АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 435/2-781/08 Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/1075/К/16 інстанції ОСОБА_1
Категорія 43 (ІІ) Доповідач Михайлів Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

06 липня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар: Петренко К.І.

за участю: представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - ОСОБА_2, прокурора - Кузьменка Сергія Віталійовича,

відповідача - ОСОБА_3, третьої особи - ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 20 березня 2008 року по справі за позовом прокурора Саксаганського району м. Кривого Рогу в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_3, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_4, Комунальне підприємство «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус ОСОБА_7, приватний нотаріус ОСОБА_8, про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло та договорів купівлі-продажу квартири,-

В С Т А Н О В И Л А:

Прокурор Саксаганського району м. Кривого Рогу звернувся до суду в інтересах ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_3 та Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради (далі УЖКГ виконкому Криворізької міської ради) про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло та договорів купівлі-продажу квартири.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_5 звернувся до прокуратури Саксаганського району м. Кривого Рогу про захист його інтересів щодо незаконного позбавлення права на житло. Так, 24 липня 2006 року вироком суду ОСОБА_5 був засуджений до позбавлення волі строком на 2 роки. В період відбуття покарання до нього приїхала його рідна сестра ОСОБА_9, розповіла про те, що скоро закінчуються строки приватизації житлових приміщень у звязку з чим треба встигнути приватизувати квартиру АДРЕСА_1, де мешкають і зареєстровані він та його мати. Для цього ОСОБА_5 надав їй довіреність від 28 липня 2006 року № 8, посвідчену начальником Широківського виправного центру № 75 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Дніпропетровській області, де він відбував покарання. Після того, як сестра поїхала, він передумав, викликав свою дружину ОСОБА_10 та видав їй довіреність від 08 серпня 2006 року № 9, якою скасував дію довіреності від 28 липня 2006 року № 8. ОСОБА_4, у серпні 2006 року його мати ОСОБА_3 отримала довіреність від 18 серпня 2006 року № 10 від невстановленої особи, виданої начебто від імені ОСОБА_5, здійснила приватизацію квартири на своє імя та її продаж. Висновком експертів встановлено, що довіреність від 18 серпня 2006 року № 10 ОСОБА_5 не підписував та не видавав.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсними свідоцтво про право власності на житло від 11 вересня 2006 року № 989, видане за розпорядженням УЖКГ виконавчого комітету Криворізької міської ради від 30 серпня 2006 року № С 799; договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27 жовтня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_8, реєстровий № 3741; та договір купівлі-продажу вказаної квартири від 13 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7, реєстровий № 13604.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 20 березня 2008 року позовні вимоги задоволені.

Визнано недійсними свідоцтво про право власності на житло № С989 від 11.09.2006 року, видане за розпорядженням УЖКГ виконкому Криворізької міської ради № С799 від 30.08.2006 року; договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 27.10.2006 року № 3741, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, та посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_8; договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 13.02.2007 року № 13604, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7

Скасовано реєстрацію права власності на житло, квартири АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_4 у Комунальному підприємстві «Криворізьке бюро технічної інвентаризації».

Скасовано реєстрацію права власності на житло, квартири АДРЕСА_3 на ім'я ОСОБА_6 у Комунальному підприємстві «Криворізьке бюро технічної інвентаризації».

Скасовано реєстрацію права власності на житло, квартири АДРЕСА_3 на ім'я ОСОБА_3 у Комунальному підприємстві «Криворізьке бюро технічної інвентаризації».

Зобовязано сторони правочинів, які визнані недійсними, повернути другій стороні у натурі все, що вони одержали на виконання недійсного правочину.

Вирішено питання стосовно розподілу судових витрат.

