_2 з житлового будинку, розташованого за адресою Донецька область, м. Красний Лиман, пров. Ворошилова, буд.1,оскільки ні сама відповідач, ні члени родини відповідача, ні майно відповідача в житловому приміщенні на теперішній час не знаходяться, що підтверджує сама позивач. Відтак, суд відмовляє у задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині виселення відповідача.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалене рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч.2 ст. 88 ЦПК України).
Позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи внаслідок загального захворювання, на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» її звільнено від сплати судового збору. Законом визначена ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви не майнового характеру 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). Позивачем було заявлено дві вимоги немайнового характеру стосовно визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та щодо виселення відповідача. Судом частково задоволено позов в частині вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Отже, виходячи з критеріїв пропорційності, в даному випадку сума судового збору, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 в дохід держави, становить 0,4 х 1378 грн. = 551,20 грн.
Крім того, суд стягує з ОСОБА_2 на користь держави витрати, повязані з публікацією в засобах масової інформації оголошення про виклик відповідача, з урахуванням критеріїв пропорційності, в розмірі 210,00 грн..
Керуючись ст.ст. 317,319,383,391 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 60, 61, 79,88, 209, 213, 214, 215, 218,224 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою,що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2, 05.06.1939 р. н., реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, такою, що втратила право на користування житловим будинком, розташованим за адресою Донецька область, м. Лиман (колишня назва - м. Красний Лиман), пров. Ринковий (колишня назва пров. Ворошилова), буд. 1, належним на праві приватної власності ОСОБА_1.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 копійок та витрати, повязані з публікацією в засобах масової інформації оголошення про виклик відповідача, в розмірі 210 (двісті десять) гривень 00 копійок.
Рішення суду набирає законної сили у випадку неподання заяви відповідачем про перегляд щодо нього заочного рішення та неподання позивачем апеляційної скарги.

Відповідач протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення може подати до Краснолиманського міського суду Донецької області заяву про перегляд цього заочного рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 14.07.2016 року.

Суддя -