Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 333/8753/15Головуючий у 1-й інстанції Варнавська Л.О.
Пр. № 22-ц/778/2761/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с.2), в якому просила на підставі ст. 107 ч. 2 ЖК України, ст. 405 ч. 2 ЦК України виселити ОСОБА_3 з незаконно займаного нею приміщення за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що відповідачка незаконно вселилася в її з чоловіком квартиру 17.11.2015 року. З 1989 року відповідачка постійно проживала зі своєю сім'єю за адресою: АДРЕСА_2. Добровільно виселятися відповідач не бажає.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2016 року (а.с.105) позов позивача у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.119) просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення.

У судове засідання 21 липня 2016 року повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України, у тому числі позивач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_4 та за допомогою SMS- повідомлення, що узгоджується з вимогами ст. ст. 74 ч. 6, 76 ч. 5 ЦПК України, (а.с. 124, 127-128, 130-131) позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_2 і відповідача ОСОБА_3 та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с. 7) ОСОБА_4

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року, яка постановлена колегією суддів без виходу до нарадчої кімнати, у задоволенні клопотання ОСОБА_2 (а.с.136) про витребування довідки про шлюб з реєстрацією актів громадянського стану на ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, витребування у відповідача ОСОБА_3 свідоцтва про одруження відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року, яка викладена окремим процесуальним документом, ОСОБА_4 - представнику ОСОБА_2 у задоволенні його заяви про відвід колегії суддів апеляційного суду Запорізької області у цій справі відмовлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_4 - представника ОСОБА_2, у тому числі якій на запитання колегії суддів зазначав, що позивач приходиться йому матір'ю, їй більше 80 років, хворіє, відповідач приходиться позивачці дочкою, а йому - сестрою, відповідач незаконно приватизувала квартиру на себе без його відома, він згоди на це не давав, відповідач постійно мешкала із дітьми в Оріхівському районі Запорізької області, у 2015 році привезла деякі свої речі до спірної квартири, то живе в ній, то ні, чим перешкоджає позивачеві, вони із позивачем зараз оспорюють в іншій справі свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_1 від 31.10.2006 року, видане на спірну квартиру Комунарською районною адміністрацією, за яким у тому числі ? цієї квартири належить відповідачу ОСОБА_3 та ОСОБА_5, в ордері на квартиру була зазначена ОСОБА_6, а не ОСОБА_3, доказу зміни прізвища з ОСОБА_6 на ОСОБА_3 у матеріалах справи немає, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 10, 60, 208, 212-215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та безпідставності позовних вимог позивача у цій справі; відповідач ОСОБА_3 не є наймачем квартири АДРЕСА_1, отже ст. 107 ч. 2 ЖК УРСР не регулює виниклі між сторонами відносини; вона є одним із співвласників цієї квартири; закон не зобов'язує власника житла постійно проживати в належному йому житлі; діючим законодавством не передбачена можливість виселяти співвласників житла з належного їм житла.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, кожному по 1/4 частині, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло НОМЕР_1 від 31.10.2006 року (а.с.98).

У цій квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_7, що підтверджується довідкою № 1807 від 23.11.2015 р. Центру обслуговування абонентів № 11 МКП «Основаніє» (а.с.6).

Допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 (а.с.56-57) пояснили, що вони не бачили відповідачку в квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-I від 19.06.1992 року приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивач в обґрунтування свого позову у цій справі посилався на ч.2 ст. 107 ЖК УРСР. Відповідно до ч.2 ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Тобто, вказана норма Закону розповсюджується на наймача та членів його сім'ї. Проте, відповідачка ОСОБА_3 не є наймачем квартири 44 в б. 1 по вул. Гаврилова в м. Запоріжжя, вона є одним із співвласників цієї квартири, отже ч.2 ст. 107 ЖК не регулює виниклі між сторонами відносини.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги доводи позивача та її представника у цій справі про те, що квартира приватизована незаконно, оскільки приватизація цієї квартири на час розгляду цієї справи судом першої інстанції не скасована, отже, відповідачка залишається співвласницею квартири.

