Справа № 591/5840/16-ц
Провадження № 2/591/2662/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Бурда Б.В.

при секретарі - Гребенькової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до Сумської міської ради, Виконавчого комітету Сумської міської ради, третя особа: Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Сумській області про визнання права власності на самочинно збудоване майно та узаконення перепланування будинку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона є власником домоволодіння № 32 по вул. Вавілова в м. Суми. На земельній ділянці за вказаною адресою у 1998 році вона разом зі своїм чоловіком, якій помер, збудували гараж літера «О».Також було здійснення перепланування житлового будинку літера А-І, а саме було влаштовано перегородку в санвузлі. Дане будівництво було вчинене самовільно. Просить суд визнати за нею право власності на цей гараж та узаконити перепланування будинку.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали.

Відповідачі та 3-я особа сповіщеної про час та місце розгляду справи, але до суду їх представники не зявилися.

Суд заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши подані суду докази, вважає позов необґрунтованим з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач є власником домоволодіння №32 по вул. Вавілова в м. Суми, яке розташоване на земельній ділянці площею 0,0548 га, яка перебуває у власності позивача.

Відповідно до наданих суду копій правовстановлюючих документів позивач є власником будинку літера А-І, якій розташований за вказаною вище адресою, та надвірних побутових й господарських споруд.

У вказаному домоволодінні позивачем без розроблення відповідного проекту та отримання дозволу на початок проведення будівельних робіт самовільно збудовано гараж літера «О». Також, позивачем самочинно проведено переобладнання житлового будинку в наслідок чого утворилися 2 нові приміщення під літерами №3» та «7», що підтверджується поясненнями позивача, копією технічного паспорту та актом №66 (а.с. 30).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Таким чином, в порядку, визначеному ст. 376 ЦК України, самочинним вважається: а) будівництво нерухомого майна, якщо збудовано на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; б) відведена не для цієї мети; в) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; г) з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Як встановлено судом, на земельній ділянці по вул. Вавілова, 32 в м. Суми позивачем без відповідного документа, який надає право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, із розташуванням без відступу від межі суміжних землекористувачів, було здійснено будівництво гаражу літера «О» (а.с. 16).

При цьому жодні належні та допустимі докази на підтвердження того, що будівництво здійснено без істотних порушень будівельних норм і правил, а також без порушення прав й охоронюваних законом інтересів інших осіб, позивачем суду не надані.

Згідно зі ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

При цьому в силу норм ст. 331 ЦК України, яка визначає набуття права власності на новостворене майно, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Звертаючись до суду з позовом та обираючи спосіб захисту свого права, позивач в поданій до суду заяві просить саме визнати за ним право власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Разом з тим, як встановлено судом, спірний самочинно збудований гараж, що розташований на земельній ділянці позивача, в експлуатацію не приймався.

Також обовязковими умовами для визнання права власності на таке майно в порядку, визначеному ч. 5 ст. 376 ЦК України є відсутність порушень прав інших осіб.

Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 12. Постанови від 30 березня 2012 року N 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» розяснив, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). При цьому вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Окрім того, відповідно до розяснень, наданих у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Позивач не надала до суду жодних доказів про те, що вона у встановленому законом порядку зверталася до компетентного органу з питань прийняття самовільних споруд до експлуатації, відмова компетентного органу відсутня.

Окрім того, звертаючись до суду з позовом, позивач не врахувала, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу (пункт 27 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва»).

Також слід зазначити, що звертаючись з вимогою про узаконення перепланування будинку, позивач обрала неналежний спосіб захисту, оскільки суд, здійснюючи правосуддя, не може перебирати на себе повноваження органу, до компетенції якого віднесено вирішення питань про надання дозволів на реконструкцію, переобладнання житлових приміщень та введення їх в експлуатацію.

Відповідно до ст. 10 ч.3, ст. 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ч.1 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ч.1 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

З огляду на наведені вище обставини, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 81, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

Суддя