Вказане рішення оскаржено Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), яке в апеляційній скарзі ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд неправомірно задовольнив позовні вимоги, не врахував, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_4 та безпідставно позбавив її права власності на вказану квартиру, а також залишив поза увагою те, що ОСОБА_5 не мав права звертатися до суду з даним позовом, оскільки ніколи не був власником спірної квартири, а міг бути лише її наймачем. Визнавши договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 недійсним, суд зачепив інтереси товариства, як нового кредитора за кредитним договором, укладеним 13.02.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4, в забезпечення виконання якого було передано ОСОБА_4 належну їй квартиру АДРЕСА_5, іпотекодержателем якої відповідно до договорів факторингу та відступлення прав за іпотечним договором від 28.11.2012 року є ТОВ «Кредитні ініціативи». Крім того, скасовуючи свідоцтво про право власності на житло, суд не врахував чинності розпорядження, на підставі якого воно видане.

Відповідно до заяви секретаря Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу вбачається, що цивільну справу № 2-781/08 року за позовом прокурора Саксаганського району в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та УЖКГ виконкому Криворізької міської ради про визнання недійсними свідоцтва про права власності на житло та договорів купівлі-продажу квартири, втрачено.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 30 липня 2015 року втрачене судове провадження у вищевказаній цивільній справі відновлено (а.с.122-125 т.1)

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2015 року заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 20 березня 2008 року залишено без змін (а.с.158-120 т.1).

На вказане рішення суду апеляційної інстанції ТОВ «Кредитні ініціативи» подало касаційну скаргу, за наслідками розгляду якої Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановлено ухвалу від 16 березня 2016 року, про скасування ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2015 року та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 215-217 т.1).

В суді апеляційної інстанції представник ТОВ «Кредитні ініціативи» підтримав доводи апеляційної скарги й просив її задовольнити. Третя особа ОСОБА_4 також наполягала на задоволенні поданої ТОВ «Кредитні ініціативи» скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Кредитні ініціативи» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_4 належала до комунальної власності міста й її наймачем була ОСОБА_3 відповідач у справі, яка проживала та була зареєстрована в ній з 18.12.1987 року.

В квартирі був зареєстрованим також і син відповідача ОСОБА_5, починаючи з 19.07.2001 року, якого засуджено вироком суду до 2-х років позбавлення волі й у 2006 році він відбував покарання у Широківському виправному центрі № 75 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Дніпропетровській області.

09 серпня 2006 року ОСОБА_3 звернулася до органу приватизації з заявою щодо оформлення займаної нею разом з сином ОСОБА_5 квартири у приватну власність.

Згідно розпорядження органу приватизації № С 799 від 30.08.2006 року, УЖКГ виконкомом Криворізької міської ради видано свідоцтво про право власності № С989 від 11.09.2006 року на квартиру АДРЕСА_4.

27 жовтня 2006 року ОСОБА_3, діючи від свого імені та від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_11, начальником Широківського виправного центру № 75 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Дніпропетровській області, продала належну їй та її синові квартиру ОСОБА_6, про що між ними укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу (а.с. 56-57 т.1).

13 лютого 2007 року ОСОБА_6 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу продала ОСОБА_4 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 54-55 т.1).

13 лютого 2007 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 0307/0207/71-044, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 12600 дол. США на строк до 12.02.2019 року включно (а.с. 20-27 т.1).

На забезпечення виконання вказаного кредитного договору того ж дня між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № 0307/0207/71-044-Z-1, предметом якого є належна ОСОБА_4 на праві приватної власності квартира АДРЕСА_4 (а.с. 11-14 т.1).

Після ухвалення оскаржуваного рішення, а саме 25 листопада 2010 року ОСОБА_5, в інтересах якого прокурором заявлено позов, помер (а.с. 77 т. 1).

Після його смерті відповідач у справі ОСОБА_5Ію 17.01.2011 року звернулася до органу приватизації з заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_4, яку приватизувала на своє імя, отримавши свідоцтво про право власності № С-19, видане 25 січня 2011 року УЖКГ виконкому Криворізької міської ради, згідно з розпорядженням від 21 січня 2011 року від 21.01.2011 року № С-23 (а.с. 115 т.1).

Згідно з договорами факторингу від 28 листопада 2012 року Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке у свою чергу є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс», яке пізніше відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, зокрема й укладеними з ОСОБА_4 (а.с. 28-36, 37-46, 47-49, 50-52 т.1).

05 лютого 2015 року ОСОБА_4 повідомила ТОВ «Кредитні ініціативи», що вона не є власником квартири АДРЕСА_4 у звязку з визнанням недійсним судом укладеного між нею та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу.

Здійснюючи перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції при новому розгляді справи, колегія суддів враховує висновки і мотиви, яких дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постановленій ним ухвалі від 16 березня 2016 року(а.с. 215-217 т.1), які у відповідності до ч.4 ст. 338 ЦПК України є обовязковими, й виходить з наявності права ТОВ «Кредитні ініціативи» на апеляційне оскарження ухваленого судом першої інстанції у справі рішення, оскільки оскаржуване рішення стосується квартири АДРЕСА_4, яка є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки від 13.02.2007 року, укладеного в забезпечення виконання кредитного договору від 13.02.2007 року, право вимоги за якими набуло ТОВ «Кредитні ініціативи» за договором факторингу від 28.11.2012 року.

Відповідно до ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності, передбачених ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України підстав для визнання свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 та оспорюваних правочинів щодо розпорядження нею недійсними.

ОСОБА_4, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції й вважає, що суд ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України, передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 7 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що недійсним підлягає визнанню тільки правочин й за правилами недійсності не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами.

Матеріалами справи підтверджено, що однією з підстав звернення прокурора в інтересах ОСОБА_5 з даним позовом, стало визнання недійсним у відповідності до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України свідоцтва про право власності на житло № С989 від 11.09.2006 року, видане за розпорядженням УЖКГ виконкому Криворізької міської ради № С 799 від 30.08.2006 року.

Визнаючи недійсним за правилами недійсності правочинів вказане свідоцтво, суд першої інстанції не врахував, те, що останнє є документом, який посвідчує факт власності особи на житло, й не є правочином, а отже воно не може бути визнано недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦПК України з застосуванням наслідків недійсності правочину, які передбачені ст. 216 ЦПК України.

Під час вирішення спору не враховано судом й того, що розпорядження органу приватизації про передачу квартири в приватну власність, яке має правовстановлююче значення та є підставою для видачі свідоцтва, позивачем не оспорювалося й скасувавши свідоцтво про право власності на житло, залишено чинним розпорядження на підставі якого воно видане.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор зазначив, що мало місце порушення прав ОСОБА_5, який не надавав своєї згоди на продаж квартири АДРЕСА_4 й відповідно не підписував 18.08.2006 року довіреність на уповноваження відповідача ОСОБА_3 із здійснення розпорядження нею від свого імені.

Згідно довіреності від 18.08.2006 року, яка посвідчена ОСОБА_11, начальником Широківського виправного центру № 75 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Дніпропетровській області, реєстровий № 10, ОСОБА_5 уповноважив свою матір ОСОБА_3 продати належну йому та його матері на праві власності квартиру АДРЕСА_4 і здійснити в його інтересах дії, передбачених довіреністю. Строк дії довіреності до 18.08.2007 року.

Судом першої інстанції на підставі оцінених доказів встановлено, що вказану довіреність ОСОБА_3 не підписував, що свідчить про відсутність його волі на розпорядження квартирою під час укладення договору її купівлі-продажу від 27 жовтня 2006 року між ОСОБА_3, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5 на підставі вказаної довіреності, та ОСОБА_6

Однак, задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним укладений договір-купівлі-продажу й застосовуючи наслідки його недійсності, суд не врахував, що довіреність, на підставі якої його укладено, є чинною та вимога про визнання її недійсною в судовому порядку позивачем не заявлялася й відповідно судом не розглядалася.

Крім того, колегія суддів враховує наступне.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є

стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу квартири від 13 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, є наступним правочином щодо розпорядження спірною квартирою, тоді як первісним є договір купівлі-продажу від 27.10.2006 року.

Однак, при вирішенні спору в цій частині суд першої інстанції обставин справи й вимог закону не врахував й дійшов помилкового висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 13 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, застосувавши положення ст. 216 ЦК України, а також скасувавши реєстрації права власності на придбану квартиру на імя ОСОБА_4

При вирішенні питання про недійсність договорів купівлі-продажу від 27.10.2006 року та 13.02.2007 року, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що тягне скасування ухваленого у справі рішення.

Так, визнаючи недійсними обидва договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, суд першої інстанції не встановив, що сторони правочинів покупці за договорами - ОСОБА_6 та ОСОБА_4, володіють правом на предмет спору, однак не притягнуті відповідачами у справі, тоді як суд вирішив питання про їх права та обовязки, що суперечить положенням діючого законодавства та розясненням, наведеним в п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року. Вказані особи приймали участь у розгляді справи в якості третіх осіб без самостійних вимог.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвалене у справі рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підлягає скасуванню.

Також колегія суддів враховує й той факт, що після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі ОСОБА_5, в інтересах якого прокурором предявлено позов, 25 листопада 2010 року помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть.

Частиною 1 ст. 310 ЦПК України передбачено, що рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони у спірних правовідносинах після ухвалення рішення, що не допускає правонаступництва, не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті (ч.2 ст. 310 ЦПК україни).

За змістом зазначеної норми процесуального права вбачається, що закриття провадження у справі з підстав, визначених в ст.205 ЦПК України, є наслідком скасування судового рішення, що є предметом апеляційного оскарження.

Оскільки питання про скасування оскаржуваного рішення колегією суддів вирішено, то підлягає вирішенню питання щодо закриття провадження у справі з підстави, передбаченої п.6 ч.1 ст. 205 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією з сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

За змістом предявлених позовних вимог вбачається, що вони повязані з реалізацією особою, яка є членом сімї наймача житла, права на участь у приватизації такого житла, яке в свою чергу нерозривно повязане з конкретною особою в даному випадку ОСОБА_5, яка у відповідності до вимог ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного жилого фонду» на момент приватизації постійно проживала в даній квартирі й виявила згоду на участь у приватизації. Відповідно реалізація права особи на подальше розпорядження квартирою й захист цього права у випадку порушення матиме місце за умови приватизації квартири за участю цією особи з подальшим отриманням свідоцтва про право власності на своє імя та його державної реєстрації.

Також колегія суддів враховує й те, що цивільний процес по даній справі завершився до смерті ОСОБА_5 ухваленням судового рішення на його користь, в той же час правом приватизації спірної квартири у 2011 році скористалася ОСОБА_3 відповідач у справі, отримавши свідоцтво про право власності на квартиру в порядку приватизації та здійснивши державну реєстрацію права власності на неї на своє імя. ОСОБА_5 за життя жодних намірів на участь у приватизації спірної квартири не виявив.

Вказані обставини були підтверджені в суді апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_3, яка пояснила, що після ухвалення оскаржуваного рішення вона повернула кошти за квартиру покупцеві з договором ОСОБА_6 й вселилася до неї, продовживши користування нею як її наймач й тільки після смерті свого сина вона її приватизувала, за життя син не висловив бажання прийняти участь у приватизації разом з нею. Зазначене підтверджено документами органу приватизації.

Отже, враховуючи зміст заявлених позовних вимог, пояснення відповідача та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення у справі скасуванню відповідно до ч.1 ст. 310 ЦПК України із закриттям провадження з підстави, передбаченої п.6 ч.1 ст. 205 ЦПК України.

Учасникам процесу розяснено наслідки закриття провадження у справі, передбачені ч.3 ст.206 ЦПК України.

Керуючись п.6 ч.1 ст. 205, ст.ст. 206, 307, 310, 313-315, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - задовольнити частково.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 20 березня 2008 року скасувати.

Провадження по цивільній справі за позовом прокурора Саксаганського району м. Кривого Рогу в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_3, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_4, Комунальне підприємство «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус ОСОБА_7, приватний нотаріус ОСОБА_8, про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло та договорів купівлі-продажу квартир - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_12

Судді: (підпис) ОСОБА_13

(підпис) ОСОБА_14