Номер провадження: 22-ц/785/6397/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Драгомерецького М.М.,

суддів Панасенкова В.О.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 червня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору недійсним та стягнення суми,-

встановила:

30 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом, який у подальшому був уточнений, до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору недійсним та стягнення суми.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 18 листопада 2015 року вона уклала договір фінансового лізингу за № 002261 для придбання автомобіля повною вартістю 394000 грн., під час чого сплатила 78800 грн. авансу, який відповідач визнав адміністративним платежем за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору.

Однак 23 листопада 2015 року ОСОБА_3 було запропоновано сплатили половину вартості автомобіля, після чого автомобіль буде замовлено.

Позивач вважає, що вимога сплатити адміністративний платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору є незаконною, з посиланням на постанову НБУ за № 168 від 10 травня 2007 року про відсутність у банків права встановлювати платежі, які споживач має сплатити банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Окрім того вказала, що п. 12.1 укладеного договору визначено, що вона лізингоодержувач після сплати адміністративного платежу та часткової або повної сплати авансового внеску в разі неотримання транспортного засобу, має право розірвати даний договір та отримати 60% від сплаченого авансового платежу, з якого 40% відповідач утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, а сам адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Вважає вказане такою обставиною, що порушує вимоги ст. 11 ч.6 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Таким чином визнає за собою право на розірвання договору впродовж 14 днів з моменту його укладення.

З урахуванням вказаного просить договір фінансового лізингу визнати недійсним та стягнути з відповідача на її користь 78800 грн. (адміністративний платіж), та 500 грн. (банківській платіж), витрати на юридичну допомогу у суммі - 6000 грн., судовий збір 6090 грн.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, сповіщений у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, про причину неявки не повідомив.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 червня 2016 року уточнені позовні вимоги задоволено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» просить скасувати рішення суду першої інтснації та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також стягнути з позивача судовий збір за розгляд апеляційної скарги.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались неодноразово, завчасно і належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток, документи підтверджуючі поважність причини неявки до суду ними надано не було. Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін у справі до апеляційного суду не перешкоджає подальшому розглядові справи та їх доступі до суду апеляційної інстанції.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та письмові заперечення на апеляцію, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Як встановлено матеріалами справи, у заяві від 18 листопада 2015 року позивачка ОСОБА_3 просила надати її автомобіль марки «Hyundai Santa Fe Impress 2.2 D» ав. 2014 р. в. акційна ціна 394 000,00 гривень (а.с.7).

Між тим, у той же день 18.11.2015 року ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» уклали договір фінансового лізингу №002261 з додатками, предметом фінансового лізингу є автомобіль марки «Hyundai Santa Fe Drive 2,4 / бензин» за ціною 774 200,00 гривень. (а.с.8-15).

Згідно п.1.3 Договору ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», як лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу в користування позивачу, як лізингоодержувачу на строк і на умовах, передбачених договором.

Відповідно до п. 4.1 Договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу.

Згідно Договору авансовий платіж це - обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено у Додатку № 1 Договору, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця, на умовах договору, до моменту передачі предмета лізингу. На авансовий платіж не нараховуються жодні проценти, повернення авансового платежу відбувається на умовах та у порядку передбаченими договором.

Адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку № 1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Пункт 1.7 Договору передбачає, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6 ст.9 даного Договору.

При цьому, з урахуванням особливості окремих видів і форм лізингу які встановлюються Законом України «Про фінансовий лізинг» судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч.2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За правилами ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками.

Відповідно до ч.1ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

За приписами ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг"лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Означені права лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами говору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу дається право користування предметом лізингу; розмір лізингових платежів; інші мови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуто ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Між сторонами укладено договір фінансового (непрямого) лізингу від 18.11.2015р. № 002261, тобто лізингодавець (відповідач) зобов'язаний придбати предмет лізингу в майбутньому, саме після виконання лізингоодержувачем певних зобов'язань.

На момент укладення спірного договору позивач ОСОБА_3 особисто обрала і сторони договору погодили, що предметом лізингу є автомобіль Hyundai Santa Fe та лізингодавець (відповідач) зобов'язаний набути у свою власність цей автомобіль, після виконання певних умов, зареєструвати, застрахувати та передати предмет лізингу у користування Позивачу.

