АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Гулієву М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», третя особа ОСОБА_4, про стягнення безпідставно отриманих коштів,

ВСТАНОВИЛА:

04 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 24 грудня 2007 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №125/07В, за умовами якого останньому банк надав кредит у сумі 253000,00 доларів США на строк 180 місяців до 23 грудня 2022 року із встановленням процентної ставки за користування кредитними коштами в розмірі 12,5% річних. З метою забезпечення виконання зобовязань за указаним кредитним договором 03 квітня 2009 року між ОСОБА_2, банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №125/09В-П, за яким позивач поручилася перед банком за виконання боржником зобовязань щодо повернення кредиту, сплати процентів і штрафних санкцій за кредитним договором №125/07В від 24 грудня 2007 року. Позивач зазначила, що як поручитель за договором поруки №125/09-В-П від 03 квітня 2009 року оплатила частину заборгованості ОСОБА_4 перед відповідачем за зазначеним кредитним договором шляхом здійснення трьох платежів на користь відповідача через внесення готівкових коштів на спеціальний кредитний рахунок вказаного боржника на загальну суму 56444,00 долари США, що підтверджується квитанціями №36251, 59140, 59467 про здійснення касової операції від 21 травня 2012 року. Позивачка посилається на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2013 року, визнано припиненим з 30 квітня 2010 року договір поруки №125/09В-П від 03 квітня 2009 року, укладений між ОСОБА_2, ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4, та зобовязання, що виникли за цим договором, визнано такими, що припинені з 30 квітня 2010 року. Тому позивач просила суд стягнути на її користь з відповідача безпідставно отримані ним валютні кошти в загальному розмірі 56444,00 долари США та судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, третя особа відповідно до положень ст. 77 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 24 грудня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №125/07В із урахуванням додаткових угод від 06 квітня та 19 листопада 2009 року, предметом якого згідно із п. 1.1 договору є надання банком позичальнику грошових коштів у сумі 253000,00 доларів США із строком кредитування на 180 місяців до 23 грудня 2022 року із встановленням процентної ставки за користування кредитом 12,5% річних (а.с. 3-10).

03 квітня 2009 року між ВАТ «ВТБ Банк», ОСОБА_2 (поручитель) та ОСОБА_4 (позичальник) укладено договір поруки №125/09В-П, за умовами якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобовязань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення і сплати яких встановлюються кредитним договором №125/07В від 24 грудня 2007 року та будь-якими додатковими угодами до нього (в т.ч., що збільшують основне зобовязання) (а.с.13).

Згідно п.п. 3 - 5 зазначеного договору, поручитель має право самостійно виконувати зобовязання за кредитним договором. У разі невиконання зобовязань за кредитним договором поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, пені, інших платежів, передбачених кредитним договором, відшкодування збитків.

Пунктами 10, 11 вказаного договору погоджено, що у разі виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позичальник зобовязаний негайно повідомити про це поручителя. У разі виконання поручителем в повному обсязі зобовязання за кредитним договором до поручителя переходять усі права банка за кредитним договором.

Згідно копій квитанцій №36251, 59140 і 59467, які представлені позивачем на підтвердження позовних вимог, 21.05.2012 року (а.с.14), із зазначенням у якості платника ОСОБА_4, відповідачу було перераховано грошові суми в загальному розмірі 56444,00 дол. США з призначенням платежу «внесення готівки для поповнення власного рахунку згідно договору №125/07В від 24.12.2007 року за (ОСОБА_4)».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2013 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та визнано договір поруки №125/09В-П від 03 квітня 2007 року, що укладений між останньою, ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4, припиненим з 30 квітня 2010 року, а зобовязання, що виникли за цим договором, визнано такими, що припинені з 30 квітня 2010 року (а.с.15-16, 17).

Колегія звертає увагу, що даний позов про стягнення безпідставно отриманих коштів заявлено позивачкою з підстав ст. 1212 ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, яка є обов»язковою у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України, зазначено, що норма ст. 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; приймаючи до уваги, що спірна грошова сума була сплачена відповідачу в порядку виконання умов зазначених вище договорів кредиту та поруки, - місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні даного позову, заявленого з підстав ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили 26 лютого 2013 року, договір поруки №125/09В-П від 03 квітня 2007 року та зобов»язання за ним визнані припиненими з 30 квітня 2010 року не спростовують правильність висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову у справі що розглядається, оскільки визнання у 2013 році договору припиненим з квітня 2010 року не спростовує факту здійснення спірних платежів на користь банку у 2012 році саме в порядку виконання договірних зобов»язань за вказаними вище договорами кредиту і поруки; крім того, діючим законодавством та зазначеними вище договорами кредиту і поруки не передбачено заборони виконання договірних зобов»язань у добровільному порядку у разі припинення вказаних договорів на підставі судового рішення.

Колегія звертає увагу, що факт наявності кредитної заборгованості боржника перед відповідачем або розмір цієї заборгованості у порівнянні зі сплаченою спірною сумою - апелянтом не оспорюються, що стверджується змістом апеляційної скарги, журналами та звукозаписом судових засідань. Представлений банком відповідний розрахунок заборгованості долучено до матеріалів справи (а.с. 198 197).

Крім того, приймаючи до уваги, що квитанції №36251, 59140, 59467 від 21.05.2012 року (а.с. 14) про сплату відповідачу спірної грошової суми містять інформацію про платника ОСОБА_4; враховуючи відсутність в текстах вказаних квитанцій посилання на внесення платежів саме позивачкою ОСОБА_2, - колегія дійшла висновку про недоведеність факту належності саме позивачці внесених банку спірних грошових коштів. Відповідні докази на підтвердження позовних вимог суду не надані, клопотання про витребування таких доказів, зокрема про призначення судової експертизи, у суді апеляційної інстанції представником позивачки не заявлені, що стверджується журналом та звукозаписом процесу.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія звертає увагу, що для захисту своїх прав і законних інтересів, за наявності підстав, позивачка не позбавлена можливості звернення до суду з іншим позовом, зокрема, з позовом до боржника ОСОБА_4 за ст. 556 ЦК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на положення ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді