Ухвала

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Долинського районного відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області, третя особа - публічне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», про зобов'язання вчинити дії та стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 03 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 04 січня 1972 року працювала у публічному акціонерному товаристві «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПAT «Північний ГЗК») на різних посадах. Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 19 травня 1998 року встановлено, що професійне захворювання - пиловий бронхіт - виникло внаслідок її роботи у період з 04 січня 1972 року до 01 серпня 1977 року дозувальником та майстром виробничої ділянки. Висновком МСЕК від 04 червня 1998 року їй вперше було встановлено третю групу інвалідності та втрату професійної працездатності у розмірі 50 % з 04 червня 1998 року до 04 червня 1999 року. Висновком МСЕК від 27 травня 1999 року їй встановлено другу групу інвалідності та втрату професійної працездатності у розмірі 70 %, починаючи з 27 травня 1999 року безстроково. Відшкодування втраченого заробітку їй проводилось ПAT «Північний ГЗК» відповідно до чинних на той час Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня1993 року № 472(далі - Правила), наказами по підприємству від 28 липня 1998 року та від 28 липня 1999 року№ 363.

Вважала, що нарахування щомісячної страхової виплати для обчислення розміру відшкодування втраченого заробітку проведено з порушенням норм чинного законодавства та неналежним чином проведено коригування заробітку з урахуванням підвищення тарифних ставок, посадових окладів працівників підприємства до моменту ушкодження здоров'я.

З урахуванням уточнених вимогпозивачка просила зобов'язати відповідача здійснити перерахунок розміру втраченого заробітку і щомісячної страхової виплати, врахувавши при цьому, що станом на 01 квітня 2001 року цей розмір становив 275 грн 03 коп., та стягнути суму недоплати щомісячних страхових виплат за період з 15 січня 2012 року до 15 січня 2015 року у розмірі 24 689 грн 97 коп.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 16 червня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 16 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 03 лютого 2016 року провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Роз'яснено ОСОБА_3 право на звернення до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що з 04 січня 1972 року ОСОБА_3 працювала у ПАТ «Північний ГЗК» на різних посадах.

Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 19 травня 1998 року встановлено, що професійне захворювання - пиловий бронхіт - виникло внаслідок її роботи у період з 04 січня 1972 року до 01 серпня 1977 року дозувальником та майстром виробничої дільниці.

Висновком МСЕК від 04 червня 1998 року ОСОБА_3 вперше було встановлено третю групу інвалідності та втрату професійної працездатності у розмірі 50 % з 04 червня 1998 року до 04 червня 1999 року.

Висновком МСЕК від 27 травня 1999 року ОСОБА_3 було встановлено другу групу інвалідності та втрату професійної працездатності у розмірі 70 %, починаючи з 27 травня 1999 року безстроково.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач розрахунок розміру відшкодування шкоди провів відповідно до вимог п. 22 Правил та постанови Кабінету Міністрів України від 21 березня 1992 року № 140 «Про додаткові заходи у зв'язку з підвищенням заробітної плати», отже, її права відповідачем не порушені.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, виходив із того, що Фонд соціального страхування України наділений контролюючими функціями та правом видання обов'язкових для страхувальників актів, спори за його участі та участі його робочих органів розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Завданням страхування від нещасних випадків на виробництві відповідно до статті 1 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» є проведення профілактичних заходів, спрямованих на усунення шкідливих і небезпечних виробничих факторів, запобігання нещасним випадкам на виробництві, професійним захворюванням та іншим випадкам загрози здоров'ю застрахованих, викликаним умовами праці; відновлення здоров'я та працездатності потерпілих від нещасних випадків або професійного захворювання на виробництві; відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також у разі смерті здійснення страхових виплат непрацездатним членам їх сімей. Спори щодо суми страхових внесків, а також щодо розміру шкоди та прав на її відшкодування, накладення штрафів та з інших питань вирішуються у судовому порядку (стаття 55 вказаного Закону).

Відповідно до положень розділів I і II зазначеного Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України не здійснює владні управлінські функції, тому з урахуванням наведеного та враховуючи суб'єктний склад сторін такі спори підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ»).

Отже, вказаний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Суд апеляційної інстанції зазначене вище не врахував, неправильно застосував норми ЦПК України та ухилився від перегляду рішення суду першої інстанції.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попередню ухвалу суду апеляційної інстанції про залишення рішення суду першої інстанції в силі та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції в ухвалі від 02 грудня 2015 року вказував на те, що апеляційний суд повинен перевірити належний розрахунок коригування розміру втраченого заробітку ОСОБА_3 з вказівкою на конкретні коефіцієнти підвищення тарифних ставок, встановити та зазначити у судовому рішенні, чи відбувалося за кожним з таких коефіцієнтів фактичне підвищення тарифних ставок (окладів) на підприємстві та фактичне збільшення розміру заробітної плати з огляду на положення нормативно-правових актів, на підставі яких коефіцієнти були введені та визначені, унаслідок чого визначитися з відповідністю розміру суми відшкодування, нарахованою позивачці, граничним сумам середньої заробітної плати.

Однак, повторно переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції на підстави скасування судового рішення уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, суд не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 03 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик