Справа № 2-1909/11 Головуючий у І інстанції Корнієнко С.В.
Провадження № 22-ц/780/3196/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 17.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2015 року про відмову в задоволенні подання відділу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області про визначення частки у спільному майні подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року заступник начальника ВДВС Васильківського МУЮ в Київській області звернувся до суду з поданням про визначення із квартири АДРЕСА_1, 1/2 частини, як частки у спільному сумісному майні подружжя.

Посилався на те, що на виконанні ВДВС Васильківського МУЮ в Київській області знаходиться виконавчий лист Васильківського міськрайонного суду Київської області № 2/1900 від 24 жовтня 2011 року про стягнення з боржника ОСОБА_6 на користь стягувача ОСОБА_5 суми боргу в розмірі 67 790 грн.

Боржником рішення суду не виконується, під час перевірки його майнового стану, майна, яке б належало йому на праві приватної власності, не виявлено, тому з урахуванням того, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 04 серпня 2014 року було встановлено, що набута за час шлюбу квартира АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано на ОСОБА_7 є спільним сумісним майном подружжя, просив визначити 1/2 частину спірної квартири, яка належить колишній дружині боржника ОСОБА_7, як частку у спільному сумісному майні подружжя.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2015 року в задоволенні подання відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 11 серпня 2015 року в задоволенні подання відмовлено з інших підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року скасовано ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 серпня 2015 року, справу передно на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою визначити, що 1/2 частина спірної квартири належить боржнику ОСОБА_6 на праві приватної власності, як частка у спільному сумісному майні подружжя, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість та порушення судом норм процесуального права.

Вважає, що зазначені судом підстави для відмови у задоволенні подання є помилковими, на даному етапі виконавчого провадження у державної виконавчої служби відсутні правові підстави для звернення до органів опіки та піклування для отримання відповідного дозволу, оскільки визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами не є правочином. А відмова у задоволенні подання є перешкодою для виконання рішення суду про стягнення боргу на її користь.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення сторін, що з»явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку, що вона підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що в провадженні ВДВС Васильківського МУЮ Київської області на виконанні знаходиться виконавчий лист від 24 жовтня 2011 року про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 боргу у сумі 67 790 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду від 11 квітня 2003 року шлюб між божником ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було розірвано.

Свідоцтво про розірвання шлюбу ОСОБА_7 отримала 11 листопада 2011 року.

Спірна квартира була придбана ОСОБА_7 17 травня 2005 року.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 04 серпня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6, треті особи: відділ державної виконавчої служби Васильківського МРУЮ, ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 та звільнення її з-під арешту відмовлено та при цьому встановлено, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6, і питання про виділ часток у цьому майні судом не вирішувалося.

Відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця, місцевий суд виходив з того, що заявником не надано згоди служби у справах дітей за місцем знаходження спірного майна, що буде порушувати права неповнолітньої дитини.

Проте, на думку колегії суддів визначені судом першої інстанції підстави для відмови у задоволенні подання є помилковими, оскільки суд дійшов їх без врахування відповідних норм права.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до Пленуму Верховного суду України п. 23 Постанови № 11 від 21.12.2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно ч.1 ст. 379 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції, чинній на час розгляду судом справи, у разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволенні вимог стягувача, стягнення звертається на належне боржникові інше майно. У випадках, коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням держваного виконавця.

Відповідно до ч. 6 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" у разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", частка боржника у спільній власності з іншими особами визначається за поданням державного виконавця відповідно до положень законодавства, що регулює право власності. Такі подання мають розглядатися з додержанням вимог процесуального закону щодо допустимості засобів доказування.

У рішенні від 17.05.2005 року по справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та, що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, встановленої параграфом 1 статті 6 Конвенції.

Колегією суддів встановлено, що в провадженні ВДВС Васильківського МУЮ Київської області на виконанні знаходиться виконавчий лист від 24 жовтня 2011 року про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 боргу у сумі 67 790 грн.

Боржником ОСОБА_6 рішення суду не виконується.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 04 серпня 2014 року було встановлено, що набута за час шлюбу квартира АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_7 є спільним сумісним майном подружжя із боржником ОСОБА_6

Проте, суд першої інстанції, на обставини справи належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про недоведеність вимог про визначення частки майна боржника, яким він володіє з іншим співвласником.

Посилання місцевого суду на неможливість визначення 1/2 частки у майні боржника - квартири, яка судовим рішенням визнана спільним майном подружжя, у зв»язку з порушенням прав неповнолітньої дитини, яка не є співвласником майна, розцінюються колегією суддів критично, оскільки визначення частки боржника у майні не є тим правочином, щодо нерухомого майна, на який відповідно до ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», потрібен попередній дозвіл органів опіки та піклування, оскільки на цій стадії виконання рішення суду, неповнолітня дитина жодним чином не позбавляється права на користування спірним житлом.

Отже, висновки суду першої інстанції про неможливість визначення 1/2 частки у спільному майні квартирі №26, розташованої у будинку №73 по вул. Комарова у м. Василькові, яка судовим рішенням визнана спільним майном подружжя є помилковими і не позбавляли суд можливості та не звільняли від обов'язку визначити частку боржника у майні, яким він володіє з іншими особами, у розмірі, яка дійсно належить боржнику згідно вимог закону.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Таким чином, враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваної ухвали як такої, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, з постановленням нової ухвали про задоволення подання державного виконавця.

Керуючись ст. ст. 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2015 року скасувати, подання заступника начальника відділу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області про визначення частки у спільному майні подружжя задовольнити.

Визначити, що 1/2 ідеальної частки у квартирі АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_7 та є спільним сумісним майном подружжя, належить боржнику ОСОБА_6.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: Н.С.Воробйова

ОСОБА_3