АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 685/464/13-ц
Провадження № 22-ц/792/1750/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Талалай О.І.,

суддів: Корніюк А.П., Марцинкевича А.М.,

секретар Філіпчук О.С.,

з участю представника відповідачів ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» і ОСОБА_2 на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 02 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційних скарг, колегія суддів

у с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк), звертаючись до суду з вказаним позовом та уточнивши вимоги, зазначало, що 03 березня 2008 року з ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № HMТWGІ, відповідно до умов якого останньому наданий кредит у розмірі 300000 грн на строк до 03 листопада 2029 року із сплатою 15% річних за користування ним. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором у той же день з ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № HMТWGІ, згідно з яким в іпотеку Банку переданий житловий будинок по вул. Польовій, 17 у смт. Теофіполь Хмельницької області. ОСОБА_2 належним чином не виконує зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 15 серпня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 964939 грн 56 коп, у тім числі: 299010 грн 40 коп заборгованість за кредитом, 364203 грн 11 коп заборгованість по процентах за користування кредитом, 240626 грн 05 коп - пеня за порушення позичальником зобовязань за кредитним договором, 61100 грн штраф відповідно до п. 6.6 договору. Банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок по вул. Польовій, 17 у смт. Теофіполь Хмельницької області загальною площею 124,2 кв. м, житловою площею 79,3 кв. м шляхом його продажу з укладенням Банком від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням Банком витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки та виселити відповідачів з вказаного житлового будинку, зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Справа неодноразово була предметом апеляційного та касаційного перегляду.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 02 грудня 2014 року позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № HMТWGІ від 03 березня 2008 року на суму 720671 грн 64 коп, у тім числі: 297463 грн 67 коп заборгованість за кредитом, 254261 грн 78 коп заборгованість по процентам за користування кредитом, 168946 грн 19 коп пеня, звернуто стягнення на житловий будинок по вул. Польовій, 17 у смт. Теофіполь Хмельницької області загальною площею 124,2 кв. м, житловою площею 79,3 кв. м шляхом його продажу з укладенням Банком від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням Банком витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселено ОСОБА_2 з вказаного житлового будинку. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2973 грн 06 коп витрат по оплаті судового збору.

Додатковим рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2014 року доповнено резолютивну частину рішення новим абзацом такого змісту: «Встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення дій по реалізації предмета іпотеки».

ПАТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Суд безпідставно застосував позовну давність і зменшив розмір заборгованості за кредитним договором. ОСОБА_2, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові у повному обсязі. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неналежну оцінку доказів, порушення норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права. Висновок суду про правомірність підняття Банком відсоткової ставки не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. У позивача не виникло право на дострокове стягнення всієї суми кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки.

У засіданні апеляційного суду представник відповідачів підтримав апеляційну скаргу, подану ОСОБА_2, і визнав не обґрунтованою апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк».

Апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування або зміни рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 03 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_2 був укладений договір про іпотечний кредит № HMТWGІ, відповідно до умов якого останньому наданий кредит у розмірі 300000 грн на строк до 03 листопада 2029 року із сплатою 15% річних за користування ним та з умовою щомісячного внесення на погашення кредиту 3951 грн 61 коп. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором у той же день з ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № HMТWGІ, згідно з яким в іпотеку Банку переданий житловий будинок по вул. Польовій, 17 у смт. Теофіполь Хмельницької області. З серпня 2008 року Банком збільшена відсоткова ставка до 25,08% річних. Зобовязання за кредитним договором ОСОБА_2 належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 15 серпня 2013 року утворилась заборгованість.

Наведене підтверджується матеріалами справи, а саме: копіями договору про іпотечний кредит № HMТWGІ від 03 березня 2008 року, іпотечного договору № HMТWGІ від 03 березня 2008 року, свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 05 червня 1996 року, розрахунком заборгованості, випискою з особового рахунку, анкетою-заявою ОСОБА_2

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що ОСОБА_2 належним чином не виконав зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. В рахунок погашення заборгованості, визначеної у межах строку позовної давності, Банк вправі задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, а ОСОБА_2 підлягає виселенню з житлового будинку.

Суд першої інстанції застосував ст. 267 ЦК України і визначив розмір заборгованості за кредитним договором у межах строку позовної давності, а саме за три роки, що передують зверненню Банку з позовом до суду у квітні 2013 року.

Проте, такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Правильним є висновок суду, що в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит Банк вправі задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

На підставі ч. 1 і ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п.п. 3.2., 3.3. іпотечного договору від 03 березня 2008 року у випадку не невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобовязання в цілому або в частині, а також в інших випадках, передбачених цим договором, договором про іпотечний кредит або чинним законодавством, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та чинним законодавством. Іпотекодержатель вправі задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги, передбачені договором про іпотечний кредит, у повному обсязі.

Пунктом 4.1. іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання зобовязань, вони не будуть виконані (виконані належним чином), а також у випадках, передбачених п. 5.2.4. договору про іпотечний кредит (вимога дострокового повернення кредиту).

Разом з тим, при визначенні розміру заборгованості за кредитним договором із застосуванням строку позовної давності суд припустився помилки.

ОСОБА_2 зобовязався щомісячно до 3 числа, починаючи з наступного місяця після укладення сторонами кредитного договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані Банком проценти ануїтетними платежами в сумі не менше 3951 грн 61 коп (п. 2.4. договору про іпотечний кредит).

Відповідно до п. 5.2.4. договору про іпотечний кредит кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту в частині або в цілому, сплати процентів за його користування та інших платежів у випадку невиконання або неналежного виконання останнім будь-яких зобовязань за цим договором, у тому числі прострочення сплати чергового платежу за кредитом та процентів за користування ним понад 2 місяці.

За порушення позичальником будь-якого зобовязання, передбаченого п.п. 2.4, 6.2 кредитного договору, останній зобовязався сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення (п.п. 6.4. договору про іпотечний кредит).

Пунктом 6.2. договору про іпотечний кредит передбачено, що згідно із ст. 212 ЦК України при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п. 1.1., 2.4. цього договору, позичальник сплачує кредитру відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від зазначеного в п. 1.1. нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором (т.1, а.с.127-128), платежі в погашення кредиту вносилися позичальником періодично у період з квітня 2008 року по лютий 2009 року та з квітня 2011 року по серпень 2013 року.

Відповідно до п. 2.6. кредитного договору грошові кошти, які вносилися ОСОБА_2 на погашення кредиту після 15 квітня 2011 року, розподілялися Банком у такій послідовності: відшкодування збитків кредитора; сплата комісійної винагороди; сплата пені на прострочені нараховані відсотки за користування кредитом; сплата нарахованих відсотків за користування кредитом; сплата простроченої заборгованості за кредитом; сплата нарахованих строкових відсотків за користування кредитом; сплата строкової заборгованості за користування кредитом.

Відповідач, підписавши кредитний договір від 03 березня 2008 року, погодився з його умовами щодо зазначеного порядку зарахування коштів та, здійснюючи чергові платежі після квітня 2011 року, усвідомлював те, що сплачені ним кошти будуть зараховані в погашення боргу. Наведене свідчить про визнання ним боргу перед позивачем.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ст. 264 ЦК України).

Отже, підстав для застосування позовної давності немає.

Помилковим є також висновок суду щодо неврахування у суму заборгованості штрафу у сумі 61100 грн відповідно до п. 6.6. договору про іпотечний кредит.

Пунктом 6.6. договору про іпотечний кредит передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по зобовязанням, передбаченим цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі в межах 10% від суми невиконаного зобовязання.

На час предявлення позову сума невиконаного ОСОБА_2 зобовязання становила 663213 грн 51 коп (заборгованість за кредитом і відсотками). 10% від цієї суми складає 66321 грн 35 коп.

На підстав ст. 11 ЦПК України у межах заявлених вимог штраф у сумі 61100 грн підлягає зарахуванню до суми заборгованості.

Згідно із розрахунком заборгованості (т.1, а.с.127-128) станом на 15 серпня 2013 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становила 964939 грн 56 коп, у тім числі: 299010 грн 40 коп заборгованість за кредитом, 364203 грн 11 коп заборгованість по процентах за користування кредитом, 240626 грн 05 коп - пеня за порушення позичальником зобовязань за кредитним договором, 61100 грн штраф відповідно до п. 6.6 договору.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про неправомірність підняття Банком відсоткової ставки не заслуговують на увагу з таких підстав.

Умовами договору про іпотечний кредит сторонами погоджено, що кредитор має право змінити розмір відсоткової ставки до розміру звичайної процентної ставки, що встановлена у кредитора для таких видів кредитів. При цьому застосовуються механізми зміни, що вказані в наступному пункті (п. 8.8.)

У відповідності з п. 8.9. договору про іпотечний кредит сторони домовились, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір відсоткової ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених цим підпунктом. Відповідно до вимог ст. 651 ЦК України сторонни погодили, що протягом дії цього договору кредитор може змінити розмір відсоткової ставки в сторону збільшення у разі настання будь-якої із наступних обставин: а) порушення позичальником кредитної дисципліни; та/або б) погіршення фінансового стану позичальника, документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи; та/або в) здійснення поточних коливань відсоткових ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ. Кредитор не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру відсоткової ставки в сторону збільшення повідомляє позичальника про встановлення нової відсоткової ставки із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа за адресою позичальника, що вказана у цьому договорі або за іншою адресою, яку позичальник письмово повідомив кредитору при зміні адреси. Такий новий розмір відсоткової ставки за цим договором починає застосовуватися з дати, що буде вказана у повідомленні кредитора до позичальника, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього договору. У разі незгоди із встановленим згідно з умовами цього договору новим розміром відсоткової ставки, позичальник у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової ставки, вказаної у повідомленні кредитора, зобовязується надати на зазначену у договорі адресу кредитору письмове повідомлення (відповідь) про свою незгоду із такою новою ставкою. Сторони погодили, що факт неподання позичальником на зазначену у договорі адресу банку у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової процентної ставки письмового повідомлення (відповіді) позичальника про його незгоду із такою новою ставкою, вважається згодою позичальника на встановлення банком такого нового розміру процентної ставки з дати, що зазначена у повідомленні банку.

Позивачем на адресу ОСОБА_2 були надіслані рекомендованими листами два письмових повідомлення від 26 червня 2008 року про підвищення відсоткової ставки з 03 серпня 2008 року, що підтверджується належним чином засвідченими копіями реєстрів поштових відправлень № 59і та № 60і від 01 липня 2008 року (т.1, а.с.136-140), які залишилися без реагування та відповіді з боку останнього.

Із змісту цих повідомлень вбачається, що підставою збільшення відсоткової ставки за кредитом стала відмова Державної Іпотечної Установи України (далі - ПУ) в рефінансуванні іпотечних кредитів, виданих Банком в порядку вимог Стандартів ПУ, що призводить до виникнення збитків. Такі кредити оформлялися на пільгових умовах. Згідно із ст. 53 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Банку забороняється встановлювати процентні ставки і комісійні винагороди на рівні нижче за собівартість банківських послуг.

Відсутність оригіналів реєстрів поштових відправлень на теперішній час та даних про отримання повідомлень не свідчать про незаконність підвищення Банком відсоткової ставки.

Наданим Банком розрахунком заборгованості за кредитним договором (т.1, а.с.127-128) підтверджується сплата відповідачем відсотків після підвищення відсоткової ставки за користування кредитом до 25,08% у таких розмірах: 14 серпня 2008 року 3863,98 грн, 03 вересня 2008 року 4564,90 грн, 03 жовтня 2008 року 4979,16 грн, 20 листопада 2008 року 5730 грн, тобто з урахуванням підвищеної відсоткової ставки.

Сплата платежів у більшому розмірі свідчить про визнання позичальником зміни умов договору щодо розміру відсотків.

На думку колегії суддів, підвищення відсоткової ставки за кредитним договором відбулося за згодою сторін відповідно до умов укладеного договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику, якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

Крім того, ОСОБА_2 не оскаржувалися незаконні, на його думку, умови кредитного договору про підвищення відсоткової ставки і в установленному порядку вони не визнані незаконними.

Зазначення у рішенні Апеляційного суду Хмельницької області від 12 квітня 2011 року (т.1, а.с. 83-88) про підняття Банком відсоткової ставки в односторонньому порядку не може вважатись встановленою обставиною, яка не підлягає доказуванню, оскільки із змісту рішення вбачається, що обставини підняття відсоткової ставки судом не досліджувались і рішення з цього приводу не ухвалювалось.

Не заслуговує на увагу посилання апеллянта на те, що у позивача не виникло право на дострокове стягнення всієї суми кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки, так як заборгованість за кредитним договором наявна і без врахування підвищених відсотків, що підтверджеється розрахунком Банку (т.2, а.с.221-225).

У рішенні суду від 02 грудня 2014 року не вирішено питання щодо зазначення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Додатковим рішенням суду від 16 грудня 2014 року початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановлено на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення дій по реалізації предмета іпотеки.

Таке зазначення ціни предмета іпотеки суперечить вимогам ч. 1 ст. 39 Закону.

Частиною 6 ст. 38 Закону визначено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Сторони погодилися з тим, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки у будь-якому випадку його вартість буде визначатися на підставі акту незалежної оцінки нерухомого майна або встановлюватися за домовленістю сторін (п. 1.4. іпотечного договору).

Між позивачем і відповідачем не досягнуто згоди щодо ціни іпотечного майна.

Призначена ухвалою апеляційного суду від 28 вересня 2016 року за клопотанням представника відповідачів експертиза для визначення вартості предмета іпотеки не проведена у звязку з несплатою відповідачами витрат по оплаті праці експертів.

Відповідно до експертного заключення спеціаліста від 01 грудня 2016 року ринкова вартість житлового будинку по вул. Польовій, 17 у в смт. Теофіполь Хмельницької області складає 415800 грн.

Тому, початкову ціну предмета іпотеки необхідно визначити на підставі оцінки спеціаліста у сумі 415800 грн.

Такий висновок колегії суддів узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-61цс15 у постанові від 27 травня 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Резолютивна частина рішення містить вказівку щодо продажу предмета іпотеки Банком від імені ОСОБА_2, що не відповідає вимогам ч. 5 ст. 38 Закону.

На підставі ч. 5 ст. 38 Закону дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Пунктом 4.3 іпотечного договору передбачено, що іпотекодаржатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону.

26 січня 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» надіслало ОСОБА_2 письмову вимогу від 25 січня 2013 року № 30.1.0.0/2 UI9 про усунення порушення грошового зобовязання за кредитним договором і попередило боржника про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання порушеного зобовязання у тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги та необхідність звільнення житлового будинку (т.1, а.с. 20-22).

Зазначена вимога про дострокове повернення кредиту і сплати відсотків, комісії, штрафних санкцій відповідачем виконана не була, а тому вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 39 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:

загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Не відповідає вимогам закону рішення суду першої інстанції і в частині вимог про виселення.

Позов до ОСОБА_2 про виселення задоволений. У позові до ОСОБА_3 відмовлено у звязку з тим, що останній не надсилалася іпотекодержателем вимога про необхідність добровільного звільнення житлового будинку.

Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 39 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення із займаного житлового приміщення встановлено ст. 109 ЖК України, відповідно до ч. 2 якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Хоча, у договорі про іпотечний кредит зазначено, що він надається на придбання у власність окремого житлового будинку з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу, розташованого за адресою: Хмельницька обл., смт. Теофіполь, вул. Польова, 17, зазначений житловий будинок в цілому, який є предметом іпотеки, належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 05 червня 1996 року, виданного Теофіпольською селищною радою.

З наведених підстав позов про вислення задоволенню не підлягає і не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги Банку про необхідність задоволення позову в цій частині.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки і відмову в позові про виселення.

Документально підтверджені судові витрати позивача на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_2 пропорційно до розміру задоволених вимог (щодо вимог майнового характеру у сумі 14512 грн 80 коп).

Керуючись ст. ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» і ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 02 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» за договором про іпотечний кредит № HMTWGI від 03 березня 2008 року у сумі 964939 грн 56 коп (девятсот шістдесят чотири тисячі девятсот тридцять девять грн 56 коп), у тім числі: 299010 грн. 40 коп (двісті девяносто девять тисяч десять грн 40 коп) заборгованість за кредитом, 364203 грн 11 коп (триста шістдесят чотири тисячі двісті три грн 11 коп) заборгованість по процентах за користування кредитом, 240626 грн 05 коп (двісті сорок тисяч шістсот двадцять шість грн 05 коп) пеня за порушення позичальником зобовязань за кредитним договором, 61100 грн (шістдесят одна тисяча сто грн) штраф відповідно до п. 6.6 кредитного договору, згідно з іпотечним договором № HMTWGI від 03 березня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок загальною площею 124,20 кв. м, житловою площею 79,30 кв. м, який розташований по вулиці Польовій, 17 у смт. Теофіполі Хмельницької області і належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 05 червня 1996 року, виданого Теофіпольською селищною радою народних депутатів.

Встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки за початковою ціною у сумі 415800 грн (чотириста п'ятнадцять тисяч вісімсот грн).

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у сумі 14512 грн 80 коп (чотирнадцять тисяч пятсот дванадцять грн 80 коп).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий/підпис/ОСОБА_4

Суддя/підпис/ОСОБА_5

Суддя /підпис/ОСОБА_6

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду О.І.Талалай

__________________________________________________________________________

Головуючий в першій інстанції ОСОБА_7 Провадження: № 22-ц/792/1750/16

Доповідач Талалай О.І. Категорія: 19, 27