АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8750/16 Справа № 190/732/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Легкошерст Ю. В. Доповідач - Варенко О.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління»

на рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року позивач звернувся з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 08.07.1998 р. СВ П'ятихатського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області було порушено кримінальну справу № 149014 за фактом ДТП, внаслідок якої загинув його син ОСОБА_4 та 29.12.2012 р. відомості про вчинене кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР за № 0000160. Його визнано потерпілим по даному кримінальному провадженню. Вказаним правопорушенням ОСОБА_3 та Маріупольським трамвайно-тролейбусним управлінням м.Маріуполя йому завдано моральну шкоду, оскільки він переніс тяжку психологічну травму, пов'язану зі смертю сина, у нього погіршився стан здоров'я, вимушений був постійно знаходитись на стаціонарному лікуванні. Уточнивши свої позовні вимоги, просив суд стягнути солідарно з відповідачів моральну шкоду в розмірі 1200000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 51711,21 грн., посилаючись на те, що своми протиправними діями ОСОБА_3 та Маріупольським трамвайно-тролейбусним управлінням м.Маріуполя йому спричинено матеріальну шкоду, яка складається з витрат на лікування, пропажі речей, які належали його сину, та інших платежів, понесених ним у зв'язку з поданням скарг на органи досудого розслідування.

Рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Маріупольського трамвайно-тролейбусного управління м. Маріуполя на користь ОСОБА_2 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В іншій частині заявлених вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Комунальне підприємство «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» також звернулось з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши представників КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління», вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, апеляційна скарга КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні в частині обґрунтування правових підстав часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_1, у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 отримав смертельну травму.

Позивач ОСОБА_2 - є батьком померлого ОСОБА_4 та визнаний потерпілим по кримінальному провадженню щодо ДТП, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.250 том № 2).

Відомості про вказане кримінальне правопорушення 29.12.2012 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000160 (а.с.249 том №2), досудове розслідування триває.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 заподіяно шкоду внаслідок ДТП за участю водія ОСОБА_3 Останній керував транспортним засобом, який належав Маріупольському трамвайно-тролейбусному управлінню м.Маріуполя із яким він перебував у трудових відносинах та за ним було закріплено автомобіль НОМЕР_1, що підтверджується копією наказу Управління житлово- комунального господарства № 1 від 04.01.1998 року та подорожнім листом № 00278 від ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.1,2 том № 3).

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, учасником якої був відповідач ОСОБА_3, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо водієм.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін. Висновки суду підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями учасників процесу. Проте, при ухваленні рішення суд першої інстанції керувався нормами ЦК України, в редакції 2003 року, тоді як дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої загинув син позивача сталася ІНФОРМАЦІЯ_1. В зв'язку з цим колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування правових підстав часткового задоволення позовних вимог, оскільки суд першої інстанції помилково застосував до правовідносин, які виникли між сторонами, норми ЦК України, в редакції 2003 року. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст.440 ЦК України, в редакції 1963 року, шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини.

Згідно ст.440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

За ст.441 та 450 ЦК України, в редакції 1963 року, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків.

Організації і громадяни, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Суд першої інстанції, в порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України, на зазначені положення закону уваги не звернув, в зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування правових підстав часткового задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо необґрунтованої відмови у задоволенні решти позовних вимог, зокрема і до відповідача ОСОБА_3, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки при визначенні розміру стягнутої на користь позивача моральної шкоди суд першої інстанції обґрунтовано, беручи до уваги обставини ДТП, виходив із вимог розумності і справедливості та врахував глибину фізичних і душевних страждань позивача, характер та тривалість його немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди, оскільки настала смерть близької людини. Оскільки відповідач ОСОБА_3, на час події перебував у трудових відносинах із Маріупольським трамвайно-тролейбусним управлінням м. Маріуполя, керував автомобілем НОМЕР_1на достатніх правових підставах в розумінні норм ЦК України, який належав Маріупольському трамвайно-тролейбусному управлінню м. Маріуполя, то і, виходячи із вищенаведених норм, обов'язок по відшкодуванню завданої шкоди має нести юридична особа - роботодавець.

Відмовляючи у відшкодуванні матеріальної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано посилався на те, що надані суду товарні чеки (квитанції на придбання ліків за 2014-2015 роки, квитанції про поштові відправлення пов'язані з розглядом скарг на дії органів досудового розслідування, квитанції за послуги ксерокопіювання, транспортні витрати, послуги мобільного зв'язку) не можуть бути належними доказами по справі, оскільки квитанції на придбання ліків за 2014-2015 роки не свідчать про наявність причинного зв'язку з ДТП, яка сталася у 1998 року. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 03.11.2011 року (т.1 а.с.29) стягнуто компенсацію судових витрат в розмірі 1200 євро за поштові відправлення, пов'язані з розглядом скарг на дії органів досудового розслідування, квитанції за послуги ксерокопіювання, транспортні витрати, послуги мобільного зв'язку, в тому числі і за надані в дану справу, які в розумінні норм ЦК не є матеріальною шкодою. Щодо відмови у задоволенні вимог позивача про відшкодування вартості речей, які ніби-то належали ОСОБА_4 (одягу, годинника, магнітофону, телевізору, виробів із золота), суд першої інстанції обґрунтовано посилався на те, що вказані речі речовими доказами по кримінальному провадженню не визнавались, інших доказів в підтвердження того, що дані речі належали померлому ОСОБА_4 та втрачені ним внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в матеріалах справи відсутні.

Доводи апеляційної скарги відповідача КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» щодо відсутності підстав покладення на нього цивільно-правової відповідальності, як на володільця джерела підвищеної небезпеки відповідно до норм ст.ст.1187,1188 ЦК України, в редакції 2003 року, є частково обґрунтованими, тому апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність змінити рішення суду в частині обґрунтування правових підстав часткового задоволення позову, та застосувати норми ЦК України, в редакції 1963 року, які регулюють спірні правовідносини.

Посилання відповідача КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального права при вирішенні питання застосування строків позовної давності не можуть бути прийняті до уваги, оскільки досудове розслідування за фактом ДТП, внаслідок якої загинув син позивача - ОСОБА_4, на теперішній час триває.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки про спричинення йому такої шкоди свідчить сам факт дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої загинув його син. Через загибель сина позивач зазнає душевних страждань.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» - задовольнити частково.

Рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2016 року змінити в частині обґрунтування правових підстав часткового задоволення позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова