АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5957/16 Справа № 175/4900/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Дніпро

28 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Свистунової О.В.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2, ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4,

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_5, Служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації про захист прав споживача, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 звернулися до суду з позовними вимогами до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними /а.с.3-10, 89-95/.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 відмовлено /а.с.123-129/.

В апеляційній скарзі позивачі просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким їх позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, та рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с.133-138/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 липня 2007 року між відповідачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNC0GK00000131, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 20 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік з кінцевим терміном повернення 24 липня 2022 року /а.с.14-16/.

Пунктом 7.1. кредитного договору визначено, що банк надає кредитні кошти позивачу на купівлю житлового будинку.

Також 24 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №69, що знаходиться в м. Підгородне вулиця Центральна Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 1969 /а.с.11/.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 24 липня 2007 року між відповідачем та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки, відповідно до якого позивач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 63,30 кв.м., житловою площею 38,60 кв.м., що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Центральна, буд. 69 /а.с.17-19/.

ОСОБА_2 систематично порушував вимоги кредитного договору, а саме, позивач не дотримувався графіку повернення коштів, наданих йому згідно кредитного договору, та сплати відсотків за користування кредитними коштами, в результаті чого виникла кредитна заборгованість.

Внаслідок виниклої заборгованості, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2013 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNC0GK00000131 від 24 липня 2007 року в розмірі 25 815,04 доларів США, що еквівалентно 206 262 грн. 14 коп. було звернуто стягнення на предмет іпотеки на користь відповідача за Договором іпотеки від 24 липня 2007 року укладеним між сторонами. Звернуто стягнення на житловий будинок загальною площею 63,30 кв.м., житловою площею 38,60 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці розміром 780 кв.м. за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Центральна, буд. 69, шляхом продажу банком з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Позивачі звернулися до суду з вимогами про визнання кредитного договору та договору іпотеки, укладених 24 липня 2007 року недійсними, посилаючись на те, що вони за своїм змістом і текстом не відповідають законодавству України, інтересам та їх волі, порушує права та законні інтереси.

Дослідивши матеріали справи та в силу ст..212 ЦПК України оцінивши надані сторонами докази, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення про відмову в задоволені заявлених позовних вимог.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави недійсності кредитного договору та договору іпотеки не заслуговують на увагу, оскільки відсутні з боку банку порушення чинного законодавства при їх укладенні.

Посилання позивачів в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції при ухвалені рішення не прийняв до уваги обставини, які були викладені в позовній заяві та не надав їм належної оцінки не можуть бути прийняті до уваги, з наступних підстав.

Одним з основних доводів для визнання кредитного договору недійсним позивач зазначив, що п.7.1 договору, яким визначено суму наданого кредиту в доларовому еквіваленті, суперечить ч. 1 ст. 524 ЦК України відповідно до якої зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Таким чином, предметом договору споживчого кредиту в іноземній валюті є речі (відповідна сума іноземної валюти), а це суперечить ч. 1 ст. 1054 ЦК України, яка визначає, що предметом кредитного договору можуть бути лише гроші українська гривня. Отже, невідповідність договору споживчого кредиту вимогам закону в момент його укладення тягне за собою недійсність такого договору відповідно до ст. 215 ЦК України.

З даними твердженнями колегія суддів не може погодитись, оскільки ст. 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому ОСОБА_8 держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

ОСОБА_8 законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Судом встановлено, що на час укладення спірних договорів банк мав відповідну ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями.

Щодо тверджень позивачів відносно того, що при укладенні кредитного договору банком було проігноровано наявність у них дитини і при укладенні договору не вимагав дозволу на здійснення будь-яких операцій з нерухомістю від служби у справах дітей, колегія суддів їх також не може прийняти до уваги.

ОСОБА_9 юстиції України від 25 липня 2006 року №19-50-556 «Щодо отримання згоди органу опіки і піклування» розяснено, що одним з правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до статті 177 Сімейного кодексу України, статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" та частини третьої статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься, зокрема, і право користування жилим приміщенням, у випадках, коли з поданих нотаріусу документів, зокрема зі змісту правоустановлювального документу, довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини, вбачається, що право власності або право користування цим майном належить дитині, нотаріусом обов'язково вимагається згода органів опіки та піклування.

Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину. При цьому, нотаріусом при його посвідченні роз'яснюється зміст статті 176 Сімейного кодексу України щодо зобов'язання батьків передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.

З матеріалів справи вбачається, що в житловому будинку, який є предметом договору іпотеки проживає неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на час купівлі будинку, а саме 24 липня 2007 року не був там зареєстрованим, що підтверджується довідкою Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 03 липня 2007 року № 5407 /а.с.115/.

Отже, права неповнолітньої дитини не порушено банком, неповнолітня дитина на момент укладення договору іпотеки не проживала і не була зареєстрована в будинку, а тому не мала майнових прав на нього, тобто матеріальний стан дитини не був погіршений. Тобто якщо неповнолітня дитина майнових прав чи права користування жилим приміщенням щодо забезпеченої договором іпотеки житлового будинку не має, відповідно для укладення договору іпотеки дозвіл органу опіки та піклування законом не вимагається.

Разом з цим, ОСОБА_3 (післяшлюбне прізвище ОСОБА_4) було надано згоду на купівлю та на укладення договору про купівлю та наступну передачу в іпотеку, укладення договору її чоловіком ОСОБА_2 щодо житлового будинку № 69 по вул. Центральній в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що підтверджується заявою від імені ОСОБА_10В на імя приватного нотаріуса від 24 липня 2007 року /а.с.116/.

Тому упевнившись у відсутності прав дитини на житло, нотаріус зареєстрував та посвідчив договір іпотеки виконавши повністю аргументовані нормами законодавства дії.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення є правильним по суті, постановлено з дотриманням вимог матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, - відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

ОСОБА_11