Провадження № 2/645/956/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2016 року Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Сілантьєвої Е.Є.

при секретарі - Момот О. І.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна, набутого за час шлюбу та поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання придбаного під час спільного проживання майна спільним сумісним майном подружжя, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати його особистою власністю 44/50 частин квартири АДРЕСА_1, а також визнати за ним право власності на 3/5 частини квартири АДРЕСА_1 у порядку поділу майна подружжя. В обґрунтування зазначений вимог позивач посилався на наступне: 23 вересня 2000 року між сторонами був укладений шлюб, який був зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 631. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2015 року шлюб було розірвано. Проживаючи однією сім'єю сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство і спільні кошти за час шлюбу, доходи витрачали на купівлю продуктів харчування, одягу, витрачали на інші потреби. Зарплата позивача на час придбання квартири АДРЕСА_2 у 2010 році складала близько 2500 грн., на час придбання квартири АДРЕСА_3 близько 800 грн. щомісячно. Під час шлюбу відповідачка отримувала заробітну плату близько мінімальної, а деякий час взагалі вона не працювала, інших доходів вона не мала. Інших доходів під час шлюбу ми не мали. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 зазначив, що дозволити собі придбання нерухомості за власні кошти вони не могли. 22 грудня 2006 року батько позивача, ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності своєї матері, продав особисту квартиру АДРЕСА_4. Ця квартира належала бабці позивача, ОСОБА_4. Продаж вказаної квартири вчинено за суму 226745 грн., що станом на час продажу складало еквівалент 44900 доларів США, що безпосередньо вказано в договорі купівлі - продажу. Після продажу цієї квартири бабуся та батько позивача подарували йому ці особисті кошті для купівлі квартири. Ці гроші були використані за призначенням. Через три дні, 26 грудня 2006 року, саме за ці особисті гроші, позивач купив квартиру АДРЕСА_5. Квартира №229 у будинку № 23 була куплена за суму 183315 грн., різниця в сумі 43430 грн. була використана в подальшому. 10 травня 2010 року, зазначена квартира була продана з метою купити іншу, і саме квартиру №48, яка розташована у будинку №27 по вулиці Корчагінців у м. Харкові. Продаж квартири №229, яку позивач вказує як особисту власність, було здійснено за суму 269480 грн., що на час продажу було еквівалентно 34000 доларів США. Того ж дня, 10 травня 2010 року, за особисті гроші позивача, отримані від продажу його квартири, була придбана квартира АДРЕСА_6, за суму 404220 грн., еквівалентно 51000 доларів США. В звязку з тим, що купівля-продаж нерухомості понад одного разу протягом року обкладено податком, купівля квартири була оформлена на дружину позивача на той час, ОСОБА_2, відповідача по справі. Таким чином, як зазначив позивач, квартира АДРЕСА_7 фактично придбана за його особисті гроші, отримані з продажу його квартири АДРЕСА_8, яка у свою чергу придбалась за гроші його бабусі, яка разом з його батьком подарувала йому саме для купівлі квартири, яка є предметом цього позову. Будь-якого іншого джерела отримання грошових коштів для придбання нерухомості не було. Сімейний бюджет сторін по справі був значно малий, а отже поліпшити свої житлові умови вони власноруч не могли. Таким чином, позивачем вирахувано, що 88 % вартості квартири №48 за договором купівлі - продажу сплачено за його особисті гроші, і таким чином квартира в цій частині не є спільною власністю, а саме 44/50 частин квартири №48. Таким чином, з врахуванням витрачених особистих грошей позивача на купівлю квартири, в спільній власності знаходиться лише 6/50 частин квартири №48. Оскільки в добровільному порядку сторони не змогли врегулювати зазначене питання, позивач звернувся до суду. Також позивач просив стягнути судові витрати сплачений судовий збір та суму, сплачену за правову допомогу у розмірі 6900 грн.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просила: поділити спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_9 з відступленням від засад рівності часток з урахуванням інтересів неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а за відповідачем ОСОБА_1 визнати право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_9; в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 1 /2 вартості гаражного боксу № 046, розташованого в товаристві «Авто-19» по вулиці Салтівське шосе, 161 міста Харкова, в розмірі 13500 грн.; в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину вартості спільно набутих під час шлюбу домашнього кінотеатру марки «SAMSUNG» вартістю 7600,90 грн., телевізору «LG» вартістю 12 833 грн. 10 коп., компютеру з процесором і монітором вартістю 14000 грн., копіювального пристрою «Epson stylus photo рх 660» вартістю 5000 грн. на загальну суму 19717 грн., а також стягнути судові витрати та 4000 грн. за послуги адвоката. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилалась на наступне: сторони перебували у шлюбі з 2000 року по 2015 рік. У шлюбі народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач зазначила, що син мешкає разом з неї, залишається на її утриманні, аліментів позивач не отримує. Перед розірванням шлюбу сторони домовились про розподіл майна, але на цей час, бажає забрати у ОСОБА_2 майже всю квартиру. ОСОБА_2 зазначила, що 10 травня 2010року вони разом з ОСОБА_1 придбали у спільну власність квартиру АДРЕСА_10, до листопада 2015 року з відповідачем спільно проживали у зазначеній квартирі. Проте, з листопада 2015 року відповідач залишив сімю, та з того часу мешкає в іншій родині. Позивач за зустрічним позовом просить відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема врахувати інтереси неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та визнати право власності за ОСОБА_2 на 2/3 частини квартири, при цьому позивач посилалась на висновки колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06 липня 2011 року, де надана правова оцінка щодо врахування інтересів неповнолітніх дітей під час поділу спільного майна подружжя. Також, позивач за зустрічним позовом зазначила, що під час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі - продажу на імя ОСОБА_1 у товаристві «Авто-19» був придбаний гаражний бокс № 046, розташований за адресою: м. Харків, вул. Салтівське шосе, 161. Вказаний гаражний бокс також придбаний за спільні кошти подружжя. Право власності на зазначений гаражний бокс зареєстровано за відповідачем, але всі документи зберігаються у ОСОБА_1 Також, під час шлюбу за рахунок спільних коштів були придбані наступні речі для домашнього вжитку, а саме: домашній кінотеатр марки «SAMSUNG» вартістю 7600,90 грн., телевізору «LG» вартістю 12 833 грн. 10 коп., компютеру з процесором і монітором вартістю 14000 грн., копіювального пристрою «Epson stylus photo рх 660» вартістю 5000 грн. Зазначені речі разом з чеками та гарантійними талонами відповідач вивіз із квартири без мого відома і тому позивач просить стягнути 1/ 2 вартість зазначеного майна.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Проти зустрічного позову заперечували. Крім того, позивач пояснив, що він бажає у майбутньому залишити частину належної йому квартири своєму сину - ОСОБА_5, оскільки на цей час ОСОБА_2 мешкає з іншім чоловіком, у них скоро народиться дитина, і тому в майбутньому можуть бути ущемлені права його дитини, якому на цей час він у повному обсязі надає всіляку допомогу.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 заперечували проти первісного позову, та підтримали зустрічний позов. Також ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначила, що посилання ОСОБА_1 на те, що нібито кошти на придбання квартири АДРЕСА_11 надавав його батько надумані та не відповідають дійсності. Ані ОСОБА_4, ані ОСОБА_8 будь - яких коштів відповідачу не дарували. У 2006 році була продана квартира АДРЕСА_12, яка належала бабці ОСОБА_1 - ОСОБА_4 Кошти від продажу зазначеної квартири були розділені між синами ОСОБА_4 - ОСОБА_9 та ОСОБА_3 (батьком колишнього чоловіка ОСОБА_1В.). ОСОБА_3 поділив кошти між собою, сином ОСОБА_1 та дочкою ОСОБА_10, а його брат ОСОБА_9 між синами ОСОБА_11 та ОСОБА_12. Для придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_13 були використані кошти, які ми позичили у брата (батька відповідача) - ОСОБА_9С, а згодом віддали їх у повному обсязі, а також за кошти родичів ОСОБА_2, а саме: матері - ОСОБА_13 та брата - ОСОБА_14, які останні надавали і без вимоги повернення, та за кошти, які сторони по справі відкладали протягом подружнього життя, для придбання квартири. ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_1 безпідставно вважає квартиру АДРЕСА_13 своєю особистою квартирою, бо зазначена квартира була куплена за спільні кошти та кошти родичів ОСОБА_2 крім того, на придбання вказаної квартири, меблів, побутової техніки, здійснення ремонту у зазначеній квартирі родичі ОСОБА_2 надали грошові кошти у загальній сумі 145 тисяч гривень. У 2010 році сторони разом придбали трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_10 частково за кошти, які отримали від продажу квартири АДРЕСА_13, а частково за кошти, які знов надали рідні ОСОБА_2 - мати та брат, а це понад 100 000 гривень. Крім того, ремонт який було проведено у квартирі, здійснювався частково за кошти брата ОСОБА_2 Також позивач за зустрічним позовом зазначила, що її мати мешкає у Луганській області та має 8 га землі, яку протягом 10 років здає в оренду, отримані кошти накопичувала, а потім надавала доньці, не вимагаючи їх повернення. Також мати тримає домашнє господарство і вирощує на присадибній ділянці овочеві культури, які надавали сторонам по справі. Крім того, ОСОБА_2 зазначила, що її рідний брат за період її подружнього життя надав їм матеріальну допомоги у розмірі понад 125тис гривень без вимоги їх повернення.

У судовому засіданні були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_1 є його племінником, також знає і ОСОБА_2, яка є дружиною племінника, з якою разом прожили 15 років у гарних стосунках. Свідку відомо, що його брат ОСОБА_9, за дорученням їх матері, продав квартиру матері у м. Харкові по вул.. Отакара Яроша. Кошти від продажу квартири пішли на придбання однокімнатної квартири для сторін по справі. Свідок про укладанні договорів присутнім не був. Свідок від продажу квартири ніяких грошей не отримував. Свідку відомо що головним годувальником у родині був ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні зазначив, що він є батьком ОСОБА_1 Свідок повідомив, що у грудні 2006 року ним була продана двокімнатна квартира його батьків по вул.. О. Яроша, та відразу була придбана однокімнатна квартира для родини сина. Оскільки після продажу квартири залишилися гроші у сумі 6000 доларів США, він віддав їх сину для подальшого придбання трьохкімнатної квартири, яка була придбана у 2010 році. Свідок зазначив, що він не оформлював договір дарування грошей синові, оскільки довіряв невістці та добре до неї ставився.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні зазначила. Що вона є сестрою ОСОБА_1 Свідку відомо, що їх батько продав квартиру своїх батьків та придбав квартиру для брата.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні зазначила, що працює агентом по нерухомості. У 2010 році у неї був укладений ексклюзивний договір на продаж однокімнатної квартири позивача та через декілька днів була придбана трьохкімнатна квартира позивачем.

Свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17 у судовому засіданні зазначили, що є подругами ОСОБА_2 Їм відомо, зі слів ОСОБА_2, про те як сторони разом купували та продавали квартири. На цей час відомо, що ОСОБА_1 вивіз всю техніку зі спірної квартири.

Суд, вислухавши пояснення та доводи сторін, свідків, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 та позовні вимоги ОСОБА_2 такими, що підлягають частковому задоволенню. При цьому суд виходить з наступного.

Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбу з 23 вересня 2000 року.

Шлюб розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2015 року.

У шлюбі народилась дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до договору купівлі продажу від 10 травня 2010 року, посвідченому приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_18, ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_14.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма права, передбачена ст. 60 СК України, створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності і це означає, що № 48 по вул. Корчагінців, 27 у м. Харкові.

Судом досліджувався договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_15 від 02 грудня 2006 року та договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_16 від 06 грудня 2006 року та 10 травня 2010 року. З зазначених договорів вбачається що ОСОБА_9, який діяв від імені ОСОБА_4, 02 грудня 2006 року продав квартиру АДРЕСА_15, ОСОБА_1 06 грудня 2006 року придбав квартиру АДРЕСА_16, а 10 травня 2010 року продав її.

Посилання ОСОБА_1 та представника на той факт, що після продажу квартири АДРЕСА_15, його батько подарував особисто йому гроші для придбання квартири АДРЕСА_16 є неспроможними, оскільки не підтверджені належними та допустимими, в розумінні ст.. ст. 58, 59 ЦПК України, доказами по справі. Так, відповідно до пояснень допитаних свідків ОСОБА_9, батька позивача ОСОБА_1, гроші від продажу квартири пішли на придбання житла родині сина. Позивачем не надано ні розписок про отримання коштів від батька, ні договору дарування грошей на підтвердження своїх вимог.

Пояснення свідків ОСОБА_19, ОСОБА_10, ОСОБА_15 свідчить про факт укладання вищевказаних договорів купівлі-продажу квартир, та не можуть служити підставою для підтвердження цільового, особисто для ОСОБА_1, витрачання грошей на придбання майна ОСОБА_1 як особистого, за особисті кошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.. ст. 58, 59 ЦПК України, існування обставин, що мали би істотне значення по справі. Як встановлено у судовому засіданні, та не заперечується сторонами по справі, позивач по справі у добровільному порядку надає допомогу на розвиток дитини, та не відмовляється від цього у майбутньому. Також, суд враховує пояснення позивача про той факт, що звернення до суду обумовлено насамперед інтересами дитини, оскільки на цей час відповідачка мешкає у іншій родині. Крім того, суду не надано доказів про визначення місця проживання дитини та доказів про встановлення судом з ким з батьків буде мешкати дитина.

Посилання ОСОБА_2 та її представника на висновки колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06 липня 2011 року, де надана правова оцінка, щодо врахування інтересів неповнолітніх дітей під час поділу спільного майна подружжя є неспроможними, в розумінні ст.. 360-7 ЦПК України, та крім цього у зазначеному рішенні суду не вирішені позовні вимоги на користь сторони по справі з урахуванням прав дитини.

Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що підлягають частковму здоволенню в частині визнання права власності на ? частину спірної квартири за кожним.

Позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення 1/2 вартості гаражного боксу № 046, розташованого в товаристві «Авто-19» по вулиці Салтівське шосе, 161 міста Харкова, в розмірі 13500 грн.; 1/2 вартості спільно набутих під час шлюбу домашнього кінотеатру марки «SAMSUNG» вартістю 7600,90 грн., телевізору «LG» вартістю 12 833 грн. 10 коп., компютеру з процесором і монітором вартістю 14000 грн., копіювального пристрою «Epson stylus photo рх 660» вартістю 5000 грн. на загальну суму 19717 грн. не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_2 не надано доказів про виникнення права власності на гаражний бокс № 046, розташованого в товаристві «Авто-19» по вулиці Салтівське шосе, 161 міста Харкова, та не доведено встановлення факту вивезення вищевказаних речей позивачем з квартири. Пояснення свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17 про їх обізнаність по факту вивезення речей позивачем по справі не є належними, оскільки про зазначений факт їм відомо тільки за слів ОСОБА_2 та зазначена обставина не знайшла свого підтвердження під час слухання справи.

Згідно з ч. ч.1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

На підтвердження витрат на правову допомогу ОСОБА_1 була надана квитанція без номеру від 08 липня 2016 року юридичної консультації № 2 Фрунзенського району м. Харкова про сплату суми у розмірі 6900 грн. про сплату послуг з надання правової допомоги.

На підтвердження витрат на правову допомогу ОСОБА_2 була надана квитанція без номеру від 25 березня 2016 року адвоката ОСОБА_7 про сплату суми у розмірі 4000 грн. за послуги з надання правової допомоги.

За таких обставин, вимога про компенсацію витрат на правову допомогу є обґрунтованою.

Постановою Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення, компенсуються іншою стороною у сумі, що не перевищує 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи.

На підставі викладеного, суд вважає можливим задовольнити вимогу ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу частково на суму 3000 грн.

На підставі викладеного, суд вважає можливим задовольнити вимогу ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу частково на суму 3000 грн.

ОСОБА_1 була надана заява про повернення зайво сплаченого судового збору у сумі 2436 грн.

ОСОБА_2 було подано заяву про повернення зайво сплаченого судового збору у сумі 2756 грн.

Відповідно до ст.. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір ставки судового збору за подання позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 551 грн. 20 коп. та не більше 4134 грн.

У відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08 липня 2011 року, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 було сплаченого зайво судового збору на суму 2436 грн., ОСОБА_2 на суму 2756 грн. зазначені суми підлягають поверненню сторонам по справі.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 69, 70 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 4, 10, 11, 60, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 до користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 3000 (трьох тисяч) грн..

Стягнути з ОСОБА_2 до користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1943 (одна тисяча девятсот сорок три ) грн. 62 коп.

Зобовязати Управління Державної казначейської служби України у Фрунзенському районі м. Харкова (адреса: м. Харків, проспект Маршала Жукова, буд. 17, ) повернути ОСОБА_1 зайво сплачену суму судового збору в розмірі 2436 (дві тисячі чотириста тридцять шість) гривень.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правову допомогу у розмірі у розмірі 3000 (трьох тисяч) грн..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 1969 (одна тисяча девятсот шістдесят дев*ять ) грн. 54 коп.

Зобовязати Управління Державної казначейської служби України у Фрунзенському районі м. Харкова (адреса: м. Харків, проспект Маршала Жукова, буд. 17, ) повернути ОСОБА_2 зайво сплачену суму судового збору в розмірі 2756 (дві тисячі сімсот пятдесят шість) гривень.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