БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/124/16-ц
Провадження № 2/497/129/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2016 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді С. В. Кодінцевої,

за участю секретаря О.І.Ковтун, М.М.Сітченка,

позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_3,

представника відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищеназваним позовом, та просить постановити рішення, яким усунути її рідну сестру ОСОБА_3 від права на спадкування майна у спадщині, що відкрилася після смерті їх матері ОСОБА_6, померлої 11.06.2015 року.

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 11 червня 2015 року померла її мати ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина, зокрема, на житловий будинок с господарськими будівлями та дворовими спорудами, який розташований за адресою: вул. Зелена, № 19, с. Тополине, Болградський район, Одеська область.

За свого життя ОСОБА_6 склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачці, який засвідчено приватним нотаріусом Болградського нотаріального округу ОСОБА_5 від 31 травня 2013 року та зареєстровано в спадковому реєстрі за № 2808.

Позивачка, реалізуючи своє право на спадщину звернулася у визначений законом шестимісячний строк з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5. Втім, їй нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку зі скасуванням заповіту, так як 11.02.2014 року ОСОБА_6, склала новий заповіт на імя ОСОБА_3, який посвідчено тим же приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5, та зареєстровано в спадковому реєстрі за № 903.

Відповідачка ОСОБА_3 також звернулася 08.10.2015 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

По твердженню позивачки, вона постійно доглядала за матір'ю, яка через похилий вік та хворобу потребувала стороннього догляду, допомагала вести господарство, купувала продукти та ліки. В 2013 року перебувала з матірю на обстеженні в Одеській обласній клінічній лікарні. Натомість відповідачка ОСОБА_3 ніякої допомоги матері не надавала.

В липня 2013 року діючи за довіреністю від матері, за свої власні кошти вона оформила належним чином право власності матері ОСОБА_6 на спадщину після смерті чоловіка.

В той же час, син відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_7 оскаржував в судовому порядку свідоцтво про право на спадщину за законом, що було видано ОСОБА_6 після смерті чоловіка ОСОБА_8, та апеляційним судом Одеської області від 11.12.2013 року було відмовлено в задоволенні позову.

Дочекавшись влучного моменту, коли їх мати ОСОБА_6 пішла в свій будинок за особистими речами, де проживала і проживає ОСОБА_3, остання залишила матір у себе, та безпідставно заборонила їй, позивачці навіть спілкуватися з матірю. На підставі довіреності, з метою захисту прав матері, вона позивачка звернулася до Болградського районного суду Одеської області з вимогами про усунення перешкод та виселення відповідачки та її сімї з будинку належного їх матері, розташованого за адресою: вул. Зелена, № 19, с. Тополине, Болградський район, Одеська область. Проте, знаходячись під впливом відповідачки, матір ОСОБА_6, відмовилась від позовних вимог.

У подальшому, відповідачка ОСОБА_3 з метою отримання всієї спадщини, переконала матір звернутись до правоохоронних органів з заявою про вчинення нею, позивачкою кримінального злочину, а саме побиття матері, крадіжку і незаконне утримання правовстановлюючих документів на домоволодіння. Після зясування усіх обставин, кримінальне провадження було закрито. Документи на домоволодіння були нею повернуті матері особисто. Про безпідставність звинувачень на її, позивачки адресу, відповідачці було відомо, але цим вона переслідувала іншу мету: отримати документи на домоволодіння, та вплинути на матір, аби та склала заповіт на її імя.

На її позивачки думку, відповідачка керувалась корисливими мотивами, а саме виникненням права на майно, свідомо повідомив матері неправдиві відомості щодо неї, позивачки. Зловживаючи довірою матері, скориставшись її похилим віком, відповідачка переконали матір змінити зміст заповіту.

Саме з цих підстав, позивачка стверджує, що відповідачка ОСОБА_3 діяла цілеспрямовано, із корисливих мотивів з метою виникнення в неї права на спадкове майно, а відтак має бути позбавлена права на спадкування.

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили позов задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 (а.с.31, 32-33, 136), пояснили, що відповідачка, проживаючи в одному домоволодінні, та утримуючи матір в останній час в цьому будинку, перешкоджала їй позивачці спілкуватися з матірю, закривала в будинку, не випускала її з нього, не піклувалася належним чином, не надавала необхідне медичне лікування. Оскільки мати ОСОБА_6 була досить похилого віку, до кінця не розуміла і не могла керуватися своїми діями, відповідачка ж маючи вплив на матір, примусила її до складання нового заповіту саме на її імя.

Позивачка в своїх поясненнях звернула увагу суду на те, що їх матір була молдованкою, не знала іншої мови, окрім молдавської, та при складанні 31 серпня 2013 року заповіту на її імя були присутні нотаріус ОСОБА_5 та свідки, при цьому мати виражала свою волю на молдавській мові, в присутності свідка, який здійснював переклад. На цей час мати була у віці 79 років, та була психічно здоровою особою.

Представник позивачки ОСОБА_2, діючий на підставі довіреності (а.с.39, 137-138, 139) доповнив, що дії відповідачки ОСОБА_3, які заключалися в подачі заяви до правоохоронних органів щодо спричинення побоїв матері позивачкою ОСОБА_1, шляхом вчинення перешкод у спілкування матері з позивачкою, були направлені виключно на виникнення права на спадкове майно, що підпадають під положення ст. 1224 ч.2 ЦК України.

Відповідачка ОСОБА_3 (а.с.70, 140) позовні вимоги не визнала, заперечувала усі доводи позивачки, та в задоволенні позову просила відмовити. Надала до суду письмові заперечення з відповідними обґрунтуваннями (а.с.64-66, 132-134).

Пояснила, що в 1979 році батьки переїхали з Молдови до України, та стали проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивачка вийшла заміж та виїхала з села. Тоді як вона, відповідачка постійно проживала зі своєю сімєю з батьками, де народилися її діти. Вони з чоловіком, та батьком працювали в совхозі, всі кошти вкладали в будівництво, облаштування всього домоволодіння. В 2000 році батько ОСОБА_8 склав заповіт на онука, її сина ОСОБА_7. 07.02.2005 року батько помер. Після смерті батька, в звязку з відсутністю документів на будинок, її син не зміг реалізувати своє право на спадщину за заповітом. Тоді як позивачка, на підставі довіреності від їх матері та діючи в інтересах матері оформила 12.09.2008 році свідоцтво про право на спадщину за законом на імя їх матері після смерті батька.

В обґрунтування заперечень стверджувала, що весь час до березня 2013 року мати проживала в своєму будинку за адресою: вул. Зелена, № 19, с. Тополине, разом з її сімєю. В період з березня 2013 року по листопад 2013 року їх матір ОСОБА_6 сестра забрала проживати до себе в будинок, з метою надання їй медичної допомоги, лікування. Позивачка розпоряджалася пенсією матері, маючи довіреність від імені матері вчиняла різні дії. Та саме в цей час було на дому, за місцем проживання позивачки складено матірю заповіт на імя позивачки.

В жовтні 2013 року мати повернулася до дому в звязку з тим, що позивачка погано до неї ставилася, не готувала їй їжу, навіть завдала фізичного болю, де проживала до дня своєї смерті. Саме скарги матері на дії позивачки були підставою для звернення з заявою до правоохоронних органів на дії позивачки, хоча у подальшому кримінальне провадження було закрито. Ніхто мати насильно не утримував в її домоволодінні, мати мала змогу виходити у двір, на вулицю, спілкувалася з сусідами, з листоношею. При цьому позивачка не приходила і не навідувала матір. Складання нового заповіту на її, відповідачки імя, це була вільне волевиявлення матері, ніхто тиску, впливу, примусу на нею не вчиняв. Заповіт складався у приватного нотаріуса ОСОБА_5, в приміщенні нотаріальної контори, при цьому мати виражала свою волю російською мовою, яку вона розуміла, та могла висловлюватися нею.

Представник відповідачки ОСОБА_4 (а.с.71-73, 141-144) підтримав доводи свого довірителя, та наполягав на задоволенні. Доповнив доводи ОСОБА_3Г, та пояснив, що право на спадкування у неї виникло цілком законно, ніякого впливу, тиску на спадкодавця не вчинялося, волевиявлення спадкодавця під час складання заповіту було свідомими, вільним, переконавшись в якому нотаріусом було посвідчено заповіт ОСОБА_6 на імя ОСОБА_3

Третя особа Приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області, ОСОБА_5 (а.с.122), будучи присутньою в судовому засіданні 05.10.2016 року пояснила, що дійсно вона двічі посвідчувала заповіти, які складала на прохання ОСОБА_6 Перший заповіт був складений в 2013 році на дому у присутності свідків, де бабуся ОСОБА_6 виразила свою волю заповісти все своє майно доньці з якою вона на той час проживала ОСОБА_1. У подальшому 11.02.2014 році бабусю привезли до нотаріальної контори, та після проведеної бесіди, розмови, розяснення наслідків складання нового заповіту, ОСОБА_1 наполягала на складанні заповіту на імя іншої доньки ОСОБА_3. При цьому спадкодавиця як перший раз, так і другий раз виражала свою волю на російській мові, цілком розуміла і свідомо керувала своїми діями. Лише після розяснення змісту складеного заповіту, він був посвідчений та зареєстрований в реєстрі. Усі нотаріальні дії проведені у повній відповідності до вимог закону. У разі, якби було встановлено, що спадкодавець не розуміє російської мови, не може однозначно виразити свою волю російською мовою, було б вижито заходів для запрошення перекладача, проте в цьому потре б не було.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Слід зазначити, що між сторонами виникли суперечки з приводу права власності на домоволодіння, розташоване за адресою: вул. Зелена, № 19, с. Тополине, Болградський район, Одеська область ще за час життя спадкодавця ОСОБА_6, що вбачається з наступного.

Згідно акту від 02.11.1997 року, складеного Винрадгоспом ім.Суворова, вбачається, що житловий будинок за адресою: вул. Зелена, № 19, с. Тополине, Болградський район, Одеська область був переданий для проживання сімї переселенця ОСОБА_8 (батьку позивачки та відповідачки), площею 32.2 кв.м., який складався із двох кімнат (а.с.159).

Право власності на домоволодіння за адресою: вул. Зелена, № 19, с. Тополине, Болградський район, Одеська область на імя ОСОБА_6 було зареєстровано за заявою ОСОБА_1 22.07.2013 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.09.2008 року (а.с.30, 23-29).

ОСОБА_9 на цей час будинок має загальну площу 145.4 кв.м. (а.с.30), що свідчить про збільшення його в рази.

23.07.2013 року ОСОБА_10, син відповідачки ОСОБА_11 звертався з позовними вимогами до ОСОБА_6, третя особа Державний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_9 про визнання права власності в порядку спадкування (а.с.16-17).

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 26.09.2013 року позов ОСОБА_10 задоволено частково, визнано недійним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.09.2008 року за № 6337, яким спадкоємцем на житловий будинок № 19 по вул. Зеленій, в с. Тополине, Болградського району Одеської області, є ОСОБА_6 (а.с.14-15).

Однак, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11.2013 року назване вище рішення Болградського районного суду Одеської області від 26.09.2013 року було скасовано, постановлено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_6М про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено (а.с.12-13).

Крім того, в провадженні суду перебував цивільний позов поданий від її імені та за дорученням ОСОБА_6 - ОСОБА_1 щодо виселення ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_10 та ОСОБА_14 з домоволодіння за адресою: вул. Зелена, № 19, с. Тополине, Болградський район, Одеська область (а.с.10).

Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 15.01.2014 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_11, ОСОБА_15, ОСОБА_13, ОСОБА_10 та ОСОБА_14, третя особа Болградський районний сектор Головного управління міграційної служби України про усунення перешкод та виселення провадженням закрито за заявою позивачки ОСОБА_6 (а.с.11).

В судовому засіданні було прослухано технічний аудіо запис судового засідання від 15 січня 2014 року (а.с.114), де на запитання головуючого Суручану Н.М. відповідала на запитання головуючого і виражала свою волю з приводу поданої заяви про закриття провадження по цій справі.

11 січня 2014 року з заявою до Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області звернувся ОСОБА_16 про те, що 10 січня 2014 року біля 12:00 години ОСОБА_1 в домоволодінні за адресою: вул. Ялпугська, № 38, с. Тополине, Болградський район, Одеська область спричинила фізичний біль ОСОБА_6 (а.с.18), про що були внесені в ЄРДР за № 0000033 (а.с.19).

Під час досудового розслідування була допитана ОСОБА_6, яка не заперечувала факту спричинення їй фізичного болю донькою ОСОБА_1

Разом з тим допитана ОСОБА_1 заперечувала дані обставини (а.с.21-22), та постановою слідчого СВ Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області від 24.01.2014 року провадження за ознаками злочину передбаченого ст.126 КК України було закрито згідно п.2 ч.1 ст. 284 КК України, оскільки свідків даних обставин не було, а іншим чином встановити істину не представилось можливим (а.с.23).

Також в період досудового розслідування, у присутності слідчого Суручану М.Г. під розписку передала матері ОСОБА_6 правовстановлюючі документи на її домоволодіння за адресою: вул. Зелена, № 19, с. Тополине, Болградський район, Одеська область, медичну картку, банківську пенсійну картку, паспорт (а.с.21).

У період з 13.05.2013 року по 23.05.2013 року ОСОБА_6 перебувала на стаціонарному лікуванні в КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» з діагнозом: Гострий панкреатит. Панкреонекроз. ЖКБ. Хронічний калькульозний холецистит в стадії загострення. ІХС. Атеросклеротичний кардіосклероз. Суправентрикулярна і шлункова екстрасистолія. СН 2 А ст. Рекомендовано продовжити лікування в хірургічному стаціонарі Болградської ЦРЛ (а.с.37, 38).

Догляд за ОСОБА_6 під час перебування її на стаціонарному лікуванні в ООКЛ здійснювала ОСОБА_1 (а.с.36).

Відразу ж, після повернення після обстеження ОСОБА_6 склала заповіт 31 травня 2013 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 2808, яким заповіла все своє майно ОСОБА_1, 1956 року. Даний заповіт було складено за місцем проживання спадкодавця у присутності свідків: ОСОБА_17 та ОСОБА_18, і підписаний був ОСОБА_19 від імені ОСОБА_6 (а.с.7, 8).

Позивачка ОСОБА_1 є донькою спадкодавця ОСОБА_6 (а.с.34-35).

У подальшому, 11 лютого 2014 року ОСОБА_6 було складено заповіт, яким усі свої права та обовязки, які їй належать на момент складання цього заповіту, а також ті права та обовязки, які можуть належати їй у майбутньому, та усе її майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилося і з чого не складалося, а також усе те, на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що був посвідчений тим же приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 903. Даний заповіт було складено в приміщенні нотаріальної контори, прочитаний в слух ОСОБА_6, і підписаний нею особисто (а.с.62-63).

12 червня 2015 року померла ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І- ЖД № 420355 від 07.07.2015 року (а.с.6).

Після смерті ОСОБА_6, спадкоємиця ОСОБА_1 звернулася з заявою до нотаріуса про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак отримала відмову, з розясненням щодо неможливості видати свідоцтво так як названий заповіт від 31.05.2013 року скасований (а.с.9).

З матеріалів спадкової справи № 179/2015 заведеної приватним нотаріусом ОСОБА_5 Болградського районного нотаріального округу щодо майна померлої 11 червня 2015 року ОСОБА_6 вбачається, що 08.10.2015 року ОСОБА_3, яка є донькою спадкодавця (а.с.59) звернулася з заявою про прийняття спадщини за заповітом на житловий будинок. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом по теперішній час не видано (а.с.54-64).

