Справа № 461/6153/14 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/5478/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю представника боржника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 09 червня 2014 року у справі за поданням старшого державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Мельника Р.І. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3,-

встановила:

В червні 2014 року старший державний виконавець Галицького ВДВС ЛМУЮ Мельник Р.І. звернувся в суд з поданням про надання дозволу на тимчасове обмеження боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за кордон до виконання нею зобов'язань покладених рішенням суду.

В обґрунтування покликався на те, що боржником ОСОБА_3 заборгованість згідно виконавчого листа не погашена, що є підставою для обмеження особи у праві виїзду за межі України.

Оскаржуваною ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 9 червня 2014 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без вилучення паспортного документа до сплати заборгованості по заведеному виконавчому провадженні ВП № 41880359 з примусового виконання виконавчого документу до сплати заборгованості у розмірі 1440 Євро, що в еквіваленті 15004,80 грн.

Ухвалу суду оскаржила боржник ОСОБА_3,вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, внаслідок неправильного встановлення обставини, які мають значення для справи та неправильно наданої оцінки доказам, порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі з покликанням на відповідні норми законодавства України та міжнародного права стверджує, що державний виконавець всупереч таким не довів до її відома про відкрите виконавче провадження, не надіслав постанову про відкриття виконавчого провадження, як і іншу кореспонденцію в межах виконавчого провадження.

Зазначає, що до подання не долучено жодного доказу з якого можна було б зробити висновок про те, що має місце ухилення боржника від виконання рішення суду, тому вважає, що є всі підстави для скасування оскаржуваної ухвали.

Просить скасувати ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 9 червня 2014 року та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні подання відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника боржника ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у Галицькому відділі державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції перебуває ВП № 41880359 з примусового виконання виконавчого листа № 461/7912/13-ц, виданого 24.01.2014 року Галицьким районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованості за договором позики в сумі 1440,00 євро, що в еквіваленті 15004,80 грн. (а.с. 27).

Заява про примусове виконання рішення подана 30.01.2014 р.

07.02.2014 року старшим державним виконавцем Галицького відділу ДВС Львівського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, запропоновано боржнику в добровільному порядку виконати постанову в строк до 14.02.2014 року (а.с. 29).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством, а також рішеннями, що підлягають примусовому виконанню.

Виконавчими провадженнями поновлюються майнові та особисті немайнові права осіб шляхом застосування процесуальних засобів і способів примусу до осіб, які добровільно не виконали свої обов'язки у сфері матеріальних правовідносин.

Згідно із ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

В свою чергу, згідно із ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судового рішення та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Скориставшись наданими йому законом повноваженнями, державний виконавець Галицького ВДВС ЛМУЮ Мельник Р.І. 05.06.2014 року звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_3, як боржника у праві виїзду за межі України до виконання останньою своїх зобов»язань (а.с. 24-26).

В поданні державний виконавець стверджує, що виконавчою службою вжито передбачені ЗУ «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішення, скеровано запити у реєструючи органи, проведено перевірку майнового стану боржника, однак зобов'язання боржником залишаються не виконані (а.с. 31-34).

20.02.2014 року постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження державний виконавець наклав арештна все майно, що належить боржнику ОСОБА_3 (а.с. 28).

З Акту державного виконавця від 03 червня 2014 року встановлено, що при виході за адресою вказаною у виконавчому документі (АДРЕСА_1), майна належного боржникові не виявлено (а.с. 30).

Колегія суддів звертає увагу, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав, аналіз же перелічених вище норм дає підстави стверджувати, що необхідною умовою для застосування видів тимчасового обмеження у виїзді за кордон є встановлення факту умисного ухилення боржника - фізичної особи від виконання зобов'язань за рішенням суду.

В свою чергу, права і обов'язки сторін та інших учасників виконавчого провадження передбачені у ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження».

У ч. 6 вказаної статті Закону визначено, що боржник зобов'язаний: утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з'являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб, що спростовує доводи апелянта в частині відсутності у законодавстві роз'яснень, що саме вважається ухиленням від виконання зобов'язань у виконавчому провадженні.

У поданні державний виконавець покликається на те, що з поданих запитів вбачається, що боржник не має зареєстрованого на праві власності майна та коштів, на відкритих рахунках в установах банків кошти відсутні, наклав арешт на майно боржника, надсилав виклики про явку до виконавця, однак вказані вимоги боржник не виконує, майна на яке може бути звернене стягнення з метою повного та фактичного виконання рішення суду, не виявлено.

На переконання колегії суддів, встановлені обставини справи не можуть свідчити про однозначне свідоме ухилення від виконання зобов"язань зарішенням, в розумінні ч. 6 ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 31 ЗУ «Про виконавче провадження» боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову

про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Разом з цим, з матеріалів справи встановлено, що державний виконавець на підтвердження своїх вимог не подав доказів того, що боржнику ОСОБА_3 надсилались вимоги про добровільне виконання зобов'язань та докази одержання нею усіх документів, що виносились у процесі виконання виконавчого провадження, як це передбачено вимогами ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження.

Згідно із п. 11 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право зокрема, викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ.

Встановлено, що таким правом державний виконавець не скористався, приводу боржника через органи внутрішніх справ, шляхом винесення відповідної постанови не здійснював.

Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Особа, що має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежного. Задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Оскільки, відповідно до частини 2 статті 377-1 ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. Саме лише невиконання боржником зобов'язань протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Зважаючи на те, що доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_3 свідомо ухиляється від виконання зобов»язань державним виконавцем не подано, тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Таким чином, постановляючи ухвалу, суд першої інстанції не встановив фактичних обставин справи, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні подання.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 312, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 9 червня 2014 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні подання старшого державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Мельника Р.І. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

Т.І. Приколота