ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/4894/16-ц
Провадження № 2/362/2724/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2016 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Корнієнка С.В., при секретарі Дрозденко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» до Васильківської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсними розпорядження, державного акту на земельну ділянку та її витребування,-

в с т а н о в и в :

Прокурор звернувся до суду з позовом про визнання недійсними розпорядження Васильківської районної державної адміністрації № 1352 від 2 жовтня 2012 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області та державного акту серії НОМЕР_2, виданого останній на земельну ділянку площею 0,5000 га для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим НОМЕР_1, через їх перетинання з землями ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України».

В судовому засіданні представник прокуратури вимоги позову підтримав, наполягав на достатності зібраних по справі доказів для задоволення позовних вимог. На його думку при вирішенні питання про передачу відповідачу у власність спірної земельної ділянки, органом влади не було перевірено відповідність місця її розташування, а саме, на землях, що перебувають в постійному користуванні ДП «ДСВІФРГ».

Представник відповідача вимоги позову не визнала, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими, наполягали на їх недоведеності та необхідності застосування строків позовної давності через їх пропуск.

Представник Васильківської РДА в судове засідання під час її безпосереднього розгляду не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляди справи судом повідомлявся належним чином, проте доказів поважності своєї відсутності не надав.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з положень ч.1 ст.61 ЦПК України, обставині, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України вбачається поняття доказів в цивільному процесі та їх допустимість.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з положень ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Порушення порядку набуття права власності на землю є порушенням публічного порядку та інтересів держави.

У відповідності до положень ст. 19 Закону України «Про землеустрій» до повноважень сільських рад у сфері землеустрою на території сіл належить: організація, здійснення, координація землеустрою та контроль за використанням і охороною земель комунальної власності.

Як вбачається з положень п. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У відповідності до положень ч.1 ст. 116 ЗК України, громадяни набувають права власності та користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з положеннями ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної сільської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються у порядку, встановленому ст.151 ЗК України. Від органів місцевого самоврядування вимагається перевіряти відповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Положення ст. 125 ЗК України зазначають, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном

Як вбачається з положень ст.ст.152 і 155 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельної ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади акта, яким порушуються права особи щодо користування належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до положень ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Крім того, положеннями ст. 143 ЦПК України передбачено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з положень ч.1 ст.146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Прокурор посилаючись на те, що земельна ділянка площею 971,21 га, передана у постійне користування ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво інституту фізіології рослин і генетики НАН України», на підставі державного акту на право постійного користування серії НОМЕР_3, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування за № 102, внесена до Державного земельного кадастру, та обліковується у єдиній державній геоінформаційній системі відомостей за ним, як землекористувачем. Проте, згідно інформації Управління Держземагентства у Васильківському районі земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_4 має перетин із земельними ділянками ДП «ДСВ ІФРГ НАН України».

Судом встановлено та визнано сторонами у справі, що розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації № 1352 від 2 жовтня 2012 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1, для ведення особистого селянського господарства на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області та видано державний акт серії НОМЕР_2, виданого ОСОБА_1, на земельну ділянку площею 0,5000 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим НОМЕР_1.

Станом на 02.10.2012 року Закон України «Про Державний земельний кадастр» визначає, що Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Державний земельний кадастр включає дані реєстрації права власності, права користування землею та договорів на оренду землі, обліку кількості та якості земель, бонітування ґрунтів, зонування територій населених пунктів, економічної та грошової оцінки земель.

Відповідно до наказу Держкомзему України № 573 від 02.11.2009 року «Про затвердження Вимог до структури, змісту та формату оформлення результатів робіт із землеустрою в електронному вигляді (обмінного файлу).» обмінний файл - це електронний документ уніфікованої форми для обміну інформацією, яка використовується при веденні Поземельної книги та книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі в електронному вигляді, державного земельного кадастру і здійсненні топографо-геодезичних робіт, робіт із землеустрою.

Тобто обмінний файл - це оформлення результатів робіт із землеустрою в електронному вигляді, що підлягають внесенню до Державного земельного кадастру - єдиної державної геоінформаційной системи відомостей.

На підставі наданих Прокурором доказів неможливо встановити в якій частині є накладення меж, переданої у власність відповідачеві ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим НОМЕР_5, та земельної ділянки площею 971,21 га, переданої у постійне користування позивачеві ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво інституту фізіології рослин і генетики НАН України» на підставі державного акту на право постійного користування серії НОМЕР_3.

Крім того, прокурором не надано інформації та документально не підтверджено, що земельна ділянка площею 971,21 га, передана у постійне користування Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво інституту фізіології рослин і генетики НАН України», на підставі державного акту на право постійного користування серії НОМЕР_3, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування за № 102, внесена до Державного земельного кадастру, та обліковується у єдиній державній геоінформаційній системі відомостей за ним, як землекористувачем.

При цьому, на підставі акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_6, виданого 20.05.2002 року ДП «Дослідному сільськогосподарському виробництву ІФРГ НАН України» не можна встановити дійсні межі землекористування.

Таким чином, з огляду на зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що прокурором, при самостійному заявлені цивільного позову по зазначеній справі, не визначено та в судовому засіданні не доведено порушення діями відповідача прав та інтересів державного підприємства, в тому числі, Васильківської районної державної адміністрації - тобто держави.

При цьому суд звертає увагу, що Васильківська районна державна адміністрація, за рахунок земель якої, що знаходяться за межами смт. Глеваха, фізичній особі була надана спірна земельна ділянка, з вимогами про визнання недійсним свого розпорядження про надання відповідачеві землі та відповідного правовстановлюючого документа, до суду не зверталася та таких повноважень прокуророві не делегувала та своєї думки із спірного питання не надала.

Крім того, поза увагою прокурора залишилося рішення органу місцевої державної влади - розпорядження № 1112 від 10 серпня 2012 року, на виконання якого відповідач розробив відповідну проектну документацію погоджену відповідними державними органами, саме яка в подальшому була затверджена спірним рішенням Васильківської РДА № 1352 від 2 жовтня 2012 року.

При цьому суд вважає, що не оспорювання прокурором зазначеного рішення органу державної влади позбавляє останнього вирішувати питання про визнання недійсним похідного від нього рішення від 2.10.2012 року та виданого на його підставі державного акту на спірну земельну ділянку, що у сукупності з іншими вимогами є свідченням невірного обраного ним способу захисту невизначених прокурором прав та інтересів відповідної особи (держави (її установи, підприємства або організації), територіальної громади).

Суд також звертає увагу, що під час розгляду зазначеної справи, представник прокуратури на призначені відповідного експертного дослідження щодо визначення наявності накладення меж земельної ділянки належної особі на праві власності на земельну ділянку державної установи, не наполягав, що у відповідності до положень ст.146 ЦПК України, дає підстави для встановлення факту про ухилення заявника від участі в експертизі, що має значення для правильного вирішення зазначеної цивільної справи.

Крім того суд зазначає, що у відповідності до положень ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Саме така правова позиція Верховного Суду України визначена у постанові від 27 травня 2014 року у цивільній справі № 3-23гс14.

Ухвалюючи у справі рішення суд також приймає до уваги положення ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом.

Згідно з положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Зазначені права гарантовані ст.41 Конституції України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, 130, 208, 209, 212-215, 218, 221, 224, 223, 294 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволені позову заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги або по закінченню апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Корнієнко С.В.