В судовому засіданні були допитані свідки:

Свідок ОСОБА_20, секретар приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5 пояснила, що при складанні заповіту в 2014 році бабуся ОСОБА_6 була присутня в приміщенні нотаріальної контори, яка подала документи з проханням оформити заповіт на доньку, при цьому виражалася можливо не досить грамотно, проте зрозумілою російською мовою. Їй також все нотаріус ОСОБА_5 розяснювала російською мовою. Необхідності в перекладачі не було (а.с.149)

Свідок ОСОБА_21, дільничний офіцер Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області пояснив, що приблизно пять років тому, він був в домоволодінні за адресою: вул. Зелена, № 19, с. Тополине, так як необхідно було допитати бабусю ОСОБА_6 з приводу поданою нею заявою до правоохоронних органів щодо завдання їй фізичного болю донькою ОСОБА_1. Відбираючи пояснення від ОСОБА_6 вона спілкувалася з ним на молдавській мові, а доньки їй перекладали (а.с.150)

Свідок ОСОБА_22 пояснив, що він є дядьком як позивачці так і відповідачці по справі, та добре знає цю сімю оскільки майже вже життя проживали по сусідству. З покійними батьками ОСОБА_6 проживала їх донька ОСОБА_3 з чоловіком та трьома дітьми, яка працювала з батьком та чоловіком в совхозі, допомагали батькам, будували та облаштовували будинок в якому вони проживали. Тоді як позивачка, вийшовши заміж поїхала з села, і лише інколи раз або двічі на рік приїжджала до батьків в гості. Покійна ОСОБА_6 проживала постійно в своєму будинку, лише не великий час, декілька місяців вона проживала у доньки ОСОБА_1, а потім знову з сімєю ОСОБА_3 При цьому ОСОБА_6 ніколи не скаржилася на доньку ОСОБА_3, на її сімю, виходила з будинку, з двору, спілкувалася з сусідами, та іншими жителями села. Хоча ОСОБА_6 і була молдованкою, однак вона протягом тривалого часу проживала в с.Тополине, працювала в совхозі, і могла спілкуватися російською мовою в тій мірі, якої було достатньо для її віку (а.с.152)

Свідок ОСОБА_23 (а.с.158) слідчий СВ Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області суду пояснила, що вона здійснювала досудове розслідування по кримінальному провадженню внесеному в ЄРДР за фактом спричинення фізичного болю ОСОБА_6 Вона здійснювала допит потерпілої ОСОБА_6, яка була особою похилого віку, і навіть не могла піднятися в приміщення Болградського ВП, тому допит проводився в транспортному засобі, на якому була доставлена потерпіла. На прохання однієї із доньок потерпілої був присутній перекладач, однак ніяких його документі вовна не перевіряла. Потерпіла пояснила, що вона проживала, з донькою, яка до неї ставилась не досить добре, та спричинила їй фізичний біль, а також що у доньки залишились її особисті документи, які просила повернути. При цьому, розмова між ними була на російській мові, ОСОБА_6 надавала пояснення, відповідала на запитання, інколи не досить чітко, грамотно, проте все можливо було зрозуміло. Перекладач участі у їх розмові не приймав, його поміч не знадобилася.

У подальшому у присутності іншого слідчого документи були повернуті потерпілій під розписку, де вона особисто поставила свій підпис.

Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

В даному конкретному випадку, як встановлено у судовому засіданні, фактично має місце конфлікт сторін між рідними сестрами через спадщину, яка відкрилася після смерті їхньої матері ОСОБА_6.

Догляд за спадкодавцем фактично здійснювала лише відповідачка у справі, яка мешкала зі своєю сімєю разом з батьками, а після смерті батька, здійснювала догляд за матірю. Тоді як позивачка надавала матері ОСОБА_6 допомогу лише протягом періоду з березня 2013 року по листопад 2013 року, коли мати проживала з нею, в інший період, як підтвердила сама позивачка вона мати не відвідувала.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Положення ст.1224 ЦК України передбачають перелік законодавчо визначених умов, за яких відбувається усунення від права на спадкування.

Вищевказана норма визначає коло осіб, які позбавляються суб'єктивних прав на спадкування, незважаючи на те, що існували передбачені нормами ЦК України підстави - призначення спадкоємцями у тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого законом строку.

Частиною 2 ст. 1224 ЦК України визначено, що не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Тобто, зазначені у ч.2 ст. 1224 ЦК України незаконні дії повинні бути здійснені умисно. З цього, зокрема, випливає, що незважаючи на те, що ч. 2 цієї статті прямо не вимагає підтвердження вчинення незаконних дій спадкоємця в судовому порядку, лише судове рішення може бути легітимною підставою для встановлення факту їх умисного здійснення і як наслідок - про усунення спадкоємця від права на спадкування.

Аналізуючи доводи позивачки, що відповідачка силоміць утримувала мати ОСОБА_6 в будинку за місцем свого проживання, перешкоджала їй в спілкуванні з матірю, не піклувалася про неї, не знайшли свого підтвердження під час зясування обставин справи, та спростовуються показами свідка ОСОБА_22, який надаючи пояснення будучи попередженим про кримінальну відповідальність за неправдиві свідчення пояснив суду, що ніхто з членів сімї ОСОБА_3 не перешкоджав ОСОБА_6 виходити з домоволодіння, спілкуватися з сусідами, родичами, іншими мешканцями села.

Крім того, покійна ОСОБА_6 весь час проживала в цьому будинку за адресою: вул.Зелена, № 19, с.Тополине, Болградський район, Одеська область, була власником цього будинку, і підстав покидати його неї не було.

Твердження позивачки, що мати ОСОБА_6 під примусом, та будучи під негативним впливом її сестри, тобто відповідачки ОСОБА_3 склала новий заповіт на імя саме відповідачки, спростовуються поясненнями свідка ОСОБА_20, та поясненнями третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_5, які пояснили, що це було вільне волевиявлення ОСОБА_6, і що ніхто ніякого примусу, тиску на неї не вчиняв.

Пояснення позивачки та свідка ОСОБА_21В в частині того, що спадкодавець ОСОБА_6 не знала російської мови, оскільки надавала йому пояснення на молдавській мові, суд вважає необґрунтованими. Ці твердження спростовуються поясненнями третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_5, яка двічі посвідчувала заповіт складаний ОСОБА_6, поясненнями свідків ОСОБА_20, ОСОБА_22, ОСОБА_23

Крім того, в судовому засіданні було прослухано технічний аудіо запис судового засідання від 15 січня 2014 року (а.с.114), де на запитання головуючого Суручану Н.М. відповідала і виражала свою волю з приводу поданої заяви про закриття провадження по цій справі, при цьому була присутня позивачка по справі, яка була представником за довіреністю. За наслідками цього судового розгляду, ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 15.01.2014 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_11, ОСОБА_15, ОСОБА_13, ОСОБА_10 та ОСОБА_14, третя особа Болградський районний сектор Головного управління міграційної служби України про усунення перешкод та виселення провадженням закрито за заявою позивачки ОСОБА_6 (а.с.11). Названа ухвала набрала законної сили, ніким не була оскаржена.

Доводи позивачки, що позивачка навмисно звернулася з заявою до правоохоронних органів щодо спричинення нею фізичної болі їх матері ОСОБА_6, і що ці дії позивачки свідчать про умисне сприяння виникненню права на спадкування у неї, суд оцінює критично, оскільки з цією заявою до правоохоронних органів звертався ОСОБА_16, а не відповідачка, яка навіть не була жодного разу допитана в рамках цього кримінального провадження № 0000033 від 12.01.2014 року.

Підсумовуючи усе викладене, аналізуючи і оцінюючи критично усі доводи позивачки, суд вважає, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що будь-які дії відповідача ОСОБА_24 були спрямовані на умисне перешкоджання спадкодавцеві внести зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування лише у неї одноособово.

Судом встановлено, що позивачці нічого не заважало, як і відповідачці теж спілкуватися з матірю. Позивачка мала можливість у будь-який час відвідувати матір, але остання цього не робила з власних причин та обставин.

Разом з тим, пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» встановлено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 57 ЦПК України).Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв'язку з недоведеністю позивачкою заявлених позовних вимог.

В зв'язку з чим, в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1217, 1223, 1224 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 59-61, 131, 208-209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Болградський районний суд Одеської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 16 листопада 2016 року.

Суддя: ___________ С.В.Кодінцева