АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

07 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Заришняк Г.М.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року,

встановила:

30.11.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 10.04.2013 р. між нею та ОСОБА_2 було досягнуто згоди щодо надання в позику 26 000 доларів США, яку остання зобов'язалась повернути до 01.11.2015 року.

01.11.2013 р. між нею та відповідачем було додатково досягнуто згоди стосовно надання в борг ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 36 000 доларів США строком до 01.11.2015 року.

Оскільки в установлений строк відповідач гроші не повернула, просила стягнути їх в судовому порядку за курсом НБУ станом на 30.11.2015 р. в сумі 1 480 848,67 грн. та відшкодувати судові витрати по справі.

09.12.2015 р. позивач звернулась до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог, які 24.02.2016 року уточнила.

Посилаючись на те, що 03.02.2014 року між нею та відповідачем було досягнуто згоди щодо надання останній в позику 10 000 доларів США строком повернення до 05.04.2014 р., про що було надано відповідну розписку, просила стягнути суму боргу за трьома договорами позики за курсом НБУ станом на 24.02.2016 р. в розмірі 1 960 837, 77 грн., відшкодувати витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 090 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 14 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 1 960 837,77 грн., еквівалент 72000 доларів США, судовий збір в сумі 6090 грн. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково. Стягнути з неї суму в розмірі 207 818 грн. за розпискою від 10.04.2013 р. та 287 748 грн. за розпискою від 01.11.2013 року. В решті позовних вимог відмовити.

Свої доводи обґрунтовує тим, що суд залишив без уваги ту обставину, що строком повернення грошових коштів за договорами позики від 10.04.2013 р. та від 01.11.2013 р. спочатку було визначено до 2016 року. В листопаді 2013 р. вона виконала прохання позивача та переписала вказані розписки, зазначивши строком повернення 01.11.2015 року. Справжні розписки позивач приховала, а суд їх не витребував.

Грошові кошти за розпискою від 03.02.2014 р. в сумі 10 000 доларів США вона повернула позивачу через два дні після їх отримання. Зважаючи на дружні стосунки, вона не сумнівалась, що позивач розписку знищить, про те цього остання не зробила. Факт повернення вказаних коштів судом належним чином досліджено не було.

Крім того, стягнення грошових коштів за курсом валют, встановлених НБУ станом на 24.02.2016 р. не відповідає вимогам діючого законодавства України. Отримання індивідуальної ліцензії було необхідною умовою для правомірності видачі та одержання позики та використання іноземної валюти як засобу платежу. Такої ліцензії на здійснення валютних операцій ні в неї, ні в позивача не було й не могло бути. За таких підстав для визначення розміру суми коштів, що були передані за розписками, валюту США слід конвертувати в гривневий еквівалент на дату їх передачі, або вважати розписки недійсними з підстав ч.1ст.203 ЦК України.

В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання за договорами позики по поверненню суми боргу, а тому відповідно до положень ст. 1046, 1047 ЦК України з останньої на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу у розмірі 1 960 837, 77 грн., що є еквівалентом 72 000 доларам США за курсом НБУ станом на 24.02.2016 р.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки останній відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 26000 доларів США, які остання зобов'язалась повернути до 01.11.2015 року.

На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем надано розписку, власноруч складену відповідачем (а.с. 4).

01.11.2013 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 36000 доларів США, які остання зобов'язалась повернути до 01.11.2015 року.

На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем надано розписку, власноруч складену відповідачем (а.с.5).

Обставину отримання в борг грошових коштів 10.04.2013 р. та 01.11.2013 р. відповідно в сумі 26 000 доларів США та 36 000 доларів США відповідач не заперечувала.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що строком повернення позики за вказаними договорами був визначений 2016 рік, є необґрунтованими.

Той факт, що позивач надала розписки, в яких визначила інший строк повернення позики, свідчить про те, що між сторонами з цього приводу була досягнута відповідна домовленість.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту укладення договору позики між сторонами 03.02.2014 р. на суму 10 000 доларів США зі строком повернення до 05 квітня 2014 року під 8% на місяць, позивачем надано суду відповідну розписку, яка містить підпис відповідача (а.с.17).

Судом встановлено та не заперечувалось самим відповідачем, вказані кошти вона дійсно отримала в борг та зобов'язалась повернути до 05 квітня 2014 року.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з тим, доводи відповідача в тій частині, що вказані грошові кошти вона повернула через два дні після їх отримання не підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Оскільки оригінал боргової розписки знаходиться у позивача, відтак, відповідач не виконав перед нею свій обов'язок щодо повернення коштів.

Покази свідків на підтвердження повернення частини коштів не є належними та допустимими доказами.

Є необґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині незаконності судового рішення щодо стягнення грошових коштів за курсом валют, встановлених НБУ на час ухвалення судового рішення.

Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

За змістом ч. 1 ст. 192 ЦК України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 35 Закону України від 20 травня 1999 року №679-ХІV «Про Національний банк України», ст. 3 Закону України від 5 квітня 2001 року №2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» єдиним законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня, яка приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень за всіма видами платежів.

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому під іншим порядком у цій статті мається на увазі порядок і дата визначення курсу валюти.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, останні не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що грошове зобов'язання за договором позики визначено сторонами в грошовому еквіваленті в іноземній валюті та правомірно стягнув суму боргу з урахуванням курсу долара США на день ухвалення судового рішення.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/6097/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Мальченко О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.