Таким чином, судова колегія вважає, що позивач ОСОБА_3 помилилась у трактуванні норм чинного законодавства України та не врахувала особливість укладеного між сторонами правочину, а саме договору фінансового непрямого лізингу. Сторони визначили, що предметом лізингу, відповідно до п. 1.1 Договору та Специфікації (додатку №2) до договору являється транспортний засіб: автомобіль марки та моделі Hyundai Santa Fe, комплектація Drive, з об'ємом бензинового двигуна 2.4, тип КПП - механічний, привід передній, що є головною умовою визначення предмету договору, інші відомості товару будуть вказані у акті приймання-передачі у момент отримання.

Згідно п. 8.2 Договору встановлено, що сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання Договору, становить 30 968,00 доларів СШАта на дату укладення Договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 774 200,00 грн. Крім того, інформація щодо вартості зазначеного у договорі предмета лізингу також наведена в додатках до Договору № 002261 від 18.11.2015 року.

Позивачем 18.11.2015p., відповідно до квитанції №0.0.463359510.1 від 18.11.2015р. (призначення платежу: Адміністративний платіж згідно договору фінансового лізингу №002261 від 18.11.2015p.),було сплачено 78 800,00 грн., з яких відповідності до Договору та додатку № 1 зараховано першочерговий адміністративний платіж, у розмірі 78 800,00 грн.

Отже, з огляду на особливості укладеного Договору, ним були визначені та погоджені всі необхідні умови і він відповідає вимогам закону.

Про те, заява ОСОБА_4 від 18.11.2015 р. (а.с.7 ), яка надана позивачем у якості доказу того, що вона мала на меті придбати інший автомобіль, не містить жодного підпису сторін договору, а отже не погоджена сторонами не містить достовірну інформацію щодо предмета доказування і відповідно до ст. 58 ЦПК України не може бути використана судом як належний доказ.

За таких обставин не заслуговують на увагу твердження суду першої інстанції про несправедливі умови спірного договору в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому з такими висновками місцевого суду колегія суддів не погоджується, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами правочину мають відповідати в першу чергу спеціальним законам, які регулюють такий вид економічної діяльності, як фінансовий лізинг. В оскаржуваному рішенні відсутні належні докази та конкретні посилання щодо недійсності договору фінансового лізингу або окремих його частин, а також відсутні будь-які належні докази порушення охоронюваних прав та інтересів споживача.

При цьому, чинним законодавством України передбачено захист не тільки споживачів послуг. Законом на рівні зі споживачами також захищено права та обов'язки суб'єктів господарювання, що здійснюють певний вид економічної діяльності відповідно до норм чинного законодавства України, які несуть певні ризики та мають на меті отримати прибуток з подальшою сплатою відповідних податків та зборів.

Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У зв'язку з тим, що діяльність з фінансового лізингу повністю визначена чинним законодавством України та контролюється Нацкомфінпослуг, укладений між сторонами договір відіграє значну, вирішальну роль у регулюванні правовідносин між сторонами. І саме в правочині максимально точно визначені всі його істотні умови, порядок укладання договору, права та обов'язки сторін і правові наслідки, які наступають після належного або неналежного виконання сторонами своїх зобов'язань. З аналізу умов спірного договору, не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача ОСОБА_3, навпаки місцевий суд не бере до уваги той факт, що відповідач здійснює свою господарську діяльність та несе певні ризики, умови договору побудовані таким чином, які максимально захищають права та інтереси не тільки відповідача, а й інших клієнтів відповідача, та повністю відповідають вимогам ст.ст. 10-11 ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не зробив належного вмотивування у чому саме полягає порушенням відповідачем норм чинного законодавства України. Також, не враховано, що ЗУ «Про захист прав споживачів» самостійно не регулює правовідносини у сфері владання, виконання, розірвання договорів фінансового лізингу, а лише може застосовуватись у системному зв'язку із ЗУ «Про фінансовий лізинг».

До такого висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 11.09.2013р. (справа № 6-40цс13) де визначено, що необхідно для кваліфікації умов договорів несправедливими.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Верховний Суд України дійшов правового висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше,умови договору порушують принцип добросовісності ( п.6 ч.1 ст.3 ч.3 ст.509 ЦК України),по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін,по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не навів мотивів та належних доказів, з яких вважає, що умови спірного договору фінансового лізингу порушують принцип добросовісності у розумінні п.6 ч.1 ст.3 та ч.3 ст.509 ЦК України; того, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; та того, що умови договору завдають якоїсь шкоди споживачеві.

Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема,свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення. в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Суд першої інстанції зазначає, що умови п. 1.4 Договору є несправедливим та суперечить ст. 808 ЦК України. Водночас, суд зазначає, що в Договорі обмежені права Лізингоодержувача як споживача відносно Лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, повністю виключена відповідальність Лізингодавця та інше.

Однак такий висновок суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 1.5 Договору, Лізингодавець разом із продавцем несуть солідарну відповідальність перед Лізингоодержувачем.

Згідно ст. 808 ЦК України якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, навіть якщо продавець (постачальник) і обраний лізингодавцем, то лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію. Всі зобов'язання щодо належної якості може виконати та усунути лише продавець, оскільки Лізингодавець не має реальної можливості усунути виниклі порушення, тому що не є виробником, а тому не може відповідати по гарантійних зобов'язаннях перед Лізингоодержувачем. Очевидно, що цей випадок стосується лише продавця товару, оскільки при купівлі будь-якого товару, покупцю надається гарантійний строк для усунення будь-яких виниклих недоліків, а також надається сервісна книжка, яка також передається разом з товаром Лізингоодержувачу з актом приймання-передачі Предмету Лізингу.

Крім того, п. 4.4 договору передбачено, що у випадку наявності дефектів предмета лізингу, які роблять неможливим нормальну експлуатацію предмета лізингу або не задовольняють сторони, Лізингоодержувач та Лізингодавець мають право відмовитися від підписання Акту приймання-передачі, і Лізингодавець повинен замінити такий Предмет Лізингу.

Відповідно п. 3.4 статті 3 Договору «Права та обов'язки сторін» передбачено права Лізингоодержувача.

Згідно з пунктом 3.4.8 Договору Лізингоодержувач має право вимагати, у тому числі і від Лізингодавця, усунення будь-яких порушень його законних прав на предмет лізингу.

Відповідно до п. 3.4.9 Договору. Лізингоодержувач має інші права, які прямо передбачені чинним законодавством та Договором.

Щодо відповідальності Лізингодавця, слід зазначити, що відповідно до п. 3.4.4 Договору Лізингоодержувач має право вимагати від Лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням умов даного договору.

При цьому, з моменту підписання спірного договору фінансового лізингу позивач не звертався до відповідача з будь якою претензією або вимогами щодо порушення своїх прав умовами спірного договору.

Тому, цей Договір повністю відповідає норма діючого законодавства та жодним чином не обмежує права Лізингоодержувача. А твердження місцевого суду, що пункт 1.4 Договору суперечить положенням ст. 808 ЦК України, не обгрунтовані.

Також судова колегія не погоджується з висновком суд першої інстанції, щодо відсутності у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг по залученню фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства та призводить до недійсності правочину в розумінні ст. 227 ЦК України. Оскільки такий висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 року №222-VIII цей закон регулює суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, визначає виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлює уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності.

Згідно із п.2 ч.1 ст.7 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

Положеннями ч.1 ст.8 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» встановлено, що у разі запровадження ліцензування нового виду господарської діяльності або нової частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, ліцензійні умови провадження нового виду господарської діяльності або нової частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, набирають чинності у строк, необхідний для приведення об'єктом господарювання своєї діяльності у відповідність із вимогами ліцензійних умов, але не менш як через два місяці з дня їх прийняття.

Відповідно до ч.ч.1 і 4 ст. 9 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензіат зобов'язаний виконувати вимоги ліцензійних умов відповідного виду господарської діяльності, а здобувач ліцензії для її одержання - відповідати ліцензійним умовам. Органи ліцензування оприлюднюють ліцензійні умови і зміни до них на своєму офіційному веб-сайті.

Згідно п. 4 ч. 1 ст.1 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензійні умови - нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, положення якого встановлюють вичерпний перелік вимог, обов'язкових для виконання ліцензіатом, а вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії.

Таким чином, здійснення господарської діяльності, яка підлягає ліцензуванню, законодавець ставить в пряму залежність від прийнятих ліцензійних умов на здійснення такого виду діяльності.

На офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг), у розділі «Законодавство, що регулює діяльність фінансових компаній, ломбардів та лізингодавців» відсутні ліцензійні умови на провадження такого виду діяльності як фінансовий лізинг.

Отже, TOB «Лізингова компанія «Ваш Авто» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу без набуття спеціального статусу фінансової установи.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, зизначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Розпорядженням Держкомфінпослуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами -суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами (далі - Положення № 21).

Пунктом 1.2 Положення № 21 визначено, що положення встановлює можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне врегулювання у сфері ринків фінансових послуг, право надавати послугу з фінансового лізингу (далі - юридичні особи).

Відповідно до визначення термінів, наведених у п. 1.3 Положення №21, тимчасова послуга з фінансового лізингу (послуга з фінансового лізингу) - операції з фінансовими активами, які полягають в набутті юридичною особою (лізингодавцем) у власність речі у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передачі цієї речі у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату лізингові платежі) на підставі договору фінансового лізингу.

Згідно з п. 2.1 ст. 2 Положення № 21 юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності:

*внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів;

*кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу;

*довідки про взяття на облік юридичної особи (далі - Довідка), виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

Відповідач виконав всі вимоги, які ставляться законодавством та отримав необхідну Довідку ФЛ№ 551 (рішення про взяття на облік № 1335 від 11.06.2015 року), видану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, з якої вбачається, що ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» взято на облік як установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу (а.с. 67).

Також слід зазначити, що суд першої інстанції послався в своєму рішенні на правову позицію Верховного Суду України (постанова від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15) в якій зазначено, що послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою, а отже потребує отримання ліцензії.

Однак, такий вид послуги як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є відмінним від послуг фінансового лізингу.

Згідно ч.1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» розрізнює два види фінансових послуг як фінансовий лізинг (п. 5) та адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (п. 111).

На такий вид послуг як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09.10.2012 № 1676 затверджені Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови).

Відповідно до термінів наведених в п. 1.2 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Пунктом 1.5 Ліцензійних умов визначено, що фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

Таким чином, для надання такого виду послуг як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі дійсно потрібна ліцензія.

Отже, на час укладання спірного договору фінансового лізингу, був відсутній правовий механізм для отримання відповідачем ліцензії (ліцензійні умови для надання послуги з фінансового лізингу не були затверджені).

Також під час перегляду оскаржуваного судового рішення апеляційним судом не знайшли свого підтвердження і висновки суду першої інстанції що спірний правочин підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, а отже має бути визнаний нікчемним з підстав недотримання такого посвідчення сторонами, а тому з таким висновком погодитись не можливо.

В обґрунтуванні підстав, що спірний договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, суд першої інстанції посилався на положення статей 806, 628,799 ЦК України.

Зокрема, відповідно до ст. 806 параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (між сторонами укладено договір фінансового непрямого лізингу).

Відповідно до ст.ст. 759-786 параграфу 1 «Загальні положення про найм оренду» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України врегульовані відносини предмету договору найму, плати за користування, строку договору, правових наслідків неналежного виконання договорів тощо. При цьому загальні положення про найм (оренду), викладені у ст.ст. 759-786 ЦК України не встановлюють вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів оренди або лізингу.

Згідно зі ст. 799 параграфу 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, положеннями ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, законодавцем встановлено переважну дію спеціальних норм права при укладенні договору фінансового лізингу, передбачених ст. 806 ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», якими безпосередньо і врегульовано правові підстави та вимоги при укладенні договору фінансового лізингу. Проте оскільки такий договір містить елементи договорів найму, купівлі-продажу, поставки, то законодавець визначив, що правовідносини у сфері фінансового лізингу регулюються також з врахуванням загальних положень про оренду майна, купівлю-продаж, поставку, а не з врахуванням інших спеціальних норм, якими врегульовано питання укладення інших договорів одного типу договору (глава 58 ЦК України).

Так, договір лізингу і договір найму транспортного засобу з фізичною особою є різними видами одного типу договору - договору найму, а тому до договору найму транспортного засобу не можуть бути застосовані положення про лізинг, як і до договору лізингу не можуть бути застосовані положення про договір найму транспортного засобу, хоча до кожного із зазначених договорів підлягають застосуванню загальні положення про найм, параграф 1 глави 58 ЦК України.

З урахуванням викладеного, до правовідносин фінансового лізингу не можуть бути застосовані положення ч.2 ст. 628 ЦК України, які підлягають застосуванню при складенні сторонами договорів, укладення яких не передбачено окремою нормою матеріального права, а сторони формують зміст договору з врахуванням елементів різних договорів, укладення яких передбачено різними нормами права (змішані договори).

Таким чином, під поняттям змішаного договору в розумінні ст. 628 ЦК України підпадає договір, форма, зміст та суттєві умови якого не є юридично встановленими, а визначаються сторонами договору на власний розсуд з використанням елементів різних договорів. У випадку наступного закріплення на законодавчому рівні можливості укладення саме такого типу чи виду договору, такий договір вже не буде носити характеру змішаного договору в розумінні ст. 628 ЦК України, хоча такий договір і містить в собі елементи різних договорів, оскільки вимоги до його форми, змісту, істотних умов врегульовані спеціальним законом (в даному випадку ЗУ «Про фінансовий лізинг») саме щодо такого типу і виду договору.

При цьому, норма ст. 799 ЦК України, на яку посилається місцевий суд міститься у параграфі 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)», взагалі не регулює відносини фінансового лізингу та не є спеціальною нормою, яка прямо не регулює фінансовий лізинг, а є допоміжною нормою.

Отже, відповідно до чинного законодавства України, зокрема ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», яким повністю урегульовано такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг, твердження суду першої інстанції є безпідставними, оскільки передбачено, що фінансовий лізинг повністю регулюється спеціальними законами, а отже до договорів лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням спеціальних особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Тому, відсутня норма права, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме.

Крім того, право власності на майно у лізингодавця на момент укладення договору фінансового лізингу не має, оскільки спочатку укладається договір лізингу, і лише потім, відповідно до специфікації лізингоодержувача, лізингодавець придбаває річ у продавця для подальшої її передачі лізингоодержувачу. Для того, щоб нотаріус посвідчив договір найму (оренди), йому потрібно впевнитися, що орендодавець є повноважним на вчинення такого договору, тобто, що у нього є право власності на предмет оренди. Виходячи з цього, у лізингодавця повинне бути право власності на предмет лізингу на момент укладання договору лізингу. В той же час, законодавчо визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених ЦК України та законом. А ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати їїу користування лізингоодержувачу.

Між сторонами укладено договір фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець зобов'язаний придбати в майбутньому обраний предмет лізингу тількивиконання встановлених договором умов лізингоодержувачем та передати його у користування.

Водночас, за відсутності у договорі фінансового лізингу ознак договору найму транспортного засобу до передання його у користування лізингоодержувачу у відповідності до ч. 2 ст. 806 та ч. 2 ст. 799 ЦК України не вимагається його нотаріальне посвідчення.

Отже, суду першої інстанції, прийшов до помилкового висновку, що спірний правочин підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Враховуючи зазначене, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального права, та під час його ухвалення судом не було належним чином мотивовано можливість застосування до спірного договору та до окремих його частин норм Закону України «Про захист прав споживачів», та не враховано, що цей закон самостійно не регулює правовідносини у сфері укладання, виконання, розірвання договорів фінансового лізингу та невраховано, що ліцензійні умови Нацкомфінпослуг для надання фінансової послуги з фінансового лізингу не затверджені, а договір фінансового лізингу, відповідно до чинного законодавства, не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір, укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов'язкову силу насамперед для самих сторін. Обов'язкову силу для сторін має й такий договір, який законом не передбачений, але й не суперечить йому. Договір, який є чинним (дійсним), має обов'язкову силу не лише для сторін. Ним повиннікеруватися й органи, які вирішують спори між сторонами цього договору, захищаючи іхні права та інтереси.

Вище наведене свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, невірне застосування норм матеріального права до виниклих правовідносин, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення спору.

На думку судової колегії судом першої інстанції, не взято до уваги та не враховано, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх вимог, які ставляться чинним законодавством. Сторони погодили всі істотні умови договору та вирішили питання по всіх лізингових платежах. Відповідачем було запропоновано позивачу умови співпраці, які були ним погоджені, про що свідчить підписання правочину і сплата передбаченого договором Адміністративного платежу.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом вищевказаних норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» задовольнити, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 червня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору недійсним та стягнення суми відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: (підпис) ОСОБА_5

(підпис) ОСОБА_6

(підпис) ОСОБА_2

Суддя: М.М. Драгомерецький