АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/5010/16 Головуючий у 1 інстанції - Остапчук Т.В.
Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 року м.Київ

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого Панченка М.М.

суддів Побірченко Т.І.. БарановськійЛ.В.

при секретарі Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Міністерства внутрішніх справ України та ОСОБА_2, який діє за дорученням ОСОБА_3, на рішення Печерського районного суду м.Києва від 09 лютого 2016року у справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_3 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та захист ділової репутації,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Міністерства внутрішніх справ України і просив винести рішення, яким визнати недостовірною та такою, що порочить та принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, поширену 31.08.2015 року в ході проведення Міністром внутрішніх справ України ОСОБА_3 брифінгу для засобів масосої інформації, в ході якого ОСОБА_3, зокрема, наголосив: «Я впрямую обвиняю ОСОБА_4 и его партию «Свобода». Я считаю, что это преступление, а не политическая позиция… я не знаю, почему мы должны платить такую цену и зачем это. И зачем это ему… Из-за того, лишь, что он сейчас находится не во власти? Так служение Украине бывает таким. Реализуйте себя, служи и дальше уходи. Так будет с каждым. Со мной, со всеми остальными … ОСОБА_4 не привел протестуючих под Верховную Раду. Он привел бандитов, которые убивали и калечили наших солдат. Вот моя позиция…».

Послався на те, що дійсно, 31.08.2015 року, він перебував біля будинку Парламенту України та брав участь у мирному мітингу, дозвіл на проведення якого завчасно було отримано у місцевих органах влади, проте жодним чином не був причетним ні до оргнізації ні до здійснення протиправних дій, що призвели до драматичних наслідків, таких як побиття та смерть правоохоронців. А тому, сприймаючи указані твердження ОСОБА_3, який обіймає посаду Міністра внутрішніх справ України, як такі, що створюють широкий резонанс громадської думки та сприймаються суспільством як фактичне звинувачення позивача у скоєнні злочину, просив визнати цю інформацію недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію.

Позивач просив зобов»язати Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_3 спростувати указану недостовірну інформацію шляхом офіційного виступу на аналогічному найближчому брифінгу Міністерства внутрішніх справ України для засобів масової інформації після набрання рішенням чинності наступного змісту: «31 серпня 2015 року під час проведення мною брифінгу стосовно надання оцінки подіям, які мали місце під стінами Верховної Ради України цього ж дня було поширено відомості, які не відповідають дійсності та принижують честь і гідність, ділову репутацію ОСОБА_4, а саме: «Я впрямую обвиняю ОСОБА_4 и его партию «Свобода». Я считаю, что это преступление, а не политическая позиция… я не знаю, почему мы должны платить такую цену и зачем это. И зачем это ему… Из-за того, лишь, что он сейчас находится не во власти? Так служение Украине бывает таким. Реализуйте себя, служи и дальше уходи. Так будет с каждым. Со мной, со всеми остальными … ОСОБА_4 не привел протестуючих под Верховную Раду. Он привел бандитов, которые убивали и калечили наших солдат. Вот моя позиция…».

Відомості про те, що ОСОБА_4, лідер ВО «Свобода», причетний до організації вибухів 31 серпня 2015 року не відповідають дійсності, не підтверджені жодними доказами і є такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_4».

Мотивуючи позовні вимоги, позивач також зазначив, що указаними публічними висловами розповсюджується недостовірна, нічим не підтверджена інформація стосовно позивача, який є відомим громадсько-політичним діячем.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 09.02.2016 року позов задоволено частково / а.с.147-151/.

Судовим рішенням визнано недостовірною та такою, що принижує честь, гідність ОСОБА_4 інформацію, поширену 31.08.2015 року під час проведення брифінгу Міністром внутрішніх справ України ОСОБА_3 на території МВС України, а саме: « … Я впрямую обвиняю ОСОБА_4 … Он привел бандитов, которые убивали и калечили наших солдат …».

Зобов»язано МВС України протягом одного місяця з дня набрання рішенням чинності провести брифінг та спростувати недостовірну інформацію, яка була поширена Міністром внутрішніх справ України ОСОБА_3 в той же спосіб, а саме: «Спростування інформації 31 серпня 2015 року на брифінгу на території Міністерства внутрішніх справ України була поширена інформація Міністром внутрішніх справ України ОСОБА_3, в якій містились недостовірні відомості стосовно подій, які мали місце під стінами Верховної Ради України 31 серпня 2015 року, такого змісту: « … Я впрямую обвиняю ОСОБА_4 … Он привел бандитов, которые убивали и калечили наших солдат …».

Судовим рішенням указана інформація визнана недостовірною та такою, що принижує честь, гідність ОСОБА_4.

В решті позову відмовлено.

В поданих апеляційних скаргах Міністерство внутрішніх справ України та ОСОБА_2, який діє за дорученнямє ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові в повному обсязі.

Так, Міністерство внутрішніх справ України в апеляційній скарзі зазначає, що суд, ухвалюючи рішення, та, зобов»язуючи спростувати недостовірну інформацію висловлену Міністром внутрішніх справ України, вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не просив МВС України спростувати цю інформацію.

Також, скаржник МВС України посилається на те, що суд безпідставно вважав, що позивач не є політичним діячем, а тому, в силу вимог ч.3 ст.215 ЦПК України зобов»язаний був мотивувати свою позицію. У зв»язку з цим, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.212 ЦПК України.

Крім того, скаржник МВС України зазначив, що визнаючи слова Міністра, а саме «… Я впрямую обвиняю ОСОБА_4 … Он привел бандитов корторые убивали и калечили наших солдат…» недостовірними суд вирвав їх із контексту в якому вони були викладені, чим допустив вибірковість дослідження та оцінки доказів у справі, спотворивши їх зміст. Отже, на думку скаржника, вислів, який суд визнав недостовірними, таким, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача має ознаки оціночного судження.

Скаржник ОСОБА_2, який діє за дорученням ОСОБА_3, в апеляційній скарзі послався на те, що спірні вислови є оціночним судженням, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить задовольнити. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як слідує з матеріалів справи, 31.08.2015 року Міністр внутрішніх справ України ОСОБА_3 під час брифінгу, який проводило Міністерство внутрішніх справ України з приводу подій, які сталися 31.08.2015 року поблизу приміщення Парламенту України, в ході яких мали місце поранення та загибель правоохоронців, повідомив українським та іноземним засобам масової інформації наступне: «Я впрямую обвиняю ОСОБА_4 и его партию «Свобода». Я считаю, что это преступление, а не политическая позиция… я не знаю, почему мы должны платить такую цену и зачем это. И зачем это ему… Из-за того, лишь, что он сейчас находится не во власти? Так служение Украине бывает таким. Реализуйте себя, служи и дальше уходи. Так будет с каждым. Со мной, со всеми остальными … ОСОБА_4 не привел протестующих под Верховную Раду. Он привел бандитов, которые убивали и калечили наших солдат. Вот моя позиция…».

Відповідно до ч.4 ст.277 ЦК України поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов»язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Оскільки ОСОБА_3, обіймаючи посаду Міністра внутрішніх справ України поширив спірну інформацію, як службова особа при виконанні своїх службових обов»язків, на брифінгу, який проводило Міністерство внутрішніх справ України, тобто, від імені цього Міністерства, колегія суддів відхиляє доводи скаржника Міністерства внутрішніх справ України відносно того, що воно є непричетним до цих висловлювань свого Міністра, а тому колегія суддів вважає, що Міністерство внутрішніх справ України є належним відповідачем у спірних правовідносинах.

Поширення указаної інформації зазначеним способом представниками відповідачів не заперечується, однак вважали, що указані вислови є оціночними судженнями, що свідчить про відсутність складу юридичного правопорушення в їх діях.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача.

Вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною, суди повинні визначитися з характером такої інформації, та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Із змісту мотивувальної частини рішення суду першої інстанції слідує, що вислів Міністра «…Он привел бандитов, которые убивали и калечили наших солдат …» є категоричним і таким, що може бути перевіреним.

Однак, суд першої інстанції, виокремивши із загального спірного тексту, указаний вислів, допустив викривлення думки висловленої відповідачем ОСОБА_3.

Так, колегія суддів вважає, що вислів із виступу Міністра «привести бандитов» ще не означає, що позивач ОСОБА_4 тим самим переслідував мету вбивста і калічення людей, а між тим, суд першої інстанції самостійно «додумав» саме таке тлумачення до висловленої фрази, що свідчить про порушення судом вимог процесуального закону, зокрема ст.212 ЦПК України, в результатиі чого суд оцінив докази без всебічного, повного та об»єктивного дослідження доказів, без взаємного їх зв»язку у їх сукупності.

Яким би негативним забарвленням по відношенню до позивача ОСОБА_4 не виглядав цей вислів, однак, із загального контексту виступу на брифінгу відповідача ОСОБА_3 слідує, що у спірному вислові має місце лише критика дій позивача, оскільки семантичне розуміння окремого вислову «…Он привел бандитов, которые убивали и калечили наших солдат…» неможливо об»єктивно усвідомити без зв»язку у загальному контексті всього виступу на брифінгу відповідача ОСОБА_3.

Так, у першій частині свого виступу на брифінгу відповідач ОСОБА_3 дав загальну оцінку трагічним подіям, які сталися 31.08.2015 року поблизу будинку Парламенту України, з якого слідує, що Міністр, як професіонал, який очолює державну правоохоронну структуру, що покликана забезпечувати громадський порядок у державі, повідомив громадськість та засоби масової інформації про фактичні події та їх негативні наслідки, про те, що особи, винні у трагічних подіях, пов»язаних із загибеллю та каліченням правоохоронців на цей час не встановлені, порушені кримінальні справи і провадиться досудове слідство. Тобто, саме цю інформацію Міністра ОСОБА_3 належить кваліфікувати як фактичні твердження, яка може бути перевірена і якій можна дати оцінку відносно її достовірності. Між тим, ці твердження ніяким чином не торкаються особи позивача ОСОБА_4, чи як пересічного громадянина, чи як відомого в суспільстві лідера політичного об»єднання ВО «Свобода».

Отже, із аналізу всього змісту виступу Міністра на вище зазначеному брифінгу, слідує, що цей виступ покликаний був повідомити ЗМІ про відомі події, що сталися того дня 31.08.2015 року і ніяким чином із цього виступу не слідувало звинувачення у конкретних злочинних діях будь-кого, в тому числі і позивача ОСОБА_4. Між тим, оскільки саме позивач був присутнім зі своїми однопартійцями на зазначеному мітингу, Міністр у своємі емоційному виступі торкнувся саме його особи і лише в плані критики.

При цьому, в якому б непривабливому світлі у цьому виступі на брифінгу не був представлений позивач - «…Он привел бандитов, которые убивали и калечили наших солдат …», цю частину виступу Міністра не можна розглядати, як окремо взятий вислів, а треба сприймати з розумінням змісту та семантики всього загального тексту. Тому, виступ Міністра в частині, що торкається особи позивача ОСОБА_4 слід розцінювати лише як критику його дій, тобто, спірний вислів є оціночним судженням а не фактичним твердженням, які підлягають доведенню під час судового розгляду.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями є висловлювання які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

З урахуванням вище зазначеного, колегія суддів дійшла думки про відсутність юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, поняття якого викладено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Таким чином, спірні висловлювання відповідача ОСОБА_3 є лише оціночним судженням, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати їх.

У зв»язку з цим, суд відхиляє висновок лінгвістичного дослідження, наданого суду стороною позивача, виконаного Інститутом української мови за №307/158 від 22.03.2016 року, згідно якого висловлювання ОСОБА_3 під час проведення брифінгу для засобів масової інформації 31.08.2015 року «… Я впрямую обвиняю ОСОБА_4 … Он привел бандитов корторые убивали и калечили наших солдат…» є фактичним твердженням

Зазначаний висновок Інституту української мови досліджувався лише як виокремлений вислів без врахування семантики загального контексту у виступі Міністра, що потягло спотворення всього спірного тексту, в якому відповідачем ОСОБА_3 викладена власна думка, бачення, переконання та критична оцінка зазначеним подіям біля Парламенту та діям позивача в сукупності.

Задовольняючи апеляційні скарги, та скасовуючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів також враховує, що спірні вислови стосуються тимчасової ситуації в державі, зокрема в центрі Києва, що неоднозначно сприймається громадянами України. Вище зазначені емоційні вислови можуть з негативного боку характеризувати будь-яку особу у свідомості значної кількості населення, яке є потенційним споживачем інформації, що поширюється засобами масової інформації.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає судовій практиці Європейського суду з прав людини при застосуванні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до ст. 47-1 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

В силу ст.10 Конвенції Ради Європи про захист прав і основних свобод людини від 1950 року, ратифікованою Україною в 1955 році слідує:

1. Кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно кордонів.

2. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов»язане з обов»язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або покарання, які встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського поряду, з метою запобігання заворушенням або злочинам, для захисту здоров»я і моралі, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Принцип указаної норми Європейської Конвенції Ради Європи про захист прав і основних свобод людини покладений в основу ст.34 Конституції України, згідно якої кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоро»я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитерту і неупередженості правосуддя.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення в належній мірі не звернув увагу на дотримання відповідачем ОСОБА_3 балансу, закріпленого у ст.34 Конституції України, між його конституційним правом на свободу вираження поглядів та правом на повагу до ділової репутації позивача, а тому колегія погоджується з доводами, викладеними в апеляційних скаргах і вважає, що, задовольняючи позов, суд першої інстанції вчинив втручання у свободу вираження поглядів відповідача ОСОБА_3.

Таким чином, колегією суддів встановлена відсутність порушення відповідачами особистих немайнових прав позивача, або таких, що перешкоджають позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Крім того, дійшовши висновку про відмову у позові, колегія суддів враховує також те, що позивач ОСОБА_4 є публічною відомою в суспільстві особою, який очолює громадську політичну організацію ВО»Свобода», а відповідач ОСОБА_3, будучи Міністром внутрішніх справ України, також обіймає політичну посаду, тому, в розумінні пунтку 2 ст.10 Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини, майже не надається можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, оскільки йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Так, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчиники були об»єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (указаний висновок відображений в рішеннях Єропейського Суду з прав людини у справі «Інкал проти Туреччини» від 9.06.1998 року, та справі «Лінгенс проти Австрії» від 8.07.1986 року).

Колегія суддів схильна вважати, що вище зазначений виступ Міністра ОСОБА_3 на брифінгу, міг викликати у позивача ОСОБА_4 психологічне обурення. Між тим, обираючи собі професію політика, на думку суду, він повинен бути свідомим того, що стане об»єктом прискіпливої уваги з боку своїх політичних опонентів, громадськості та преси, як це і повинно бути в демократичному суспільстві.

За таких обставин, колегія суддів важає, що суд першої інстанції, задовольняючи позов здійснив втручання у право Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_3 на свободу вираження поглядів у спосіб, що не є необхідним у демократичному суспільстві, а тому допустив порушення статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Таким чином, колегією суддів встановлена відсутність порушення відповідачами особистих немайнових прав позивача, або таких, що перешкоджають позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що є підставою для відмови у позові.

Виходячи з вимог матеріальних норм права і враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, колегія суддів дійшла висновку поро скасування рішння суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у позові ОСОБА_4.

В порядку розподілу судових витрат, відповідно до ст.88 ЦПК України, колегія суддів вважає правомірним стягнути з позивача ОСОБА_4 сплачений відповідачами судовий збір при їх зверненні до суду з апеляційними скаргами: на корить, на МВС України, у сумі 606 грн.32 коп., та на користь ОСОБА_3 - 606 грн.21 коп.

Керуючись ст.ст.307,309 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та ОСОБА_2, який діє за дорученням ОСОБА_3, задовольнити.

Скасувати рішення Печерського районного суду м.Києва від 09 лютого 2016року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_3 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та захист ділової репутації.

Стягнути з ОСОБА_4 судовий збір, на користь Міністерства внутрішніх справ України, у сумі 606(шістсот шість) грн. 32 коп., та на користь ОСОБА_3, у сумі 606(шістсот шість) грн.21 коп.

Рішення набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з моменту проголошення шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді