У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мазур Л.М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Слов'янського міськрайонного сулу Донецької області від 04 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 04 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі,

в с т а н о в и л а:

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_2, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями була передана судді ОСОБА_3.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2016 року № 117/0/32-16 у зв'язку з відставкою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_3. у відповідності до Постанови Верховної Ради України № 4697-1 від 05 липня 2016 року «Про звільнення суддів» за повторним автоматичним розподілом справ цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі передано судді Мазур Л.М.

У лютому 2016 року ОСОБА_2. звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила стягнути з Фонду державного майна України на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 1 299 грн 31 коп.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона з 14 жовтня 1968 року по 01 квітня 2001 року працювала у відкритому акціонерному товаристві «Содовий завод» (далі - ВАТ «Содовий завод»).

Позивачка зазначала, що рішенням комісії по трудових спорах ВАТ «Содовий завод» стягнуто з товариства на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 1 299 грн 31 коп., а рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 січня 2016 року також стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 102 741 грн 60 коп., проте вказані рішення не виконано.

З огляду на вищевикладене, а також враховуючи те, що ВАТ «Содовий завод» знаходиться на стадії ліквідації та є державним підприємством, ОСОБА_2, посилаючись на ст. 619 ЦК України, просила задовольнити позовні вимоги.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного сулу Донецької області від 04 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 04 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, заочне рішення Слов'янського міськрайонного сулу Донецької області від 04 квітня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, виходили з того, що Фонд державного майна України відповідно до приписів ст. 619 ЦК України не несе субсидіарну відповідальність по боргах ВАТ «Содовий завод», який визнано банкрутом і станом на час розгляду справи знаходиться в стадії ліквідаційної процедури; оскільки Фонд не є його правонаступником, а правовідносини, які склалися між ВАТ «Содовий завод» та Фондом державного майна України є правовідносинами засновника та створеного ним підприємства, за якими засновник не відповідає по боргах підприємства, а підприємство не відповідає по боргах засновника, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі.

Також правильними є і висновки судів про те, що положення ч. 2 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» до спірних правовідносин не застосовуються.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Слов'янського міськрайонного сулу Донецької області від 04 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 04 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі, відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ Л.М. Мазур