У х в а л а

22 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Добробут» про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 1 грудня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Добробут» про стягнення заборгованості за договором про надання юридичних послуг, 3 % річних від простроченої суми та інфляційних втрат,

в с т а н о в и л а :

Оболонський районний суд рішенням від 13 серпня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Апеляційний суд м. Києва 1 грудня 2015 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково: ухвалив стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Добробут» (далі - ТОВФ «Добробут») на користь ОСОБА_4 8 млн грн заборгованості за договором про надання юридичних послуг, 1 млн 480 тис. 767 грн 12 коп. - 3% річних, 8 млн 904 тис. грн інфляційних втрат та 1 тис. 827 грн у рахунок повернення суми судового збору, а всього 18 млн 386 тис. 594 грн 12 коп.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 10 лютого 2016 року касаційну скаргу ТОВФ «Добробут» відхилила, рішення Апеляційного суду м. Києва від 1 грудня 2015 року залишила в силі.

7 грудня 2016 року ТОВФ «Добробут», за дорученням якого діє Сліпкевич В.Р., звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 1 грудня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На обґрунтування підстави перегляду зазначених судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року, в якій, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 10 лютого 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишивши в силі рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про те, що зобов'язання, які виникли на підставі договору про надання юридичних послуг (який в установленому законом порядку не був визнаний недійсним) підлягають виконанню; при цьому суди виходили з положень статті 204 ЦК України, відповідно до якої спірний договір є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і такий договір не визнаний недійсним.

Суд також дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування частини другої статті 625 ЦК України, оскільки відповідач не виконав узятого на себе грошового зобов'язання.

Разом з тим в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року, наданій заявником для порівняння, касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для визнання недійсними додаткових угод до кредитного договору з огляду на те, що відповідно до висновку експерта підписи у вказаних документах у графі «позичальник» виконано не позивачем, а іншою особою.

Порівняння наведеного судового рішення із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Добробут» про стягнення заборгованості за договором про надання юридичних послуг, 3 % річних від простроченої суми та інфляційних втрат за заявою товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Добробут» про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 1 грудня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко