У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон Ольга Валеріївна, відділ реєстраційно-екзаменаційної роботи Державної автомобільної інспекції № 1 Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Гладкий Владислав Анатолійович, про визнання правочинів недійсними, визнання права власності на автомобіль, витребування майна із чужого незаконного володіння, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 5 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 14 березня 2013 року між ним та ОСОБА_8 укладено договір оренди автомобіля, за умовами якого він передав останньому в оренду автомобіль «Део Ланос», номерний знак НОМЕР_1, належний йому на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 12 липня 2012 року, а ОСОБА_8 зобов'язався за користування вищевказаним автомобілем сплачувати йому орендну плату в розмірі 130 грн щодобово. Проте з 30 травня 2013 року ОСОБА_8 припинив сплату орендної плати за договором оренди, транспортний засіб не повернув.

При цьому 30 квітня 2013 року Гладкий В.А., діючи від його імені на підставі підробленої довіреності від 23 квітня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон О.В., у відділі реєстраційно-екзаменаційної роботи Державної автомобільної інспекції № 1 Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області зняв з обліку належний йому на праві власності транспортний засіб.

30 квітня 2013 року товариством з обмеженою відповідальністю «Домінанта Інвест» на ім'я ОСОБА_4 складено довідку рахунок про продаж належного йому автомобіля, 7 травня 2013 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про реєстрацію спірного транспортного засобу, а 5 серпня 2013 року - надала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон О.В., якою уповноважила ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 представляти її інтереси щодо належного їй на прав власності автомобіля «Део Ланос», номерний знак НОМЕР_2.

У серпні 2013 року право власності на вказаний автомобіль «Део Ланос» зареєстровано на підставі довідки-рахунку від 17 серпня 2013 року за ОСОБА_5

Позивач вважав, що оскільки довіреність на право вчинення дій щодо належного йому на праві власності автомобіля ним не видавалась, то спірний автомобіль вибув з його володіння без достатніх правових підстав та поза його волею.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений від його імені Гладким В.А. та ОСОБА_4; застосувати наслідки недійсності правочину та визнати за ним право власності на вищевказаний автомобіль; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; витребувати із чужого незаконного володіння у ОСОБА_5 спірний транспортний засіб і передати йому; зобов'язати відділ реєстраційно-екзаменаційної роботи Державної автомобільної інспекції № 1 Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області зареєструвати за ним право власності на цей автомобіль.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 5 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Део Ланос», укладений 30 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Витребувано автомобіль «Део Ланос» на користь ОСОБА_3 із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач, як власник спірного автомобіля, втратив володіння майном поза своєї волі, оскільки у нього не було волевиявлення на продаж свого автомобіля і та особа, якій було передано автомобіль в оренду, не є його продавцем, а довіреності, на підставі якої діяв Гладкий В.А. від імені ОСОБА_3, він не видавав, нотаріус її не посвідчував. При цьому ОСОБА_5 може реалізувати своє право щодо стягнення сплачених нею грошових коштів за купівлю спірного автомобіля з продавця - ОСОБА_4

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 14 березня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 укладено договір оренди автомобіля, за умовами якого він передав останньому в оренду автомобіль «Део Ланос», номерний знак НОМЕР_1, належний йому на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 12 липня 2012 року, а ОСОБА_8 зобов'язався за користування вищевказаним автомобілем сплачувати йому орендну плату в розмірі 130 грн щодобово.

30 квітня 2013 року Гладкий В.А., діючи від імені ОСОБА_3 на підставі підробленої довіреності від 23 квітня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон О.В., зняв з обліку автомобіль «Део Ланос», номерний знак НОМЕР_1.

30 квітня 2013 року товариством з обмеженою відповідальністю «Домінанта Інвест» на ім'я ОСОБА_4 складено довідку рахунок про продаж вищевказаного автомобіля, 7 травня 2013 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про реєстрацію спірного транспортного засобу, а 5 серпня 2013 року - надала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон О.В., якою уповноважила ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 представляти її інтереси щодо належного їй на прав власності автомобіля «Део Ланос», номерний знак НОМЕР_2.

У серпні 2013 року право власності на спірний автомобіль «Део Ланос» зареєстровано на підставі довідки-рахунку від 17 серпня 2013 року за ОСОБА_5

Згідно зі ст. 387, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

До речових прав на чуже майно за ст. 395 ЦК України віднесено: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); інші речові права, встановлені законом, наприклад: право господарського відання, оперативного управління; довірче управління майном, право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами тощо.

Згідно зі ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Таким чином, передача власником володіння майном третій особі може відбуватися, крім іншого, й у відповідності до укладеного договору оренди. У такому випадку відбувається передача права володіння майном від власника (орендодавця) до третьої особи (орендаря) на підставі відповідного договору оренди, тобто майно передається власником за його волевиявленням.

Судом установлено, що відповідно до умов договору оренди транспортного засобу від 14 березня 2013 року ОСОБА_3 власноручно в цей же день передав в оренду ОСОБА_8 спірний автомобіль, яким останній користувався й виконував договірні зобов'язання до 30 травня 2013 року.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 3 жовтня 2013 року накладено арешт на спірний автомобіль «Део Ланос» для з'ясування обставин кримінального провадження у зв'язку з наявністю підстав вважати, що автомобіль є предметом, набутим в результаті вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення.

Однак суди не звернули увагу на наявність у діях власника майна, ОСОБА_3, волі на передачу спірного транспортного засобу при укладенні договору оренди, не надали правової оцінки тому, чи такі його дії дають право на витребування майна від добросовісного набувача.

Крім того, у ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Проте суди не врахували, що матеріали справи не містять доказів того, що спірний автомобіль вибув з володіння ОСОБА_8, як тимчасового володільця за договором оренди, без його волі.

Крім того, судом установлено, що довіреність від 23 квітня 2013 року, видана на ім'я Гладкого В.А. є нотаріально посвідченою та оформленою на відповідному бланку. Отже, суд не дав оцінки тому, чи є невнесення даного правочину до реєстру правочинів приватним нотаріусом обставиною, яка свідчить про недійсність правочину.

Частиною 2 ст. 328 ЦК України закріплено презумцію правомірності набуття права власності, а згідно з норм ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду.

Отже, позивач повинен довести відсутність у ОСОБА_5 правових підстав володіння майном, а ОСОБА_3 - довести факт незаконності вибуття з його власності спірного майна.

У порушення вимог ст. ст. 212 -214, 315 ЦПК України суди зазначених вимог закону не врахували, не встановили належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставинта яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, дійшовши передчасного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3., який ґрунтується на припущеннях, що заборонено у силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 5 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик