Ухвала

іменем україни

03 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ФаловськоїІ.М., Висоцької В.С., ІваненкоЮ.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 13 лютого 2015 року з вини водія ОСОБА_5, який керував автомобілем Мercedes-Benz, сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якої автомобілю позивача Hyunday Elantra завдано механічних пошкоджень. Цивільна відповідальність ОСОБА_5 була застрахована у страховому товаристві з додатковою відповідальністю «Гарантія» (далі - СТДВ «Гарантія») строком з 30 квітня 2014 року по 29 квітня 2015 року. 17 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернувся до СТДВ «Гарантія» із заявою про виплату страхового відшкодування, проте вона так і не була задоволена.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_5 36 249,26 грн. майнової шкоди, вартість автотоварознавчого дослідження у розмірі 650 грн., 51,98 грн. витрат на телеграми, 500 грн. витрат на лікування, 12 000 грн. моральної шкоди та 10 000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_4 зі СТДВ «Гарантія» на відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, 36 249,26 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди 2 000 грн., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження - 650 грн., направлення телеграм - 82,80 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2015 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року скасовано рішення та додаткове рішення місцевого суду в частині стягнення зі СТДВ «Гарантія» суми відшкодування матеріальної шкоди та судових витрат, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 36 249,26 грн. матеріальної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат. У решті рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядалось в силу вимог ст. 303 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 13 лютого 2015 року в районі перехрестя вул. Жовтневої революції з вул. 1-ої Кінної армії у м. Харкові сталася ДТП, а саме зіткнення автомобіля Мercedes-Benz, яким керував ОСОБА_5, з автомобілем Hyunday Elantra під керуванням власника транспортного засобу ОСОБА_4

Настання події ДТП відбулося в результаті порушень ОСОБА_5 вимог Правил дорожнього руху.

Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 березня 2015 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні вказаної вище ДТП, притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між СТДВ «Гарантія» і ОСОБА_5, цивільна відповідальність водія автомобіля Мercedes-Benz на момент ДТП була застрахована.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 06 березня 2015 року вартість відновлювального ремонту автомобіля Hyunday Elantra складає 37 249,26 грн.

Убачається, що представник позивача під час розгляду справи по суті уточнив позовні вимоги та просив стягнути всю суму збитків з ОСОБА_5, посилаючись на те, що СТДВ «Гарантія» на теперішній час позбавлено ліцензії, за юридичною адресою не знаходиться, кореспонденцію не отримує, а ОСОБА_5 не повідомив страховика про ДТП.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів.

Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (статті 3, 5 вказаного Закону).

Сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України).

Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами 1 та 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позиціє Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20 січня 2016 року № 6-2808цс15, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких нор м права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення зі СТДВ «Гарантія» суми відшкодування матеріальної шкоди та ухвалюючи в цій частині нове рішення про стягнення такої шкоди з ОСОБА_5, апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що позивач заявив вимоги про стягнення завданих збитків саме із заподіювача шкоди, а не зі страхової компанії, а тому правомірно задовольнив позовні вимоги до винної особи.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

Ю.Г. Іваненко