АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/642/13-ц Номер провадження 22-ц/786/1417/16Головуючий у 1-й інстанції Чернюк В.Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Чумак О.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Дряниці Ю.В.,

при секретарі Лимар О.М.,

за участю позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 і ОСОБА_2

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 березня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та за іншими вимогами і зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Апеляційного суду Полтавської області ОСОБА_1, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_3 у червні 2013 року подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Сторони вказували, що сімені стосунки між ними припинено, шлюб розірвано, однак, домовленості щодо поділу майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності сторін, не досягнуто, а тому такий поділ має бути встановлений у судовому порядку.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 березня 2016 року позов ОСОБА_2 і зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 і ОСОБА_3 право власності по ? ідеальній частці на наступне майно подружжя без його реального поділу: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 А в м. Полтаві, двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, будинковолодіння по вул. Зінчаші, 54 в м. Миргород Полтавської області, автомобіль «CHEVROLET LACETTINF 19ВЗНГ» седан, 2009 року випуску, номер двигуна НОМЕР_1, кузов KLINF19BE9K041872, державний номерний знак НОМЕР_2, автомобільний причіп «Бджілка П4», 1991 року випуску, номер шасі 000887, державний номерний знак НОМЕР_3, трактор колісний «ЮМЗ 6-АЛ», 1978 року випуску, заводський номер 364838, реєстраційний номер НОМЕР_4, причіп тракторний марки 1ПТС-4, реєстраційний номер НОМЕР_5, заводський номер 25-08252, причіп тракторний марки 2ПТС-4, реєстраційний номер НО00968, заводський номер 25-08251, два причіпи тракторні, без ідентифікаційних ознак.

Вищеперелічене майно залишено у спільній частковій власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3.

В рахунок компенсації ? частини вартості проведеного переобладнання квартири в нежитлове приміщення, стоматологічний кабінет по вул. Гоголя, 105 в м. Миргород Полтавської області стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 56 857 гривень 61 копійок.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовано арешт, накладений ухвалою суду від 22 липня 2013 року на квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_1 А в м. Полтаві.

З зазначеним рішенням суду першої інстанції не погодилась позивач, оскарживши його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення, ухваливши нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення порушує права позивача на рівну частку у спільному майні подружжя, оскільки вартість майна, що за судовим рішенням виділена у власність відповідачу значно перевищує вартість майна, що залишена у власності ОСОБА_2.

Крім того, вищевказане рішення міськрайонного суду оскаржене відповідачем по справі, який посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з нього на користь позивачки компенсації ? частини вартості проведеного переобладнання квартири в нежитлове приміщення, стоматологічний кабінет по вул. Гоголя, 105 в м. Миргород Полтавської області, ухваливши в цій частині нове рішенням, яким у задоволенні даних позовних вимог відмовити. Крім того, просить суд змінити рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 березня 2016 року, виключивши із мотивувальної частини висновки та мотиви суду щодо природи та законності договорів позики укладених ОСОБА_3 у власних інтересах, та в інтересах сімї для придбання спільного майна подружжя. Апелянт вказує, що переобладнання квартири в нежитлове приміщення та придбання стоматологічного обладнання було здійснено за його власні кошти, а також кошти отримані ним у борг, на підставі договорів позики. Вважає, що відповідачкою не надано суду доказів, які б спростовували зазначене твердження, а тому вищевказана майно не є спільною сумісною власністю подружжя і його часткова вартість не підлягає компенсації на користь позивачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 з підстав, визначених п.п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, і відхилення апеляційної скарги ОСОБА_2, з підстав визначених ст. 308 ЦПК України, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони період з 28 квітня 1988 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Миргородського міського суду Полтавської області від 20 лютого 2012 року шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 припинено шляхом його розірвання. Згаданим судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено ту обставину, що спільно, однією сімєю вони проживали до червня 2012 року, після чого їх сімя розпалася.

За час шлюбу сторони набули наступне майно двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 А в м. Полтаві; двокімнатну квартиру АДРЕСА_2; будинковолодіння по вул. Зінчаші, 54 в м. Миргород Полтавської області; автомобіль «CHEVROLET LACETTINF 19ВЗНГ» седан, 2009 року випуску; автомобільний причіп «Бджілка П4», 1991 року випуску; трактор колісний «ЮМЗ 6-АЛ»; два причепи тракторні.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що все майно набуте сторонами під час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому підлягає розподілу шляхом визнання за сторонами по ? частині права власності на кожний обєкт вищевказаного майна. Відмовляючи у задоволенні позову в частині розподілу квартири АДРЕСА_1 А в м. Полтаві і квартири АДРЕСА_2, суд врахував неможливість розподілу зазначеного майна відповідно до державних будівельних норм, а при поділі будинковолодіння по вул. Зінчаші, 54 в м. Миргород Полтавської області зауважив на відсутності в матеріалах справи висновку будівельно-технічної експертизи, яка б визначила варіанти поділу будинку та господарських будівель на рівні частки. Відмову у задоволенні позову про поділ легкового автомобіля, причепу автомобільного, колісного трактора та чотирьох тракторних причепів, суд обґрунтував тим, що перелічене майно неможливо поділити без втрати його цільового призначення, а тому, вбачаючи відсутність згоди сторін на присудження грошової компенсації вартості часток неподільного майна, прийшов до висновку про виділ кожній із сторін у власність по ? частині майна.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду в цій частині, керуючись наступним.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. (ст. 70 СК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України).

Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи зміст наведених правових положень колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно виходив з того, що квартири, автомобіль, автомобільний причеп, колісний трактор та тракторні причепи, є неподільними речами, сторони не дійшли згоди з приводу виділення у власність одному з них конкретного майна, а також розміру компенсації на користь іншого за втрачену частку у праві спільної сумісної власності, така компенсація не вносилась на депозитний рахунок суду, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання за кожним зі сторін по ? ідеальної частини на спільне майно сторін без його реального розподілу і виділу в натурі.

Однак, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо необґрунтованості висновків місцевого суду в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 компенсації ? частини вартості проведеного переобладнання квартири по вул. Гоголя, 105 в м. Миргороді Полтавської області в нежитлове приміщення, з огляду на наступне.

Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ч. ч. 2,4 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За змістом п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, є особистою приватною власністю.

Майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування є його особистою приватною власністю.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 923 від 28 листопада 2014 року, вартість будівельних робіт, проведених по переплануванню квартири АДРЕСА_3 в стоматологічний кабінет, станом на час проведення експертизи, які можливо дослідити та ідентифікувати з урахуванням ПДВ складає 113715, 22 грн. /т. 3 а.с. 56-110/.

Як вбачається зі змісту рішення виконавчого комітету Миргордської міської ради Полтавської області від 11 вересня 2009 року, а також кошторисної документації ПП «Метан», перепланування квартири АДРЕСА_4 під стоматологічний кабінет виконувалось у 2009 році /т. 1 а.с. 36-68/.

Згідно до копії розписки, що містяться в матеріалах справи, 02 лютого 2009 року ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_4 в борг 300 000 гривень для ремонту стоматологічного кабінету в м. Миргороді по вул. Гоголя, 105, гроші передані безпроцентно, з умовою про те, що ОСОБА_3 візьме дітей позикодавця на роботу, якщо вони будуть стоматологами /т. 1 а.с. 134/. Дійсність зазначеного документу у встановленому законом порядку не оскаржувалась, що сторонами не заперечується.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15.

Отже, аналіз наведеного дає підстави для висновку, що для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Визнаючи переобладнання квартири АДРЕСА_5 під стоматологічний кабінет таким, що було здійснено за спільні кошти подружжя, суд першої інстанції не надав оцінки обставинам справи в контексті наданих відповідачем по справі доказів, що переобладнання було здійснено ним за власні кошти, набуті ним за договором позики.

Колегія суддів оцінюючи докази в їх сукупності, вбачаючи ту обставину, що сума грошових коштів, отримана позивачем у борг в повній мірі покриває витрати понесені на здійснення переобладнання квартири, а також з урахуванням узгодженості часових меж отримання грошових коштів у борг і здійснення будівельних робіт з переобладнання квартири в нежитлове приміщення, приходить до висновку, що позивачем, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, доведено у судовому порядку, що переобладнання квартири АДРЕСА_3 в нежитлове приміщення, було здійснене ним не за сумісні доходи подружжя, а за власні грошові кошти, отримані ним в борг у особистих інтересах, тобто зазначене майно слід вваж ти таким, що є його приватною власністю.

У звязку з наведеним, судова колегія вважає за необхідне скасувати оскаржуване апелянтами рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 в рахунок компенсації ? частини вартості проведеного переобладнання квартири в нежитлове приміщення, стоматологічний кабінет по вул. Гоголя, 105 в м. Миргород Полтавської області у розмірі 56 857 гривень 61 копійок, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог у цій частині відмовити.

Проте, на думку колегії суддів, не підлягають задоволенню вимоги апеляційної скарги відповідача щодо виключення із мотивувальної частини висновків та мотивів суду щодо природи та законності договорів позики.

Позивачка стверджує, що про отримання відповідачем грошових коштів у борг за наявними в матеріалах справи борговими розписками їй було невідомо. ОСОБА_3 не надав суду будь-яких доказів, які б спростовували вищевказані твердження позивача. Крім того, як вбачається зі змісту апеляційної скарги відповідач наголошує на тій обставині, що кошти на проведення дій з переобладнання квартири в стоматологічний кабінет були отримані ним в особистих інтересах, як фізичною особою підприємцем, в борг на підставі договорів позики, без узгодження і погодження ОСОБА_2

Суд першої інстанції мотивуючи відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання грошових боргів за розписками, як договорів укладених в інтересах сімї зазначив, що обґрунтованість зазначених вимог відповідачем не доведена, оскільки він не довів того факту, що одержуючи відповідні кошти за відповідними розписками від своїх родичів, він діяв саме в інтересах сімї, узгодивши такі дії з дружиною, і саме ці кошти ним використанні в інтересах сімї. Такі висновки місцевого суду, на думку колегії суддів, цілком відповідають обставинам справи і вимогам закону, а тому підстави для їх виключення з мотивувальної частини рішення відсутні.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про незаконність рішення суду в частині відмови у задоволенні її позову про визнання спільною сумісною власністю нежитлового приміщення по вул. Гоголя, 105 в м. Миргороді Полтавської області, колегія суддів зауважує, що зазначене майно до його переобладнання в стоматологічний кабінет, відповідно до договору дарування від 02 жовтня 1997 року та договору дарування від 20 червня 1998 року, було передано ОСОБА_3 в порядку дарування.

Згідно з розясненнями абзацу 2 пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності, зокрема, майно одного з подружжя набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Таким чином, вбачаючи ту обставину, що вищевказане майно було набуте відповідачем на підставі договору дарування, то позовні вимоги про визнання його обєктом спільної сумісної власності задоволенню не підлягають.

Також, на думку колегії суддів, не спростовують висновки місцевого суду доводи апелянта щодо незаконності рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на ? частини земельної ділянки площею 0, 2096 га, на якій розміщено будинок з прилеглими будівлями по вул. Зінчаші, в м. Миргороді Полтавської області, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції і не заперечується сторонами вищевказана земельна ділянка є приватизованою і належить на праві власності ОСОБА_3, на підставі державного акту про право приватної власності на земельну ділянку від 01 серпня 1996 року.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Отже, згідно до наведеного, право власності на земельну ділянку переходить до особи, яка не мала права власності на неї, у випадку, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя і тому з подружжя, якому земельна ділянка не належить, в порядку поділу майна подружжя, була виділена конкретна частина цієї будівлі.

Проте, як встановлено судом першої інстанції і перевірено судом апеляційної інстанції в матеріалах справи відсутній висновок будівельно-технічної експертизи, який й б визначив варіанти поділу будинку по вул. Зінчаші, в м. Миргороді Полтавської області на рівні частки, а тому у суду немає можливості встановити наявність технічної можливості розподілу і виділу сторонам часток зазначеного будинку в натурі. Таким чином, враховуючи ту обставину, що за позивачкою визнано право власності на ? частину будинковолодіння без реального виділу конкретної частки будинку в натурі, то вимога позивача про визнання за нею права власності на земельну ділянку, на якій він знаходиться, суперечить вимогам закону і задоволенню не підлягає.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 висновків місцевого суду не спростовують, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Отже, колегія критично відноситься до висновків місцевого суду і обґрунтування задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 коштів в рахунок компенсації ? частини вартості проведеного переобладнання квартири в нежитлове приміщення, вважаючи, що вони не відповідають обставинам справи, а тому рішення в цій частині має бути скасовано і ухвалене нове про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог. Однак, в іншій частині оскаржуване апелянтами рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає таким, що в повній мірі ґрунтується на законі і відповідає обставинам справи, а тому скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. п.3,4, ч.1 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 березня 2016 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 56 857 гривень 61 копійок в рахунок компенсації ? частини вартості проведеного переобладнання квартири в нежитлове приміщення, стоматологічний кабінет по вул. Гоголя, 105 в м. Миргород Полтавської області. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог у цій частині відмовити.

В іншій частині рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя (підпис) О. В. Чумак

Судді: (підпис) ОСОБА_5

(підпис) ОСОБА_6

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1