Справа № 372/5189/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2016 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Михайловій Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 міської ради Київської області, треті особи управління Держгеокадастру у ОСОБА_3 районі Київської області, реєстраційна служба ОСОБА_3 міськрайонного управління юстиції Київської області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації, скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій посилається на те, що згідно рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради № 314 від 21.06.1994 року «Про надання у постійне користування земельної ділянки для будівництва іднивідуального житлового будинку» їй було надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована за адресою м. Обухів, вул. Лукавиця №469. В подальшому вона звернулась до відділу архітектури та будівництва для розробки будівельного паспорту на забудову земельної ділянки та їй було розроблено будівельний паспорт. Відповідно до акту про відведення в натурі присадибної ділянки для будівництва будинку від 06.04.1995 року представником проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро було встановлено межі земельної ділянки. Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради №184 від 23.04.1996 року позивачці було передано земельну ділянку у приватну власність. Зазначає що з моменту передачі земельної ділянки у власність завжди нею користувалась, але потім помітила що сусіди встановили паркан, і вона звернулась з запитом до ОСОБА_3 міської ради на який їй було надано копію рішення 42 сесії 5 скликання ОСОБА_3 міської ради № 366-42 від 30.07.2009 року згідно якого ОСОБА_2, було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,10 га. На підставі вказаного рішення відповідачем було виготовлено державний акт на право власності на землю. В звязку з цим, позивач просить суд про визнання незаконним та скасування рішення №423 від 26.01.2010 року ОСОБА_3 міської ради про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на права власності на земельну ділянку ОСОБА_2, та передачу йому у власність земельної ділянки площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд в м. Обухові, в ж.м. Лукавиця, 470, про визнання недійсним державного акту на право власності на землю виданий ОСОБА_2, та скасування його реєстрації.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позов підтримав повністю, посилаючись на те, що позивачеві було виділено спірну земельну ділянку, вона сплатила кошти за приватизацію, виїхала за кордон, тому не користувалась земельною ділянкою, в 2014 році звернулась до міськради щодо завершення оформлення приватизації, дізналась про виділення ділянки відповідачеві, який набув право власності із порушеннями закону, накладки ділянок сторін підтверджені експертизою.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечив повністю, посилаючись на те, що позивач не набув права на землю, оскільки не реалізував рішення міськради про виділення земельної ділянки, не користувався нею, відповідачеві була виділена вільна від забудов ділянка, якою ніхто не користувався тривалий час, земельно-кадастрова документація позивачеві не розроблялась, державний акт не виготовлявся, межі земельної ділянки не встановлювались, межові знаки не передавались, схема розміщення ділянки позивача виготовлена не уповноваженою організацією, висновок експертизи суперечить нормативно-правовим актам.

Представники відповідача ОСОБА_3 міської ради та третьої особи управління Держгеокадастру у ОСОБА_3 районі Київської області в судове засідання не зявились, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти позову заперечили.

Представник третьої особи реєстраційної служби ОСОБА_3 міськрайонного управління юстиції Київської області в судове засідання не зявився, причин неявки не повідомив.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

21.06.1994 року рішенням виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради № 314 «Про надання у постійне користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку» ОСОБА_6 було надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована за адресою м. Обухів, вул. Лукавиця, 469, що підтверджується рішенням.

06.04.1995 року представником проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро було складено акт про відведення в натуру присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку ОСОБА_6, який затверджений головним архітектором Обухівського району і є частиною будівельного паспорта на забудову земельної ділянки в м. Обухів по вул. Лукавиця №469, виготовленого у 1995 році відділом архітектури та будівництва, що підтверджується будівельним паспортом.

23.04.1996 року рішенням виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради №184 ОСОБА_6 було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована в м. Обухів, по вул. Лукавиця №469, що підтверджується рішенням.

Технічна документація із землеустрою, проект відведення земельної ділянки чи будь-яка інша землевпорядна документація щодо виділення земельної ділянки позивачеві не виготовлялась, до земельно-кадастрової документації відомості про виділення позивачеві спірної земельної ділянки не вносились, що підтверджується листами Управління Держгеокадастру в ОСОБА_3 районі, управління Держкомзему, ОСОБА_3 міської ради, іншими матеріалами справи, а також визнається стороною позивача.

28.12.2001 року після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 змінила призвіще на ОСОБА_1 що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

30.07.2009 року рішенням ОСОБА_3 міської ради № 366 відповідачу ОСОБА_2, було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована в м. Обухів в ж.м. Лукавиця, що підтверджується рішенням.

29.09.2009 року рішенням ОСОБА_3 міської ради № 383 було внесено зміни в рішення № 366 від 30.07.2009 року щодо адреси розташування земельної ділянки в частині надання її ОСОБА_2 ж.м. «Лукавиця» замінили на ж.м. «Лукавиця 470», що підтверджується рішенням.

26.01.2010 року рішенням ОСОБА_3 міської ради № 423 ОСОБА_2, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на права власності на землю та передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд в м. Обухові, в ж.м. Лукавиця, 470, що підтверджується витягом із рішення, технічною документацією, листом управління Держкомзему.

05.08.2010 року на підставі рішення ОСОБА_3 міської ради № 423 від 26.01.2010 року ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 386490 кадастровий номер :01:023:0254, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд в м. Обухові, в ж.м. Лукавиця, 470, що підтверджується державним актом, іншими матеріалами справи.

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № СЕ-1-1-317/15 від 20.06.2015 року земельна ділянка надана ОСОБА_2, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 386490 від 05.08.2010 року, що розташована за адресою Київська область, ж/м Лукавиця 470, площею 0,10 га, повністю, тобто по всьому її периметру та на всю площу 0,10 га накладається на земельну ділянку, що вказана у рішенні виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради Київської області «Про передачу у приватну власність» від 23.04.1996 року № 184, площею 0,10 га ОСОБА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою Київська область, ж/м Лукавиця 469, яка відведена згідно акту про відведення присадибної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 06.04.1995 року, що підтверджується висновком експертизи.

При наданні правової оцінки позову суд приймає до уваги наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України (1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені у ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 6 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (далі Декрет).

Відповідно до п. 3 Декрету право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б містили відомості про внесення даних про виділену позивачеві земельну ділянку до земельно-кадастрової документації, видачу їй правовстановлюючого документа на землю чи державну реєстрацію відповідного права на землю за позивачем. В обґрунтування наявності права власності на землю позивач обмежився лише посиланнями на рішення міськради та акт відведення в натурі, що суперечить правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у рішенні від 30 травня 2012 року.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 не набула права власності або права користування на спірну земельну ділянку у порядку, визначеному чинним на той час законодавством, оскільки в земельно-кадастрових документах відсутній запис щодо передачі земельної ділянки позивачу у власність, вона не отримувала правовстановлюючий документ щодо спірної земельної ділянки, відповідне право не реєструвалось в установленому законом порядку. Фактично позивач не реалізувала свої права, які могли б виникнути у неї на підставі рішення органу місцевого самоврядування, при цьому будь-яких неправомірних дій щодо перешкоджання реалізації цього права з боку будь-кого із відповідачів не допускалось. З пояснень сторін вбачається, що бездіяльність позивача щодо вжиття заходів на виконання рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради №184 від 23.04.1996 року обумовлена лише субєктивним відношенням самої позивача її відїздом за кордон на тривалий час. Таким чином, право на земельну ділянку позивач не набула ні за нормами чинного на час виділення їй земельної ділянки, ні у подальшому, ні за нормами чинного на цей час законодавства.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗК України в редакції 1990 року приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-XII «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 і Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 лютого 1993 року за № 7, земельні ділянки, надані громадянам для ведення особистого підсобного господарства, будівництва й обслуговування жилого будинку та господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального гаражного та дачного будівництва, безоплатно передаються їм у приватну власність у передбачених ст. ст. 56, 57, 67 ЗК України розмірах відповідними радами за місцем розташування цих ділянок.

Встановлення меж земельних ділянок, що передаються в приватну власність, у натурі (на місцевості) виконують землевпорядні організації на замовлення рад, після чого громадяни одержують державний акт на право власності на землю.

Якщо при встановленні меж земельних ділянок будуть виявлені розбіжності даних про розміри ділянок, переданих у власність, із фактичними розмірами, то остаточний розмір такої ділянки визначається місцевою радою.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Документація з землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Відповідно до п. п. 4.1 - 4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Положенням про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженим постановою КМУ від 12.01.1993 року №15, чинним на час отримання позивачем у власність земельної ділянки, було передбачено, що Державний земельний кадастр ведеться Держкомземом, Комітетом по земельних ресурсах і земельній реформі Республіки Крим, управліннями земельних ресурсів обласних, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, відділами земельних ресурсів районних державних адміністрацій, виконавчими комітетами сільських, селищних, міських Рад народних депутатів. Держкомзем забезпечує постійне вивчення потреби в земельно-кадастровій інформації. Ведення державного земельного кадастру забезпечується проведенням топографо-геодезичних, картографічних робіт, ґрунтових, геоботанічних, радіологічних, лісотипологічних, містобудівних та інших обстежень і розвідувань, реєстрацією права власності на землю, права користування землею і договорів на оренду землі, обліком кількості та якості земель, бонітуванням грунтів, зонуванням територій населених пунктів та економічною оцінкою земель. Оперативність і точність даних земельного кадастру забезпечується використанням аерокосмічних зйомок та застосуванням методів дистанційного зондування земної поверхні. Документація державного земельного кадастру ведеться по територіях сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів, областей, Республіки Крим і України в цілому з урахуванням природно-сільськогосподарського і лісогосподарського районувань та функціонального зонування територій населених пунктів. До земельно-кадастрової документації належать кадастрові карти та плани (графічні і цифрові), схеми, графіки, текстові та інші матеріали, які містять відомості про межі адміністративно-територіальних утворень, межі земельних ділянок власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, правовий режим земель, що перебувають у державній, колективній і приватній власності, їх кількість, якість, народногосподарську цінність та продуктивність по власниках землі і землекористувачах, населених пунктах, територіях сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів, областях, Республіці Крим та Україні в цілому. Земельно-кадастрова документація включає книги реєстрації державних актів на право колективної, приватної власності на землю, право постійного користування землею, договорів на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Земельно-кадастрова документація ведеться згідно з інструкцією ведення державного земельного кадастру, затверджуваною Держкомземом.

З прийняттям Закону України «Про державний земельний кадастр» вказаний порядок втратив чинність та постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 №1051 було затверджено інший Порядок ведення Державного земельного кадастру.

Пунктом 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлена виключна компетенція міської ради вирішення питань відповідно до закону регулювання земельних відносин.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера, реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок.

Таким чином, для набуття статусу землекористувача за ЗК України в редакції 1990 р., обов'язковими передумовами були: встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) землевпорядними організаціями; та одержання документа, що посвідчує право власності чи право користування землею.

Суду не було подано належних і допустимих доказів щодо встановлення меж земельної ділянки позивача в натурі (на місцевості) землевпорядною організацією, відповідних записів у земельно-кадастрових документах, а також доказів одержання позивачем документів, що посвідчують право користування чи право власності землею.

Суд вважає необґрунтованими посилання позивача на акт відведення в натурі присадибної земельної ділянки від 06 квітня 1995 року виконаний представником госпрозрахункового проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро як доказ виникнення права на землю, оскільки він складений не уповноваженим для цього органом.

Так, відповідно до ст.17 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року) розробку проекту відведення земельної ділянки здійснює землевпорядна організація, що також зазначено і у п.5 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженому Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №10 від 15 лютого 1993 року.

З матеріалів справи вбачається, що госпрозрахункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро фактично входило до складу відділу містобудування і архітектури ОСОБА_3 районної державної адміністрації Київської області, здійснювало діяльність в сфері архітектури та містобудування, тому не відносилось до числа землевпорядних організацій.

Крім того, вказаний вище акт відведення був складений 06.04.1995 року на підставі рішення міськради від 21.06.1994 року, тобто до винесення рішення міськради про виділення позивачеві земельної ділянки у власність від 23.04.1996 року, тому в жодному випадку не вказує на здійснення процедури набуття права власності і не може слугувати доказом виникнення права на землю.

Також суд відмічає, що акт відведення від 06.04.1995 року є частиною будівельного паспорта, а не землевпорядної документації, при його виготовленні межі земельної ділянки фактично не встановлювались, межові знаки не встановлювались на місцевості і нікому не передавались, значення координат, точок перетину, кутів повороту чи інших ідентифікуючих реквізитів земельної ділянки не визначались.

Судом в межах нового судового розгляду встановлено, що за даними земельного кадастру відсутні відомості щодо існування встановлених меж земельних ділянок позивача, в натурі (на місцевості) землевпорядними організаціями межі виділеної позивачеві земельної ділянки не встановлювалися, при цьому відповідні відомості стосовно відповідача наявні і відповідають чинному законодавству, тому судом не встановлено розбіжностей в даних про розміри вказаних земельних ділянок сторін із їх фактичним розміром, відтак підстав для визначення місцевою радою остаточного розміру таких ділянок немає. Суд вважає, що доводи позивача про те, що при виготовленні технічної документації проекту землеустрою земельної ділянки відповідача не дотримано вимоги ЗК України та Закону України «Про землеустрій» в частині визначення та погодження меж земельної ділянки не мають правового значення для вирішення цього спору, оскільки не стосуються захисту особистих прав чи законних інтересів позивача. Тим самим судом виконано вимоги ухвали суду касаційної інстанції по цій справі і враховано відповідні обставини при вирішенні спору.

За таких обставин, позивач не набула статусу землекористувача чи статусу власника спірної земельної ділянки як за нормами чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, так і у подальшому.

В той же час відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку відповідно до чинного законодавства на підставі рішення уповноваженого органу.

При наданні оцінки доказам суд вважає необґрунтованими посилання позивача на висновок судової земельно-технічної експертизи №СЕ-1-1-317/15, оскільки він не може слугувати належним і допустимим доказом виникнення у позивача права на землю, а прийняті експертом в якості вихідних даних відомості про місце розташування земельної ділянки позивача не були надані йому судом, отримані із порушеннями законодавства, тому не повинні були б прийматись за основу при проведенні експертизи.

Так, відповідно до п.1.4. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом МЮУ №53/5 від 08 жовтня 1998 року встановлено, що під час проведення експертиз (експертних досліджень) з метою виконання певного експертного завдання експертами застосовуються відповідні методи дослідження, методики проведення судових експертиз, а також нормативно-правові акти та нормативні документи (міжнародні, національні та галузеві стандарти, технічні умови, правила, норми, положення, інструкції, рекомендації, переліки, настановчі документи Держспоживстандарту України), а також чинні республіканські стандарти колишньої УРСР та державні класифікатори, галузеві стандарти та технічні умови колишнього СРСР, науково-технічна, довідкова література, програмні продукти тощо.

Відповідно до п. 6.1. Методичних рекомендацій до даної інструкції щодо проведення експертизи встановлюється, що основними завданнями земельно-технічної експертизи є:

-визначення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо);

-визначення відповідності фактичного розташування будівель, споруд та інших об'єктів відносно меж земельних ділянок їх розташуванню у відповідній технічній документації;

-визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки;

6.1.2. Зазначені питання земельно-технічної експертизи вирішуються за наявності відповідної правовстановлювальної та технічної документації, зокрема результатів виконання топографо-геодезичних робіт, які проводяться відповідними фахівцями з використанням відповідного обладнання та бази даних.

6.1.3. Для вирішення питань земельно-технічної експертизи експерту необхідно надати оригінали або завірені якісні копії відповідної правовстановлювальної та технічної документації із землеустрою на земельну ділянку.

Виходячи з цього експертиза повинна була бути проведена виходячи з правоустановлювальних документів на земельну ділянку, які є лише у відповідача та відсутні у позивача, тому висновок експертизи суперечить відповідним інструкції та методичним рекомендаціям.

Також у висновку експертизи вказується, що відсутні правоустановлювальні документи на імя відповідача, але це явно суперечить матеріалам справи, з яких вбачається, що такі документи відсутні саме у позивача.

Крім цього експерт вказує, що було здійснено візуально-інструментальне обстеження за участю позивача, тобто експертиза проводилась в тому місці, де вказував позивач, без участі відповідача та інших учасників. За таких умов експерт безпідставно прийняв за основу лише усні твердження позивача про місцерозташування належної йому земельної ділянки за відсутності даних земельно-кадастрової документації.

За таких обставин вказаний висновок експертизи не може покладатись в основу судового рішення по цій справі.

Частина 5 статті 116 ЗК України 2001 року (в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) передбачала, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом

Як вже зазначалось вище, позивач не набула в установленому законом порядку право власності або користування земельною ділянкою, тому потреби у вирішенні питання щодо вилучення (викупу) у неї цієї ділянки перед виділенням відповідачеві не було.

Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до п.п. „а,б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правомірність набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку підтверджена належними правовстановлюючими документами, фактом державної реєстрації такого права.

Право власності на земельну ділянку відповідно до ст.140 ЗК України може бути припинено за підставами: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду.

Доказів вчинення відповідачем як власником будь-яких дій, визначених вказаною статтею, суду не подавалось.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності.

Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку без порушень чинного законодавства, не допускав будь-яких протиправних дій по відношенню до позивача, тому задоволення позовних вимог може викликати непропорційне втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном, унеможливить ефективне використання ним права власності.

Згідно з ч.2 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов'язку від інших осіб.

Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, але позивач не вказав, яке його право не порушено, а тому не встановивши, яке право не порушено, суд не має право його захистити.

Враховуючи те, що при вирішенні спору встановлено відсутність у позивача права на землю, яке б підлягало судовому захисту, тому не встановлено достатніх підстав для застосування повноважень суду щодо втручання у право власності відповідача в межах судового захисту порушених права позивача.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи викладені вище обставини, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що доводи позову не грунтуються на законі та матеріалах справи, позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами, позивач не довів обставин наявності у нього права на землю та порушень такого права відповідачами, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57- 60, 88, 209, 212-214 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 78, 81, 106, 116, 118, 125, 126, 152, 153, п.7 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.ст. 22, 23 Земельного кодексу України 1990 року, ст.ст. 317, 319, 321, 373, 386, 387, 391 Цивільного кодексу України, ст. 55 Закону України «Про землеустрій», п. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 міської ради Київської області, треті особи - управління Держгеокадастру у ОСОБА_3 районі Київської області, реєстраційна служба ОСОБА_3 міськрайонного управління юстиції Київської області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації, скасування рішення, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В.Кравченко