Справа № 417/2581/16-ц
Провадження № 22ц/782/669/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, вересня місяця, 28-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів - Назарової М.В., Дронської І.О., за участю секретаря: Коротенка С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Марківського районного суду Луганської області від 29 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини у зв'язку зі зміною сімейного становища, -

встановила:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Марківського районного суду Луганської області із позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини у зв'язку зі зміною сімейного становища. Позов було прийнято судом до розгляду, рішенням суду від 29 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено у повному обсязі.

Позивач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції і надав на нього апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Вислухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових заперечень проти неї, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, статтею ст. 303 ЦПК України є передбачено , що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 10, 60 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог по справі суд першої інстанції виходив з того, що визначений рішенням Марківського районного суду Луганської області розмір стягуваних з позивача аліментів на утримання доньки у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно відповідає вимогам законодавства з врахуванням можливостей обох батьків щодо утримання дитини, та потреб самої дитини, а передбачені законом підстави для його зменшення відсутні, адже позивачем не було надано суду доказів щодо зменшення його заробітку з дня призначення аліментів та на час подачі позову до суду, щодо зміни його матеріального становища, погіршення або поліпшення стану його здоровя, він фізично здоровий і може працювати, а тому той факт, що позивач не бажає сплачувати аліменти у визначеному розмірі, не є підставою для зменшення їх розміру. При цьому на обґрунтування таких висновків суд першої інстанції також послався і на те, що враховує тут інтереси дитини, яка має інвалідність.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов без належного дотримання норм матеріального та процесуального права. Так, статтею 192 СК України є передбачено зміну раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, зокрема зміни матеріального або сімейного стану. З наданих позивачем суду доказів вбачається, що з моменту визначення Марківським районним судом розміру аліментів суттєво змінився як сімейний так і матеріальний стан відповідача, адже 04 березня 2015 року він вступив у шлюб із ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 3), 03 вересня 2015 року у нього народився син ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.4), з 24.02.2016 року він став працювати машиністом на „Марківському сирзаводі, має стабільну заробітну плату, проте загальна сума доходу за лютий-червень 2016 року без врахування утримуваних аліментів склала 8393 гривні 68 копійок це підтверджується довідками ТОВ „Марківський сирзавод (а.с.36,37), з огляду на вік дитини заслуговують на увагу і твердження позивача про те, що його дружина ОСОБА_5 на цей час не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, отримує соціальну допомогу.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У випадку суттєвого погіршення матеріального становища батька це може бути підставою для його вимог про зменшення розміру аліментів, адже частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» є розясненим, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них.

Хибними є висновки суду першої інстанції про те, що „позивачем не було надано суду доказів щодо зменшення його заробітку з дня призначення аліментів та на час подачі позову до суду, щодо зміни його матеріального становища, погіршення або поліпшення стану його здоровя, він фізично здоровий і може працювати, а тому той факт, що позивач не бажає сплачувати аліменти у визначеному розмірі, не є підставою для зменшення їх розміру. Суд першої інстанції помилково не врахував тут при винесенні рішення і правової позиції, що була висловлена Верховним судом України 5 лютого 2014 року у справі за № 143 цс13 про те, що „при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обовязку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини»..., тобто суд повинен був тут враховувати і „наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, що є вказаними у п.3 частини 1 статті 182 СК. Наявність у дружини позивача доньки від першого шлюбу дійсно не свідчить наявність підстав для зміни розміру стягнення аліментів, адже він не є її батьком і не є зобовязаним утримувати її, проте надані позивачем копії свідоцтв про шлюб та народження сина, отримані судом довідки про розмір заробітку були вже наявними у матеріалах справи на момент винесення судом першої інстанції оскаржуваного рішення і сукупність наданих позивачем доказів свідчила про зміну сімейного стану, погіршення матеріального стану тобто позивачем була доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для зменшення розміру стягнення, що повинні були бути враховані судом.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції помилково послався у рішенні на підтвердження своїх висновків про відсутність підстав для зменшення стягнення аліментів на необхідність дотримання інтересів дитини, яка має інвалідність, тоді як законодавством України тут передбачено інший порядок врахування таких інтересів дитини, що безумовно заслуговують на увагу. Так, статтею 185 Сімейного кодексу України є визначені особливості участі батьків у додаткових витратах на дитину, зокрема є передбаченим те, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину є зобов'язаним брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (зокрема її хворобою, каліцтвом тощо), при цьому розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення, при цьому додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідачка ОСОБА_2 не є позбавленою права звернутись додатково до суду із позовом про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами -хворобою та каліцтвом, необхідністю придбання ліків, оплати здійснення курсів масажу, інших лікувальних процедур, регулярних консультацій у фахівця, оплату повязаних із цим транспортних витрат та іншого.

Відповідно до правил статті 309 ЦПК невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. За таких обставин колегія суддів вважає за справедливе скасувати оскаржуване рішення та зменшити розмір стягнення аліментів, що стягуються на підставі рішення Марківського районного суду №2/417/288/13 на утримання неповнолітньої дитини з 1/3 до 1/4 частини усіх видів його доходу (заробітку) але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з моменту набрання судових рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

З огляду на викладене вище та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Марківського районного суду Луганської області від 29 липня 2016 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, зменшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на підставі рішення Марківського районного суду №2/417/288/13 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/3 до 1/4 частини усіх видів його доходу, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 28 вересня 2016 року і до досягнення нею повноліття.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий А.В. Яресько

Судді: М.В. Назарова

ОСОБА_7