ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3609/16-ц
провадження № 2/753/3363/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2016 р. Дарницький районний суд міста Києва

в складі: головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря ГОЛОДЕНКО К.В.

сторін:

позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві

цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ " ШЕРОН ГРУП" про захист трудових прав працівника, суд

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_2 23.02. 2016 року звернулася до суду з позовом ТОВ " Шерон Груп"про захист трудових прав працівника, 18 травня 2016 року уточнивши свої позовні вимоги та в остаточній редакції просила :

- Визнати дату звільнення 02 червня 2014 року ОСОБА_2 з посади менеджера відділу логістики Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕРОН ГРУП» - невірною;

- Змінити дату звільнення ОСОБА_2 з посади менеджера відділу логістики Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕРОН ГРУП» та вважати днем звільнення ОСОБА_2 з посади менеджера відділу логістики Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕРОН ГРУП» день видачі ОСОБА_2 належним чином оформленої трудової книжки;

- Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ШЕРОН ГРУП» змінити дату звільнення ОСОБА_2 з посади менеджера відділу логістики Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕРОН ГРУП» з 02 червня 2014 року на фактичний день видачі ОСОБА_2 належним чином оформленої трудової книжки, шляхом видання відповідного наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕРОН ГРУП» і внесення в трудову книжку ОСОБА_2 відповідного запису про зміну дати звільнення;

- Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕРОН ГРУП» (ідентифікаційний код 37480101, місцезнаходження 03151, м. Київ, Проспект Повітрофлотський Буд. 54, офіс, 710 А) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце реєстрації АДРЕСА_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу (не повернення належним чином оформленої трудової книжки) за період з 02 червня 2014року по день винесення рішення судувиходячи з середнього заробітку 67,0 грн за 1 робочий день;

- Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕРОН ГРУП» (ідентифікаційний код 37480101, місцезнаходження 03151, м. Київ, Проспект Повітрофлотський Буд. 54, офіс, 710 А) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце реєстрації АДРЕСА_1) в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000,0 грн.

- Допустити відповідно до ч. 2 ст. 367 ЦПК України, негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (неповернення належним чином оформленої трудової книжки) за період з 02 червня 2014року по день винесення рішення суду.

В судовому засіданні позивачка уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному об"ємі з підстав викладених у позовн6их вимогах.

Відповідач не направив свого представника у судове засідання, про те через загальну канцелярію за вх. № 27644 від 27.05. 2016 року , представник ТОВ "Шерон Груп" ОСОБА_3, яка діє за довіреністю від 01.04. 2016 року ( а.с. 100) надала свої письмові заперечення на позовні вимоги ( а.с. 90-92), а також через загальну канцелярію тим же представником ОСОБА_3 надані письмові заперечення на уточнену позовну заяву за вх. № 41528 від 17.08. 2016 року та відповідно за вх. № 41767 від 18.08. 2016 року та просила відмовити у задоволені позову з його необгрунтованості та безпідставності.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, аналізуючи викладені обставини та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 « Про практику розгляду судами трудових спорів » при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом ( розпорядженням ) і перевіряти їх відповідність законові.

Згідно зі ст. 233 КзПП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій.

Як слідує із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 була прийнята на роботу в ТОВ " Шерон Груп" на посаду менеджера відділу логістики з 13 травня 2013 року, згідно наказу № 05 К від 13.05. 2013 року та звільнена з займаної посади 02.06. 2014 року, згідно наказу № ШР-Г від 02.06. 2014 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжці ( а.с. 23).

Отже, трудові відносини між ТОВ "Шерон Груп" та позивачкою ОСОБА_2 були припинені 02.06. 2014 року на підставі її заяви про звільнення за власним бажанням, вказаний факт, в судовому засіданні підтвердила позивачка, а також підтвердила той факт, що в день її звільнення вона після обіду була відсутня на робочому місці, але вранці вона отримала заробітну платню та передала справи іншому працівнику, однак трудову книжку не отримала і більше не приходила до підприємства за отриманням трудової книжки.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Разом з тим, за заявою позивачки про звільнення на бажанням працівника в порядку ст. 38 КЗпП було видано наказ про звільнення від 02.06.2014 року, про що було зроблено 02.06.2014 року відповідний запис в трудовій книжці позивачки у повній відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до п. 2.3., 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 р. (надалі - Інструкція), записи в трудовій книжці при звільнені або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Згідно з п.2.26, 2.27 Інструкції, порядок запису про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження) його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

У зв'язку із тим, що позивачка в день звільнення до закінчення робочого дня покинула робоче місце та не повернулася, нею не було отримано трудову книжку, що не спростовується позивачкою і в судовому засіданні.

Відповідно до с. 5 п. 4.1 Інструкції, у разі звільнення працівника власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

На виконання вимог законодавства, Відповідачем було надіслано листи з повідомленням, про необхідність отримання трудової книжки, однак як виявилось пізніше, позивачка змінила місце реєстрації та не повідомила про це Відповідача.

У січні 2016 року ТОВ «Шерон Груп» отримало листа від позивачки про необхідність надання трудової книжки, в якому зокрема і було нарешті зазначено нову адресу реєстрації позивачки, у відповідь на яку відповідач повідомив позивачку, що її трудова книжка зберігається на підприємстві та може бути отримано в будь-який зручний час, а також роз'яснено позивачці, що якщо вона не може прибути для отримання трудової книжки особисто, то необхідно подати нотаріальну заяву, з метою посвідчення особи, яка таку заяву дійсно подала, на надіслання трудової книжки поштою із повідомленням адреси для такого направлення.

У лютому 2016 року з боку ОСОБА_2 на адресу ТОВ «Шерон Груп» надійшов лист із нотаріально завіреною письмовою згодою на поштове пересилання трудової книжки.

З викладених вище обставин вбачається, що вини Відповідача у затримці видачі трудової книжки не має, адже роботодавець не може силувати працівника отримувати трудову книжку, якщо той самостійно її не отримав, а направлення поштою трудової книжки без письмової заяви працівника прямо заборонено, отже відповідач не мав іншої можливості, як зберігати трудову книжку до того моменту, коли позивачка б звернулася за її отриманням, що відбулося нарешті тільки в лютому 2016року.

Відповідно до абзацу 6 підпункту 4,1.Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства юстиції України; Міністерства соціального захисту населення України від 29.07. 1993року № 58 та частини 5 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівнику виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на зазначене, вимушеним прогулом у розумінні чинного законодавства - є час, протягом якого працівник, з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором зокрема у зв'язку з неповерненням йому трудової книжки.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Зокрема позивачкою та відповідачем у своїх письмових запереченнях визнано, що позивачка дійсно в день звільнення по обіді відпросилася у директора та була відсутня на роботі, отже ця обставина не підлягає доказуванню у справі.

Керуючись приписами Інструкції, відповідач 12 червня 2014року направив позивачу лист №51 від 12.06.2016 року про необхідність з'явитися до ТОВ «ШЕРОН ГРУП» та забрати трудову книжку або надати належним чином посвідчену згоду на отримання її поштовим зв'язком. Зазначений лист був направлений на відому відповідачу адресу місця проживання позивачки, а саме: АДРЕСА_5, яку було зазначено самим Позивачем в заяві про прийняття на роботу. Разом з тим, позивачка, під час роботи відповідачу жодної іншої адреси свого місця проживання роботодавцю не повідомляла,

В подальшому. 01.09.2014року відповідач повторно надіслав на зазначену адресу лист №61 про необхідність з'явитися до товариства та забрати трудову книжку або надати належним чином посвідчену згоду на отримання її поштовим зв'язком.

Тільки 12.01.2016 року на адресу відповідача надійшов лист ОСОБА_4 від 12.01.2016року з вимогою повернути їй оригінал трудової книжки. Тобто в період з 02.06. 2014 року по 12.01. 2016 року позивачка не виявляла бажання отримати трудову книжку, незважаючи на чисельні звернення до неї та той. факт, що ТОВ «ШЕРОН ГРУП» не змінювало адреси своєї реєстрації, тобто позивачці було відомо місце знаходження її трудової книжки і нічого не заважало самостійно з'явитися до офісу ТОВ «ШЕРОН ГРУП» та отримати трудову книжку При цьому у зазначеному листі вперше було зазначено адресу для листування: АДРЕСА_1

25.01. 2016 року було направлено ОСОБА_2, відповідь, у якому надані роз'яснення що позивачка може з'явитися у будь-який зручний для неї час і власноруч забрати свою трудову книжку або надати письмову згоду на її отримання засобами поштового зв'язку із вказівкою адреси відправлення, підпис на якій повинен бути нотаріально посвідчений. Зазначеного листа було надіслано одразу на дві адреси: зазначеній у листі позивачки від 25.01.2016 року (АДРЕСА_4) та повідомленій відповідачу при працевлаштуванні (АДРЕСА_5),що підтверджується матеріалами справи, і отримано позивачкою саме за новою адресою.

Після отримання заяви ОСОБА_2, підпис на якій 30 січня 2016року було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 , із зазначенням адреси поштового зв'язку: АДРЕСА_5, відповідачем одразу було направлено ОСОБА_2. на зазначену в заяві адресу засобами поштового зв"язку трудову книжку.

Таким чином, відповідач діючи відповідно до положень Інструкції, неодноразово відправляв позивачці листи про необхідність вчинити дії для отримання трудової книжки, не змінював місця своєї реєстрації, тобто очевидно забезпечив можливість позивачці отримати трудову книжку в офісі відповідача, проте ОСОБА_2 не вчиняла жодної дії, направленої на отримання трудової книжки та яка б надала відповідачу змогу видати їй трудову книжку, починаючи з 02.06. 2014 року по 30 січня 2016 року, тобто протягом абсолютно не розумного часу.

Оскільки вини ТОВ «ШЕРОН ГРУП» в затримці отримання ОСОБА_2 трудової книжки не вбачається , що унеможливлює застосування судом вимог

ч. 4 ст. 235 КЗпП України

Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в ухвалі від 18 травня 2016 року по справі № 335/12573/14-ц. суд дійшов до висновку, що відповідно до частини 4 статті 235України в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримки у видачі трудової книжки; вини власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Відповідно до пункту 32 Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховуєтьсязаробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві ( в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Україні від 08 лютого 1995 року № 100.

Аналізуючи частину 5 статті 235 КЗпП України та пп. 6 п. 4.1 Інструкції та п. 32 вищезазначеного вище Пленуму ВСУ, можна дійти висновку, що такий інститут, як присудження оплати за час вимушеного прогулу, має ціллю відновлення матеріального становища робітника, яке погіршено у зв'язку з противоправними діями роботодавця, що створили для нього перепони у працевлаштуванні та відповідно перепони в можливості самостійно матеріально забезпечувати себе. Таким чином, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки, що перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Трудова книжка була надіслана позивачу 01.02.2016 року засобами поштового зв'язку відповідно до її заяви наданої позивачкою тільки 20.01.2016року При цьому, позивач була обізнана із вимогами чинного законодавства про оформлення трудових книжок,про що писала у власних листах, однак не надавала в листах заяви із вказівкою адреси для надсилання трудової книжки, а лише формулювала вимогу повернути книжку у незрозумілий спосіб, яку фактично відповідач виконати не міг у зв'язку із тим. що не знав місця знаходження позивача, не мав заяви про надіслання трудової книжки, а сама Позивач особисто до Відповідача не зверталася, користуючись тільки поштою.

При цьому Позивач по вчиняла жодної дії, направленої на отримання трудової книжки та яка б надала відповідачу змогу видати їй трудову книжку; починаючи з 02.06.2014 рок по 30 січня 2016 року.

Однак, згідно з інформацією, наявною в Індивідуальній відомості про застраховану особу ОСОБА_2, виданою 28 січня 2016року Пенсійним фондом України, з 01 листопада 2014року по теперішній час Позивач працює в ТОВ «Темп-200», яке сплачує єдиний, соціальний внесок у розмірі 1500 - 2500грн. під час нарахування позивачу заробітної плати, що підтверджує факт працевлаштування позивачки та наявності в неї постійного заробітку навіть за час, коли в Позивача не було трудової книжки, в будь-якому випадку ця обставина напевно і пояснює причини, з яких позивач не зверталася до Відповідача за трудовою книжкою протягом тривалого строку

Враховуючи зазначене, у Позивача відсутні перешкоди для офіційного працевлаштування позивачки, а тому і відсутність порушеного права у позивачки.

Аналогічні висновки також викладені в ухвалі Вищого адміністративного суду від 22 грудня 2010 року у справі № К-34845/10 в якій зазначено, що згідно зі ст. 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення, в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Однак, ОСОБА_2, не була позбавлена можливості працевлаштування на нову роботу; і фактично навіть була працевлаштована, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Отже, відповідач у відносинах із позивачкою діяв в межах чинного законодавства- неодноразово повідомляв останню про можливість отримати трудову книжку; а позивачка не зважаючи на те, що місце реєстрації підприємства не змінювалося з моменту її роботи до теперішнього часу ухилялася від отримання трудової книжки, при цьому весь час працюючи на іншому підприємстві, тобто затримка в наданні позивачці трудової книжки була викликана

виключно зволіканням: з боку самої позивачки.

Щодо вимоги позивачки невірного заповнення трудової книжки, та з копії трудової книжки , вбачається, що усі її графи заповненні у відповідності до вимог Інструкції, а також наказу ТОВ «Шерон Груп» стосовно звільнення ОСОБА_2

За викладених обставин суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог.

Як зазначено в ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власником або уповноваженим ним органом моральна шкода відшкодовується працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди з Відповідача, то як встановлено у судовому засіданні , ніяких страждань з вини ТОВ «Шерон Груп» ОСОБА_2 не зазнала, адже з боку відповідача не встановлені судом порушення вимог чинного законодавства під час оформлення та повернення трудової книжки, а отже є відсутніми винні дії Відповідача. Крім того, Позивачкою жодним чином не обґрунтовано розмір заявлених вимог щодо відшкодування моральної шкоди, не зазначено, в чому полягають страждання позивачки, тощо.

Суд, вирішуючи справу в межах вимог та на підставі наданих до суду доказів, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, приходить до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди, які є похідними позовних вимог ОСОБА_2 про захист трудових прав працівника , заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 13, 58 - 60, 88, 209, 212- 218 ЦПК України, ст. ст. 12, 16 ЦК України; ст. ст. 38, 47, 235, 237-1 КЗпП України, п.32 Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58, затвердженої Наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 р , суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ " ШЕРОН ГРУП " про захист трудових прав працівника, відмовити .

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у

справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 22 серпня 2016 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК