Провадження № 22ц/784/1678/16 Суддя першої інстанції Гуденко О.А.
Справа№490/511/16-ц
Категорія 39 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

14 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю позивача ОСОБА_2,

його представника ОСОБА_3,

відповідачки ОСОБА_4,

її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, інтереси якої представляє ОСОБА_6 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 7 червня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування -,

В С Т А Н О В И Л А:

22 січня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 29 березня 2015 року помер його батько, після смерті якого відкрилась спадщина, до спадкового майна якого увійшов садовий будинок № 486 з земельною ділянкою та надвірними будівлями, розташований у м. Миколаєві по вул. Шкапіна № 55/2 в СВТ «Активіст» та квартири АДРЕСА_1, стосовно якої спадкодавець склав заповіт на його користь.

Вказаний будинок його батько отримав під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4, на яку й було оформлено право власності.

До нотаріуса за прийняттям спадщини звернувся він та ОСОБА_4, однак остання не внесла до переліку спадкового майна садовий будинок з земельною ділянкою та надвірними спорудами.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд визнати садовий будинок № 486 з земельною ділянкою та надвірними будівлями, розташований у м. Миколаєва по вул. Шкапіна 55/2 в СВТ «Активіст» спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на ? частку цього спадкового майна.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2016 року позовні вимоги в частині спадкового майна - квартири АДРЕСА_1 - залишені без розгляду.

Рішенням того ж суду від 7 червня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано садовий будинок № 486 з надвірними господарськими та побутовими будівлями, розташований у м. Миколаєві по вул. Безіменна (Шкапіна) 55/2 в СВТ «Активіст» спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частку садового будинку № 486 з надвірними господарськими та побутовими будівлями, розташованого у м. Миколаєві по вул. Безіменна (Шкапіна) 55/2 в СВТ «Активіст», в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_7, який помер 29 березня 2015 року. Також розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_6О, просила рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та застосувати до цих позовних вимог позовну давність, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 перебувала з ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 1988 року по день смерті останнього, що визнається сторонами.

Згідно спільної постанови Президіуму профспілкового комітету і адміністрації заводу ім. 61 Комунара, оформленого протоколом № 31 від 21 березня 1989 року, прийнято, згідно поданої заяви, в члени СТ «Активіст» ОСОБА_7, працівника ЖЕО Заводу, слюсаря та закріплено за ним ділянку № 486 (а.с. 113).

На підставі заяви ОСОБА_7 від 24 грудня 1989 року йому надано дозвіл добудувати будинок, який на той час був розміром приблизно 6*5м. і був деревяним (а.с. 114).

3 лютого 1990 року ОСОБА_7 звернувся до правління садового товариства «Акитивіст» з проханням переоформити зазначену земельну ділянку на його дружину ОСОБА_4 (а.с. 115). З аналогічною заявою 9 лютого 1990 року звернулася й ОСОБА_4 (а.с. 116).

З 9 червня 1990 року відповідачка є членом СТ «Активіст» та за нею закріплена земельна ділянка № 486 (а.с. 117).

Станом на 1993 рік на ділянці був розташований садовий будинок камяний з мансардою, площею 60,6 кв.м. (а.с. 33).

На підставі свідоцтва про право особистої власності на садовий будинок від 29 березня 1993 року, виданого виконкомом Центральної районної ради народних депутатів, ОСОБА_4 належить садовий будинок № 486 в м. Миколаєві в СТ «Активіст»(а.с. 97).

На підставі державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 26 березня 2012 року, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 0,0443 га., яка розташована на ділянці 3 486 в СТ «Активіст» в Центральному районі м. Миколаєва, яку вона отримала внаслідок приватизації (а.с. 35).

29 березня 2015 року ОСОБА_7 помер.

Після його смерті сторони у встановленому порядку та у визначені законом строки звернулись з заявами про прийняття спадщини.

На час виникнення права власності відповідачки на спірний дачний будинок правовідносини щодо спільного сумісного подружжя регулювалися нормами Кодексу про шлюб та сімю України (надалі КпШС).

Частиною 1 ст. 22 КпШС майно, нажите подружжя під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку успадкування, є власністю кожного з них (ч. 1 ст. 24 КпШС).

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до наведених норм матеріального права та встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з 1989 року по 1993 рік, під час перебування у шлюбі, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було збудовано дачний будинок, площею 60,6 кв.м. з господарськими спорудами на земельній ділянці СТ «Активіст» № 486, внаслідок чого відповідачка отримала свідоцтво про право власності на цей будинок, а тому підставно визнав це спірне нерухоме майно спільним майном подружжя, яке входить до складу спадкового майна.

Доводи відповідачки про те, що спірний будинок був збудований виключно за особисті кошти останньої, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги, оскільки на підтвердження цих доводів відповідачкою не надано переконливих доказів, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України є її процесуальним обовязком.

Надані на підтвердження наявності особистих коштів копія рішення суду про стягнення аліментів на відповідачку та розписка про отримання ОСОБА_4 в дар від сина 3 500 дол. США, самі по собі не підтверджують фактів будівництва або реконструкції спірного будинку та витрат на це саме цих коштів.

Твердження апеляційної скарги про те, що позивач звернувся з вимогами про визнання спірного нерухомого майна спільним майном подружжя за межами позовної давності, яка обраховується відповідачкою з 1993 року та закінчується 1996 роком не можуть бути прийняті до уваги, оскільки є помилковим тлумаченням норм права.

Так, за ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини в серпні 2015 року та дізнався, що відповідачка не повідомила нотаріусу про спадкове майно у вигляді садового будинку, заперечуючи, що ця нерухомість є спадковим майном. 4 січня 2016 року позивач звернувся до нотаріуса з заявою про включення спірного дачного будинку до спадкового реєстру, проте йому було відмовлено. Отже саме з цього часу почався перебіг позовної давності, оскільки позивач дізнався про порушення свого права на успадкування вказаного дачного будинку. ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом своїх прав 22 січня 2016 року, тобто в межах загальної позовної давності.

За приписами ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкодавцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у першу чергу мають право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_7

Отже, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що позивач має право на ? частку спірного дачного будинку у порядку спадкування за законом після смерті свого батька.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду. Між тим висновків суду, обґрунтовано, викладених в мотивувальній частині рішення, не спростовують.

Згідно з вимогами ст. 303 ЦПК України судова колегія перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і не знайшла підстав для скасування рішення місцевого суду.

Відповідно до ували апеляційного суду від 1 липня 2016 року при подачі апеляційної скарги сплата судового збору у розмірі 1818 грн. 96 коп. за клопотанням відповідачці була відстрочена до вирішення справи апеляційним судом. Оскільки до теперішнього часу судовий збір за подання апеляційної скарги не сплачено, він підлягає стягненню з ОСОБА_4 в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, інтереси якої представляє ОСОБА_6 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 7 червня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 1818 грн. 96 коп. судового збору.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_8