Суд першої інстанції також правильно вважав, що доводи позивача та її представника у цій справі про те, що відповідачка не проживала в цій квартирі більше 25 років, має інше житло, не впливають на висновки суду першої інстанції у цій справі, оскільки закон не зобов'язує власника житла постійно проживати в належному йому житлі. Більше того, ст. 383 ЦК України передбачає право, а не обов'язок власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Діючим законодавством не передбачена можливість виселяти співвласників житла із належного їм житла при вищевстановлених судом першої інстанції фактичних обставинах у цій справі.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав позов позивача у цій справі безпідставним та необґрунтованим, отже таким, що не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові та її представником у судовому засіданні у цій справі, та яку вони вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Виселяти із квартири взагалі з будь-яких правових законних підстав за рішенням суду можна лише особу, яка дійсно живе у цій квартирі, та ухиляється від цього виселення у добровільному порядку.

Однак, із матеріалів цієї справи вбачається, що зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем постійного проживання відповідача ОСОБА_3 з 06.10.2010 року по теперішній час є АДРЕСА_3 (а.с.61).

Крім того, виключним правом відповідача ОСОБА_3, як власника житла (у даному випадку співвласника ? частини спірної квартири АДРЕСА_1 а.с. 98-99) є право використовувати (не використовувати) належне їй на праві власності житло для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Належні, допустимі докази того, що станом на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_1 від 31.10.2006 року, видане на спірну квартиру Комунарською районною адміністрацією, за яким у тому числі ? цієї квартири належить відповідачу ОСОБА_3, визнано недійсним чи скасовано, а також, що ОСОБА_3 провела відчуження своєї вищезазначеної ідеальної частки спірної квартири на користь будь-якої іншої особи, відсутні.

Неважливо при вищевикладених обставинах для правильного вирішення саме цієї справи, ким приходиться відповідач ОСОБА_3 позивачеві ОСОБА_2, тому суд першої інстанції правильно вважав недоцільним витребувати свідоцтво про одруження відповідача із ОСОБА_10 04.11.1994 року (копія паспорту відповідача із відміткою про сімейний стан а.с.47) на підтвердження зміни дошлюбного відповідача.

Оскільки, позов позивачем у цій справі заявлено саме до відповідача ОСОБА_3 (а.с.2), свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ? її частину видано вже на ОСОБА_3 (а.с.98), право власності на цю частку квартири зареєстровано на ОСОБА_3 (а.с.99).

Дійсно складовою частиною права власності ОСОБА_3 на ? частину вищезазначеної спірної квартири також є право користування цією квартирою.

Проте, відповідачу ОСОБА_3 належить не лише право користування цією квартирою, а також право власності на її частину, також ОСОБА_3 не можна вважати тимчасовим мешканцем цієї спірної квартири (ст. 98 ЖК УРСР тимчасові мешканці), а тому суд першої інстанції правильно вважав, що не можна у цій справі до відносин, які виникли між сторонами, застосовувати ст. 107 ч. 2 ЖК УРСР (розірвання договору найму житлового приміщення наймачем, визнання наймача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв'язку із вибуттям його та членів його сім'ї до іншого постійного місця проживання) та ст. 405 ч.2 ЦК України (право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом).

Оскільки, ОСОБА_3 не є наймачем (постійним чи тимчасовим) вищезазначеної спірної квартири взагалі, а є - співвласником цієї квартири.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ч. 1 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Таких випадків у цій справі судом не встановлено.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Оскільки, відповідач ОСОБА_3 позов позивача у цій справі не визнала у суді першої інстанції.

Позивач та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

При вищевикладених встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах, наявності у матеріалах цієї справи належних письмових доказів (свідоцтво про право власності ОСОБА_3 на спірне житло а.с.98, витяг про реєстрацію права власності ОСОБА_3, як співвласника, на спірну квартиру а.с. 99), будь-які покази будь-яких свідків у цій справі на підтвердження (спростування) будь-яких інших обставин, є неналежними доказами у цій справі та не мають взагалі значення для правильного вирішення судом саме цієї справи.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України оскаржуваним рішенням у цій справі вирішив питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору (а.с.118), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає за доцільне роз'яснити ОСОБА_2 її право на звернення до суду у подальшому окремо від цієї справи із будь -яким іншим позовом до ОСОБА_3 чи вищезазначеним позовом, проте у разі зміни обставин, які були підставою для відмови у задоволенні цього позову позивача у цій справі.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Каракуша К.В.Стрелець Л.Г.