Номер провадження: 22-ц/785/2943/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Заїкіна А.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, відшкодування моральної та матеріальної шкоди, поновлення на посаді,

встановила:

26 червня 2016 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому ставила питання про визнання протиправними дії відповідача, що виразилися у відстороненні її з роботи з 10 січня 2015 року з посади продавця, недопущенні її до роботи у якості продавця магазину продтоварів, що розташований по вул. Самборського 3-В в м. Котовську Одеської області. Також просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час відсторонення від роботи, збільшивши у цій частині позов до 15850 грн. за період з 10 січня 2015 року по 27 листопада 2015 року та на стягненні моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що до шлюбу вона мала прізвище «Пацкун». 08 серпня 2014 року сторони уклали між собою трудовий договір, згідно якого позивачка була прийнята на роботу до відповідача на посаду продавця продтоварів з окладом у 1500 грн. щомісяця. На виконання цього позивачка приступила до роботи і працювала на цій посаді до 10 січня 2015 року.

10 січня 2015 року, близько 10 год. 00 хв., коли вона прийшла на роботу, її було відсторонено від виконання своїх обовязків без будь-яких поважних підстав та пояснень. З цього приводу позивачка звернулась до територіальної Державної інспекції з питань праці в Одеській області і отримала відповідь з рекомендацією звернення до суду для розвязання спору.

Посилаючись на зазначені обставини, просила її позовні вимоги задовольнити.

Заочним рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені частково та було визнано неправомірними дії ОСОБА_3 про відсторонення ОСОБА_4 від роботи на посаді продавця продовольчих товарів 10 січня 2015 року.

Зобовязано ОСОБА_3 допустити ОСОБА_4 до роботи на посаді продавця продовольчих товарів магазину, що розташований по вул. Самборського, 3-В в м. Котовську Одеської області.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час відсторонення від роботи за період з 10 січня 2015 року по 27 листопада 2015 року у розмірі 15850 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

В іншій частині позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного судового рішення і ухвалення нового про відмову ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами був укладений трудовий договір, умови якого були порушені відповідачем у справі, а тому вимоги позивачки підлягають задоволенню частково.

Однак, повністю погодитись з такими висновками суду не можна, з огляду на наступні обставини.

Так, судом обгрунтовано встановлено, що 08 серпня 2014 року сторони уклали між собою трудовий договір, згідно якого позивачка була прийнята на роботу до відповідача на посаду продавця продтоварів з окладом у 1500 грн. щомісяця.

На виконання цього позивачка приступила до роботи і працювала на цій посаді до 10 січня 2015 року.

10 січня 2015 року, близько 10.00 год., коли позивач прийшла на роботу, її було відсторонено від виконання своїх обовязків без будь-яких поважних підстав та пояснень. З цього приводу позивачка звернулась до територіальної Державної інспекції з питань праці в Одеській області і отримала відповідь з рекомендацією звернення до суду для розвязання спору.

24 січня 2015 року позивач уклала шлюб зі ОСОБА_5 та змінила прізвище із «Пацкун» на «Стягайло».

Суд також обгрунтовано встановив, що підстав, які передбачені ст. 46 КЗпП України, щодо можливості відсторонення від роботи працівника власником або уповноваженим ним органом, матеріали справи не містять.

З цих підстав суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що відсторонення позивачки без будь-яких підстав від роботи є незаконним, і внаслідок цього відповідач повинен допустити її до роботи зі сплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту відсторонення від роботи (10 січня 2015 року) по день постановлення рішення судом (27 листопада 2015 року).

З такими висновками суду погоджується колегія суддів, оскільки вони є обгрунтованими і такими, що підтверджуються наявними у справі доказами.

Однак, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що у відповідності до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник, який вважає порушеними свої трудові права, може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У відповідності до п.4 постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Тобто зазначений строк не є строком позовної давності, а є присічним і застосовуються судом незалежно від заяви сторін.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується сторонами, трудові права позивачки були порушені 10 січня 2015 року, про що вона дізналась в той же день.

Крім того, 10 лютого 2015 року до Котовської міжрайонної прокуратури Одеської області від позивачки надійшла заява про порушення її трудових прав, яка була переадресована до Котовського МВ ГУМВС України в Одеській області (а.с.145-149).

Так, згідно вказаної заяви, позивачка ОСОБА_6, яка на той час мала змінити прізвище на «Стягайло», окрім іншого, зазначала про незаконне відсторонення її від роботи.

Згідно Висновку про результати розгляду звернення гр. ОСОБА_6, складеного ДІМ Котовського МВ ГУМВС України в Одеській області 14.02.2015 року, затвердженого Начальником Котовського МВ ГУМВС України в Одеській області 15.02.2015 року, останній було рекомендовано звернутись за вирішенням спору до суду в приватному порядку (а.с.150).

Таким чином, позивачка ОСОБА_4 використала своє право досудового врегулювання трудового спору, однак їй було рекомендовано звернутись до суду за вирішенням цього спору.

Таким чином, починаючи з 10.01.2015 року позивачка ОСОБА_4 достеменно знала про порушення її трудових прав, а з 15.02.2015 року - про необхідність звернення до суду з вимогами про захист своїх прав.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, за захистом своїх трудових прав позивачка звернулась лише 26.06.2015 року, тобто після спливу більше 5-ти місяців після порушення трудових прав.

Враховуючи викладене, суду першої інстанції належало зясувати наявність поважності причин пропуску позивачкою строку звернення до суду за захистом своїх трудових прав, та при наявності таких, поновити їй ці строки.

Проте, суд першої інстанції зазначених обставин не врахував і не зясував, з яких підстав позивач ОСОБА_4 звернулась до суду за захистом своїх трудових прав не протягом 3-місячного строку, а після спливу цього строку.

Більше того, позивач ОСОБА_4 не зверталась до суду з заявою про поновлення пропущеного строку для захисту своїх трудових прав.

З цих підстав, колегія суддів у судовому засіданні зясовувала причини, з яких позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом після спливу 3-місячного строку, однак представник позивача не міг дати колегії суддів переконливі пояснення з цього приводу.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до листка непрацездатності серії АГЗ № 520296, виданого 17 квітня 2015 року, позивач ОСОБА_4 перебувала на амбулаторному лікуванні з 17 квітня 2015 року, у звязку з вагітністю, термін якої 30 тижнів (а.с.151).

Тобто, тимчасово непрацездатною позивач ОСОБА_4 стала 17 квітня 2015 року, що свідчить про відсутність поважних причин для її звернення до суду протягом 3-х місяців з дня порушення трудових прав з 10 січня 2015 року по 10 квітня 2015 року.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом не дотримані вимоги чинного законодавства при вирішенні трудового спору, не зясовано поважність причин пропуску строку звернення до суду за захистом своїх трудових прав, що свідчить про незаконність рішення, у тому числі і щодо підстав для відмови в позові про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги частково його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У звязку з цим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити через пропуск присічного тримісячного строку для звернення до суду за захистом своїх трудових прав.

Що стосується посилання позивачки ОСОБА_4 на те, що на момент відсторонення її від роботи, вона була вагітною, то колегія суддів приймає до уваги ці доводи, однак вони не можуть бути підставою для задоволення її позовних вимог, оскільки зазначені обставини враховуються лише при звільненні працівника з роботи, а не щодо відсторонення його від роботи, тобто не повязаних зі звільненням.

Саме з цих підстав виходила колегія суддів, коли зазначила, що строком звернення за захистом своїх трудових прав позивачки є не місячний строк, а тримісячний, як то передбачено ч.1 ст.233 КЗпП України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 листопада 2015 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_7

ОСОБА_2