У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

2 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення за касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 4 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що за результатами проведеної на підставі доручення Міністра оборони України від 12 листопада 2013 року № 13056 перевірки законності заселення та проживання громадян у службовому житлі Збройних Сил України та Міністерства оборони України встановлено, що у гуртожитку військового містечка № 6, розташованому у АДРЕСА_1 без ордеру проживають ОСОБА_3, її малолітній син ОСОБА_4 та свекор ОСОБА_5

Вказаний житловий будинок є переобладнаним гуртожитком і кімната № 20, яку займали відповідачі у гуртожитку, має статус двокімнатної квартири № 6. Так як будинок відноситься до відомчого житлового фонду і перебуває на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави, відповідачі, які не є військовослужбовцями, а працюють в Управлінні СБУ у Полтавській області, не мають законних підстав для подальшого проживання у квартирі і підлягають виселенню без надання жилого приміщення.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 4 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2015 року, позов задоволено.

Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, від імені якого діє ОСОБА_3, просять скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 4 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за даними декларації про готовність об'єкта до експлуатації, у 2012 році закінчено реконструкцію гуртожитку військового містечка № 6 під 65-квартирний житловий будинок по АДРЕСА_1.

За даними витягу з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо державного майна від 16 жовтня 2014 року, житловий будинок № 6/11 військового містечка № 6 Полтавського гарнізону, розташований у АДРЕСА_1, є власністю держави в особі Міністерства оборони України, балансоутримувачем будинку є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави.

З довідки квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави від 4 лютого 2015 року судами встановлено, що з 8 лютого 2008 року у кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 і ОСОБА_5, а з січня 2010 року - ОСОБА_4

1 березня 2011 року між ОСОБА_3 та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Полтави укладено договір про надання в тимчасове користування приміщення кімнати № 20 будинку № 6/11 військового містечка № 6 по АДРЕСА_1 на строк до 31 грудня 2011 року.

Також судами встановлено, що як на час вселення до гуртожитку, так і на час розгляду справи ОСОБА_3 проходить службу в органах Служби безпеки України, СБУ в Полтавській області має свій житловий фонд, самостійно (окремо від відповідача) веде облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов. ОСОБА_3 поставлена на облік у 2014 році.

За довідкою квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави від 1 грудня 2014 року № 488, ордер на вселення ОСОБА_3 або іншим особам як у кімнату № 20 у гуртожитку, так і в переобладнаний житловий будинок відомчого житлового фонду не видавався.

Вказана обставина встановлена рішенням апеляційного суду Полтавської області від 2 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права користування кімнатою № 20 вказаного гуртожитку відмовлено, тому в силу ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Зокрема, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4, ОСОБА_6 порушено порядок вселення до гуртожитку, оскільки встановлено, що ордер на їх вселення до спірної кімнати не видавався, тому незалежно від терміну проживання позивачі не набули права користування кімнатою в гуртожитку, адже єдиною правовою підставою для вселення у гуртожиток є наявність відповідного ордеру.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЖК Української РСР, державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

За ст. 52 ЖК Української РСР, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

Відповідно до п. 16 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра Оборони України № 20 від 3 лютого 1995 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин), жилі приміщення надаються тільки військовослужбовцям, які перебувають на квартирному обліку, крім випадків, передбачених житловим законодавством України.

Крім того, пунктом 5.3 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства Оборони України № 737 від 30 листопада 2011 року, передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення КЕВ (КЕЧ) району видає військовослужбовцю (працівнику) спеціальний ордер на жилу площу в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.

Ухвалюючи рішення у справі, що переглядається, про задоволення позову про виселення, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, вірно виходив з того, що спірне приміщення є житловим фондом Міністерства оборони України, балансоутримувачем якого є квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави, ордер на вселення до кімнати гуртожитку або житлового будинку (після реконструкції) відповідачі не отримували, крім того, ОСОБА_3 у 2014 році поставлена на облік як особа, що потребує поліпшення житлових умов, в Управлінні СБУ В Полтавській області, а не в Полтавському гарнізоні Збройних Сил України, а наявність реєстрації у спірному житловому приміщенні сама по собі не надає права на проживання у ньому.

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судами правильно застосовані.

За таких обставин, враховуючи вимоги ст. 337 ЦПК України, суд відхиляє касаційну скаргу та залишає судове рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 4 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова