Справа № 203/167/15-ц
Провадження № 2/0203/68/2016
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2016 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Колесніченко О.В.,

при секретарі Давіденко Ю.А.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5, про припинення права користування житловим приміщенням і виселення та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5, про виселення з незаконно займаного приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_1 предявила через суд зазначений позов до відповідача на предмет захисту свого права власності на квартиру АДРЕСА_1 (колишня назва вул. Комсомольська), 60 у м. Дніпрі з підстав того, що вона 16 жовтня 2014 року придбала вказану квартиру за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу у ОСОБА_5 у зв?язку з чим 27 грудня 2014 року вселилася, розмістивши в квартирі частину своїх речей, проте 04 січня 2015 року не змогла потрапити до власної квартири через перебування в ній відповідача, яка втратила право користування цією квартирою після її відчуження ОСОБА_5 як власником, та яка умисно пошкодила речі позивача, повиносила їх на сходову клітину, спричинивши матеріальної шкоди, категорично відмовилася звільнити житло і забрати свої речі, змусивши позивача винаймати інше житло, однак постановою Верхового Суду України від 07 вересня 2016 року у цивільній справі №203/3496/13-ц скасовані ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року, ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року та рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та в задоволенні цих вимог відмовлено, тому позивач, згідно змінених та зменшений позовних вимог, остаточно просила суд припинити право користування квартирою №22 загальною площею 43,3 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., що розташована в житловому будинку літ. А-5 по вул. Старокозацькій (колишня назва вул. Комсомольська), 60 у м. Дніпрі ОСОБА_3 та виселити її з цієї квартири без надання іншого житла.

В свою чергу ОСОБА_3 також у січні 2015 року пред?явила позов до ОСОБА_1 на предмет захисту свого права на проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишня назва вул. Комсомольська), 60 у м. Дніпрі з тих підстав, що вона разом зі своєю донькою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з жовтня 2007 року проживає та зареєстрована у вказаній квартирі, яку набула спільно з ОСОБА_5 під час проживання однією сім?єю, у зв?язку з чим ця квартира є спільною сумісною власністю, яку без її згоди ОСОБА_5 не мав права відчужувати, з приводу чого Кіровським районним судом м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року ухвалено рішення, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року, яким встановлено факт спільного проживання з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по жовтень 2010 року, визнано квартиру АДРЕСА_2 в м Дніпропетровську спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину цієї квартири, спільну сумісну власність з ОСОБА_5 припинено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 16 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, тому відповідач без будь-якихавових підстав займає житло, яке їй не належить і права проживання в якому вона не набула, тому позивач, згідно уточнених позовних вимог, просила суд на підставі ст.ст, 9, 99 ЖК УРСР, ст. 311 ЦК України виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_3.

Ухвалою суду від 12 лютого 2015 року вказані позови об?єднані в одне провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник підтримали свої вимоги в остаточній редакції, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав, не визнаючи позов ОСОБА_3 в повному обсязі з тих підстав, що остання втратила право користування спірною квартирою з відчуженням за договором від 16 жовтня 2014 року і прав власності на цю квартиру ніколи не набувала.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 заявлений ОСОБА_3 позов підтримав в повному обсязі, не визнавши позовних вимог ОСОБА_1

Третя особа ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляуд справи, в судове засідання не прибув, подавши 12 грудня 2016 року через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує, в задоволенні позову ОСОБА_3 просить відмовити. Зважаючи на вказані обставини, суд вважає можливим згідно ст. 36 ЦПК України розгляд справи у відсутності останнього.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши зібрані у справі докази, розглянувши позовні вимоги в заявлених межах, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК).

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Судом встановлено, що 16 жовтня 2014 року укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №4330, за умовами якого ОСОБА_5 продав ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_4 (а.с.9).

За даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 жовтня 2014 року право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.10), і на день розгляду справи право власності за іншими особами не реєструвалося, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 квітня 2015 року, Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 10 березня 2015 року (а.с.93-95, 116).

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 30 січня 2015 року (а.с.21) відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3 з 19 листопада 2008 року.

За відомостями КП «Житлове господарство Кіровського району» ДМР від 25 жовтня 2016 року №6755 в квартирі №22 по вул. Старокозацькій (Комсомольскій) у м. Дніпро зареєстрована ОСОБА_1 з 25 жовтня 2016 року, ОСОБА_3 знята з реєстрації у даній квартирі 25 жовтня 2016 року (а.с.207).

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено та визнано представником відповідача ОСОБА_3 обставини того, що станом на день розгляду даної справи речі ОСОБА_3 частково знаходяться в квартирі АДРЕСА_5, вона має туди доступ, ключі, з?являється в квартирі, тобто продовжує користуватися цим житлом, а відтак, вказані обставини доказуванню за правилами ст. 61 ЦПК України не підлягають.

Саме по собі проживання в спірній квартирі відповідача ОСОБА_3 зумовлене невизнанням та оспорюванням ними підстав набуття права ОСОБА_1 на спірну квартиру за договором купівлі-продажу 16 жовтня 2014 року, укладеного з ОСОБА_8

Так, рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, треті особи ПАТ «УкрСиббанк», приватний нотаріус Дніпропетровського МНО ОСОБА_7, про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права особистої власності на частину квартири, визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток та визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволено частково; встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по жовтень 2010 року; визнано квартиру №22, загальною площею 43,3 кв.м. житловою площею 27,2 кв.м, що розташована в житловому будинку літ.А-5 по вул. Комсомольській, 60 в м.Дніпропетровську, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5; в порядку поділу спільного сумісного майна визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири №22, загальною площею 43,3 кв.м, житловою площею 27,2 кв.м, що розташована в житловому будинку літ.А-5 по вул. Комсомольській, 60 в м.Дніпропетровську; визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири №22, загальною площею 43,3 кв.м, житловою площею 27,2 кв.м, що розташована в житловому будинку літ.А-5 по вул. Комсомольській, 60 в м.Дніпропетровську; право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на вказану квартиру припинено; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, що був посвідчений 16 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО ОСОБА_7; в іншій частині позову відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат. (а.с.127-130).

Однак постановою Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, треті особи ПАТ «УкрСиббанк», приватний нотаріус Дніпропетровського МНО ОСОБА_7, про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права особистої власності на частину квартири, визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток та визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, в порядку перегляду судових рішень за неоднаковим застосуванням норм матеріального права, ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року, ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року та рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, про визнання недійсним договору купівлі-продажу скасовано; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено.

Відтак, судове рішення від 23 березня 2015 року, на яке ОСОБА_3 у своєму позові посилалась як на преюдиційне за ст. 61 ЦПК України, скасоване, а тому, не може судом прийматись до уваги.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, і передбачають використання власником житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Одночасно суд, слідуючи роз?ясненням п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», виходить з того, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Оскільки іншого відповідачем не доведено, то за встановлених судом обставин з 16 жовтня 2014 року підстави для користування спірною квартирою, згідно з ст. 810 ЦК України і ст. 158 ЖК УРСР на умовах договору у відповідача ОСОБА_3 відсутні, а тому належить визнати, що остання порушує право власності позивача, що є за ст. 321 ЦК України непорушним та підлягає захисту за ст. 16 ЦК України шляхом припинення права користування спірною квартирою ОСОБА_3 з виселенням останньої зі спірної квартири, у звязку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, а у задоволенні вимог ОСОБА_3 про виселення належить відмовити.

За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати розподіляються пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 57-64, 214, 215,218, 88, 222 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Припинити право користування ОСОБА_3 квартирою №22 в будинку №60 по ву. Старокозацькій (колишня назва вул. Комсомольська) у м. Дніпрі та виселити ОСОБА_3 з цієї квартири.

ОСОБА_3 в задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5, про виселення з незаконно займаного приміщення відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКП НОМЕР_1) з ОСОБА_3 (РНОКП НОМЕР_2), сплаченим нею судовий збір в розмірі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд міста Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий О.В. Колесніченко