Справа № 369/9425/16-ц
Провадження № 2/369/4109/16
РІШЕННЯ

Іменем України

13.12.2016 року Києво-Святошинскький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Волчко А.Я.

за участю секретаря: Ведмеденко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зміну формулювання причин звільнення, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року позивач звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що з 10 квітня 2013 року по 31 травня 2015 року ОСОБА_1 працювала у Відповідача на посаді продавця-консультанта у торгівельній точці, що знаходиться по вулиці Промислова, 5 у місті Вишневому Києво-Святошинського району Київської області.

31 травня 2015 року ФОП ОСОБА_2 звільнила Позивача, у звязку із необґрунтованими звинуваченнями, із зазначенням причини звільнення у трудовій книжці, шляхом внесення запису «Звільнена з роботи, у звязку із втратою довіря з боку власника, п. 2 ст. 41 КЗпП України».

23 листопада 2015 року Відповідач звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 24245 (двадцять чотири тисячі двісті сорок пять) грн. та моральної шкоди в розмірі 5000 (пять тисяч) грн.

06 липня 2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалив рішення, яким задовольнив позов ФОП ОСОБА_2 частково і вирішив стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 24245 (двадцять чотири тисячі двісті сорок пять) грн.

Позивач також зазначила, що 25 липня 2016 року вона звернулась до Апеляційного суду Київської області за захистом своїх законних прав, непогоджуючись з рішенням Києво-Святошинського районного суду від 06 липня 2016 року.

20 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області ухвалила рішення, яким апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнила частково, спростувавши всі звинувачення ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1, а саме відмовивши у задоволені позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Враховуючи те, що Позивач відновила свої порушені права лише 20 вересня 2016 року цим зумовлюється пропущення строку на звернення із даною позовною заявою.

Після звільнення ОСОБА_1, ФОП ОСОБА_2 затримувала повернення Позивачу трудової книжки, та повернула її лише 11 вересня 2015 року, тобто, ФОП ОСОБА_2 затримала повернення трудової книжки на три з половиною місяці, а саме на 74 робочі дні.

Враховуючи той факт, що Відповідач довгий період часу не повертала Позивачу трудову книжку, порушуючи тим самим права ОСОБА_1, вважаю, що ФОП ОСОБА_2 повинна виплатити Позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просила суд: поновити строк на звернення з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зміну формулювання причини звільнення; визнати формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з торгівельної точки, що знаходиться по вулиці Промислова, 5 у місті Вишневому Києво-Святошинського району Київської області, невірним; змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з торгівельної точки, що знаходиться по вулиці Промислова, 5 у місті Вишневому Києво-Святошинського району Київської області, вказавши формулювання звільнення за власним бажанням стаття 38 Кодексу Законів про Працю України; стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14585,00 (чотирнадцять тисяч пятсот вісімдесят пять) гривень.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність, а також просила відмовити у задоволені позову у звязку з тим, що позивач пропустила строк звернення з даним позовом до суду без поважних причин.

Суд, вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, суду розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

У ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 110 Цивільного процесуального кодексу України позови про стягнення аліментів, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій.

Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Судом встановлено, що з 10 квітня 2013 року по 31 травня 2015 року ОСОБА_1 працювала у Відповідача на посаді продавця-консультанта у торгівельній точці, що знаходиться по вулиці Промислова, 5 у місті Вишневому Києво-Святошинського району Київської області, про що свідчить трудовий договір укладений між сторонами 10 квітня 2013 року, а також відповідний запис у трудовій книжці.

31 травня 2015 року ФОП ОСОБА_2 звільнила Позивача із зазначенням причини звільнення у трудовій книжці, шляхом внесення запису «Звільнена з роботи, у звязку із втратою довіря з боку власника, п. 2 ст. 41 КЗпП України».

Суд прийшов до висновку, що вказаний вище запис є неправильним та таким, що підлягає зміні, оскільки як пояснила представник відповідача в судовому засіданні внесенням до трудової книжки позивача даного запису слугувало те, що на торгівельній точці на якій працювала позивач сталась нестача ювелірних виробів. Відповідач вважала, що дана нестача трапилась саме з вини ОСОБА_1 Однак суд не може погодитись з вказаними твердженнями представника відповідача, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час судового засідання та під час аналізування доданих до матеріалів справи доказів. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 2015 року відповідач ОСОБА_2 зверталась до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 24245 (двадцять чотири тисячі двісті сорок пять) грн. та моральної шкоди в розмірі 5000 (пять тисяч) грн. Підставою для звернення відповідача до суду з вказаним позовом було те, що остання вважала винною позивача ОСОБА_1 у нестачі ювелірних виробів із золота та срібла на загальну суму 24245 (двадцять чотири тисячі двісті сорок пять) грн. Також у своєму позові відповідач ОСОБА_2 стверджувала, що протиправними діями позивача ОСОБА_1 їй також було спричинено моральну шкоду, яку вона оцінювала у розмірі 5000 грн. Однак вина ОСОБА_1 не була доведена та не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи, про що свідчить рішення Колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2016 року, відповідно до якого у задоволені позову ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди було відмовлено. Крім того слід зазначити, що як вбачається з вказаного вище рішення, надані суду докази не доводять вину ОСОБА_1 у нестачі ювелірних виробів.

Крім того, судом встановлено, що позивачем 23 квітня 2015 року подавалась заява про звільнення з займаної посади за власним бажанням. Однак, як пояснила представник позивача в судовому засіданні, що позивач відпрацювавши два тижні з моменту подання заяви про звільнення за власним бажанням, а саме до 27 травня 2015 року, звязку з тим, що її заява про звільнення за власним бажанням так і не була розглянута, вона змушена була повторно звернутись з заявою до відповідача про звільнення за власним бажанням 29 травня 2015 року. Повторна заява була надіслана відповідачу поштовим відправленням, яке було отримане останньою 30 травня 2015 року, про що свідчить зворотнє повідомлення з підписом відповідача, яке міститься в матеріалах справи.

Що стосується наданого представником відповідача наказу від 27 травня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з 31.05.2015 року у звязку із втратою довіря з боку власника за навмисне порушення в корисливих цілях обліку товарно-матеріальних цінностей, суд не може прийняти вказаний вище наказ до уваги з огляду на наступне.

Як вбачається із самого наказу від 27.05.2015 року позивач не була ознайомлена з ним, про що свідчить відсутність її підпису у графі: З наказом ознайомлена, а також пояснення самого представника відповідача, яка під час судового засідання підтвердила те, що позивач не була ознайомлена з наказом. Представник відповідача пояснила відсутність підпису про ознайомлення позивача на наказі тим, що остання саме відмовилась від його отримання, про що свідчить відповідний акт комісії від 27.05.2015 року. Однак суд критично ставиться до вказаних вище тверджень представника відповідача та не може взяти їх до уваги, оскільки вказаний акт від 27.05.2015 року про відмову позивача в отриманні наказу про звільнення засвідчений ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які, як пояснила сама представник відповідача, працювали і працюють досі у відповідача на посадах продавця-консультанта, а тому у суду є підстави припустити необєктивність останніх щодо даного питання. Крім того, у разі відмови позивача від отримання наказу про звільнення, відповідач не була позбавлена можливості надіслати вказаний наказ позивачу поштовим відправленням, однак доказів такого відправлення відповідачем надано не було. Крім того, слід зазначити, що про вказаний вище наказ, а саме про його наявність, також не зазначено в трудовій книжці. В графі про підставу звільнення позивача зазначено: Трудовий договір від 11.04.2013 року знято з реєстрації 11.09.2015 року, а не наказ від 27.05.2016 року.

Також слід зазначити, що суд прийшов до висновку, що позивач не була ознайомлена з наказом про звільнення від 27.05.2015 року та взагалі не знала про його існування, оскільки про це свідчить скарга останньої від 06.08.2015 року за №3455 с з якої вона зверталась до Прокуратури Києво-Святошинського району, та просила розглянути її скаргу та зобовязати відповідача повернути їй її трудову книжку, оскільки нею було подано 23.04.2015 року заяву про звільнення, після якої вона відпрацювала два тижні, потім в подальшому позивачем повторно було подано заяву про звільнення датовано 29.05.2015 року, однак відповідач не хоче розривати трудові відносини та не повертає трудову книжку.

Згідно статті 235 Кодексу Законів про Працю України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним, або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі орган який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Тому, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що запис в трудовій книжці позивача Звільнена з роботи із втратою довіря з боку власника, п. 2 ст. 41 КзпП України, є неправильним та таким, що підлягає зміні на Звільнена за власним бажанням, ст. 38 КзпП України.

Судом також встановлено, що після звільнення ОСОБА_1, ФОП ОСОБА_2 затримувала повернення позивачу трудової книжки, та повернула її лише 11 вересня 2015 року, про що свідчить відмітка у трудовій книжці та трудовому договорі ОСОБА_1 Тобто, відповідач затримала повернення трудової книжки на три з половиною місяці, а саме на 74 робочі дні.

Суд не може погодитись із твердженнями представника відповідача, щодо того, що трудова книжка знаходилась станом на 31.05.2015 року у позивача з огляду на наступне. Як вбачається із трудової книжки, запис про звільнення позивача було внесено лише 11.09.2015 року під час зняття трудового договору з реєстрації Оболонським районним центром зайнятості в м. Києві, про що також свідчить відповідний запис на вказаному договорі у п. 18. Вже в п. 20 трудового договору зазначено, що сторони, в тому числі позивач, ознайомлені з порядком внесення відповідних записів до трудової книжки працівника. Тобто, внесенню відповідного запису про звільнення позивача повинно було передувати зняття трудового договору з реєстрації, яке відбулось лише 11 вересня 2015 року, а звільнена позивач була 31.05.2015 року. Крім того твердженням представника відповідача про те, що трудова книжка знаходилась на руках у позивача, суперечить наявний в матеріалах справи лист ОСОБА_2 від 01.09.2015 адресований ОСОБА_1, де зазначено, що відповідач просить зявитись позивача до центру зайнятості для зняття з реєстрації трудового договору, а також зазначає, що при собі необхідно мати: паспорт, ідентифікаційний код, копію трудового договору, однак не значено про те, що необхідно мати із собою трудову книжку для внесення відповідних записів про звільнення позивача, що дає також підстави вважати, що трудової книжки на руках у ОСОБА_1 не було.

23 листопада 2015 року Відповідач звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 24 245 (двадцять чотири тисячі двісті сорок пять) грн. та моральної шкоди в розмірі 5 000 (пять тисяч) грн.

06 липня 2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалив рішення, яким задовольнив позов ФОП ОСОБА_2 частково і вирішив стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 24 245 (двадцять чотири тисячі двісті сорок пять) грн.

25 липня 2016 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 звернулась до Апеляційного суду Київської області за захистом своїх законних прав.

20 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області ухвалила рішення, яким апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнила частково, спростувавши всі звинувачення ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1

Враховуючи те, що Позивач відновила свої порушені права лише 20 вересня 2016 року цим зумовлюється пропущення строку на звернення із даною позовною заявою.

Після звільнення ОСОБА_1, ФОП ОСОБА_2 затримувала повернення Позивачу трудової книжки, та повернула її лише 11 вересня 2015 року, про що свідчить відмітка у трудовій книжці та трудовому договорі ОСОБА_1 (тобто, ФОП ОСОБА_2 затримала повернення трудової книжки на три з половиною місяці, а саме на 74 робочі дні).

Відповідно до статті 235 Кодексу Законів про Працю України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи той факт, що Відповідач довгий період часу не повертала Позивачу трудову книжку, порушуючи тим самим права ОСОБА_1, вважаю, що ФОП ОСОБА_2 повинна виплатити Позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до офіційної інформації, отриманої з офіційного джерела (копія Інтернет сторінки наявна в додатках), середня заробітна плата у 2015 році становила у Київській області: червень 4339 грн., липень 4291 грн., серпень 4209 грн., вересень 4260 грн.(лише 11 вересня була повернена трудова книжка). Отже, Відповідач, згідно чинного Трудового законодавства України, повинна виплатити Позивачу 14 585, (чотирнадцять тисяч пятсот вісімдесят пять) грн./4339+4291+4209+1746=14 585 грн.

Записи у трудову книжку ОСОБА_1 вносилися з 1987 року, і містять 19 зазначень місць роботи. При цьому, крім ФОП ОСОБА_2, жоден роботодавець не вносив до трудової книжки ОСОБА_1 негативні відомості. Відповідач, своїми незаконними діями позбавила Позивача можливості надалі успішно розвиватись професійно, і, взагалі, влаштуватись на роботу.

Враховуючи той факт, що звинувачення Відповідача, на які вона посилалась при звільненні ОСОБА_1, є необґрунтованими та безпідставними (що встановив Апеляційний суд Київської області), вважаю, що запис у трудовій книжці ОСОБА_1 є неправильним та таким, що підлягає зміні.

Згідно статті 235 Кодексу Законів про Працю України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним, або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі орган який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Згідно із статтею 233 Кодексу Законів про Працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Оскільки, як вбачається із матеріалів справи позивач не звернулась до суду раніше, так як тривав розгляд справи за позовом ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (за наслідками трудових правовідносин), за таких обставин суд приходить до висновку, що позивачу необхідно поновити строк для звернення до суду, оскільки причина пропуску вказаного строку є поважною.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування покладаються на сторін, які посилаються на обставини, як на підставу своїх вимог і заперечень.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про огрунтованість позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи викладене вище та керуючись статтями 21, 38, 40, 233, 234, 235, 237 Кодексу Законів про Працю України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада1992 року №9, суд,- ст.ст. 10,60, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України,

ВИРІШИВ :

Поновити ОСОБА_1 строк на звернення з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зміну формулювання причини звільнення.

Визнати формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з торгівельної точки, що знаходиться по вулиці Промислова, 5 у місті Вишневому Києво-Святошинського району Київської області, невірним.

Змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з торгівельної точки, що знаходиться по вулиці Промислова, 5 у місті Вишневому Києво-Святошинського району Київської області, вказавши формулювання звільнення за власним бажанням стаття 38 Кодексу Законів про Працю України.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14585,00 (чотирнадцять тисяч пятсот вісімдесят пять) гривень.

Стягнути Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене учасниками цивільного процесу в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.Я. Волчко