Номер провадження 2/754/3864/16
Справа №754/6801/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

29 грудня 2016 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді : Галась І.А.

при секретарі - Ленській Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання майна особисною власністю, визнання правочину недійсним, поділ майна, що є спільною сумісною власністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому, в урахуванням уточнень, просила суд: 1) визнати недійсним правочин, яким ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 автомобіль НОМЕР_1; зобов'язати ОСОБА_2 повернути кошти, отримані від продажу автомобіля покупцю. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 автомобіль НОМЕР_1; 2) майно, що спільною сумісною власністю поділити; 3) визнати автомобіль НОМЕР_1 особистою власністю позивача ОСОБА_1; 4) визнати за позивачкою право власності на ? частки комп'ютера.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вони з відповідачем ОСОБА_2 з 22.07.2006 р. по 10.11.2015р. перебували в зареєстрованому шлюбі, в період шлюбу проживали в квартирі батьків позивачки, під час проживання сім'єю ОСОБА_2 участі у формуванні бюджету сім'ї не приймав, фактично весь бюджет складався із грошей батьків позивача та її заробітної плати. У 2007р. позивачка отримала позичку на місці своєї роботи в розмірі 30000грн., яку використала на придбання прав на автомобіль Ауді, який було придбано за кошти в сумі що еквівалентна 6000 доларів США шляхом оформлення довіреності від власника автомобіля. У 2009р. право на володіння, розпорядження і користування автомобілем Ауді було продано за 4800 доларів США, додатково 2000 доларів США позивачці надала її мати, які отримала від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1. За кошти в розмірі 7000 доларів США було придбано автомобіль Mitsubishi. Даний автомобіль було придбано виключно за кошти, які мати позивача надала їй - ОСОБА_1 для придбання автомобіля, а також коштів, які було отримано від продажу прав на автомобіль Ауді. Посилаючись на положення ч.3, 4 ст. ст. 368, ст. 370, ст. 16 ЦК України, ч.1 ст. 69, ст. 71 СК України просить позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з викладених в позовній заяві підстав, просили суд про їх задоволення. Представник позивача просив суд застосувати реституцію до правочину, за яким відповідач ОСОБА_2 продав автомобіль Mitsubishi.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі з огляду на їх безпідставність на необґрунтованість. Пояснив, що автомобіль Mitsubishi був придбаний ним та позивачкою за кошти в еквіваленті 6000 доларів США під час шлюбу. Вказані кошти в сумі 6000 доларів США йому позичив його знайомий ОСОБА_3 У 2013р. на вказаному автомобілі відповідач потрапив у ДТП та пошкодив транспортний засіб. Оскільки у нього та позивачки були відсутні кошти щоб розрахуватися з ОСОБА_3, він запропонував віддати ОСОБА_3 пошкоджений автомобіль Mitsubishi та 22 листопада 2014р. в органах ДАІ автомобіль НОМЕР_1 був перереєстрований на ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 Також зазначив, що кошти, які він заробляв, витрачалися на утримання сім'ї та погашення кредитів, які брала його теща (мати позивачки) для придбання квартири по вул. Ушакова в м. Києві. Щодо вимог відносно комп'ютера, зазначив, що подарував комп'ютер їхньому з позивачкою сину та він знаходиться у позивачки, тому на нього не претендує і вважає, що в даній частині позовних вимог відсутній предмет спору.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, в наданих суду письмових запереченнях просив справу слухати без його участі та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю - відмовити в повному обсязі за їх безпідставністю.

Вислухавши пояснення позивача, пояснення представника позивача, пояснення відповідача, покази свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 22 липня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва було зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на «ОСОБА_5».

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року, яке набрало законної сили 24.11.2015 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Як зазначила в судовому засіданні позивачка, за період її шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 було придбано автомобіль НОМЕР_1 та комп'ютер. При цьому позивачка зазначає, що автомобіль НОМЕР_1 було придбано виключно за кошти, які надала їй мати, а також кошти отриманих від продажу прав на автомобіль Ауді, який було придбано за її особисті кошти.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довіреності від 08.02.2007р., посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єрмоленко Ю.В., ОСОБА_7 цією довіреністю уповноважила ОСОБА_2 або ОСОБА_1 бути її уповноваженим представником в усіх організаціях, підприємствах, установах, незалежно від підпорядкування та форм власності… з усіх питань щодо володіння, користування і розпорядження належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію автомобілем марки Audi, реєстраційний номер НОМЕР_3.

Як вбачається з відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України від 19.04.2016р. №31/26-251 азвх, згідно даних автоматизованої інформаційно-пошукової системи м. Києва та НАІС МВС України, 11.11.2009 автомобіль Mitsubishi Carisma, номерний знак НОМЕР_2 було зареєстровано за гр. ОСОБА_2 Поряд з цим інформують, що 22.11.2014 вищевказаних автомобіль перереєстровано на нового власника. Станом на 18.04.2016 згідно даних автоматизованої інформаційно-пошукової системи м. Києва та НАІС України за гр. ОСОБА_2 в м. Києві транспортних засобів не зареєстровано.

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України від 12.05.2016 року № 31/26-303аз, згідно даних автоматизованої системи МВС України, 22.11.2014 року автомобіль Mitsubishi Carisma 1.6 І, номерні знаки НОМЕР_2, було перереєстровано на ім'я ОСОБА_3

Разом з тим, протягом розгляду справи сторонами не було надано будь-яких доказів на підтвердження придбання автомобіля Mitsubishi Carisma, номерний знак НОМЕР_2 та укладення договору купівлі-продажу відносно даного транспортного засобу.

В наданих суду поясненнях позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 фактично не оспорювали факт придбання спірного автомобіля в період шлюбу.

Позивачка, її представник посилалися на норми ч.2 ст. 372 ЦК України, згідно якої за рішенням суду частка співвласників може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Зазначила, що відповідач кошти на придбання автомобіля ауді не надавав, а автомобіль було придбано виключно за рахунок коштів позивача і батьків позивача, і в подальшому автомобіль Mitsubishi було придбано виключно на кошти від продажу автомобіля ауді і коштів, які надала мати позивача. Відповідач кошти від своїх доходів приховував, до сімейного бюджету не надавав. У 2014р. розбив автомобіль Mitsubishi і ремонт було оплачено коштами позивача і матері позивача. З урахуванням наведеного, позивачка вважає, що автомобіль Mitsubishi було придбано фактично за кошти, що є особистою власністю матері позивача і які вона надала особисто позивачці, таким чином автомобіль Mitsubishi є особистою приватною власністю позивачки. В зв'язку з цим просила суд правочин, яким ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 автомобіль НОМЕР_1, визнати недійсним, зобов'язати ОСОБА_2 повернути кошти, отримані від продажу автомобіля покупцю; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 автомобіль НОМЕР_1; визнати автомобіль НОМЕР_1 особистою власністю позивача ОСОБА_1

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 65 СК України.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільних кодексом України.

Згідно положено п.п.22, 23, 24, 25 постанови Пленуму Верхового суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які є батьками позивачки, в судовому засіданні пояснили, що давали кошти своїй доньці на погашення кредиту, який вона взяла на роботі з метою придбання даного автомобіля. Також зазначили, що вони дали своїй доньці 7000 доларів США на придбання автомобіля Mitsubishi, протягом її шлюбу із відповідачем завжди надавали матеріальну допомогу, відповідач ОСОБА_2 фактично майже ніколи не утримував сім'ю.

Згідно ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 59 ЦПК України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, покази свідків не можуть бути належними доказами для підтвердження факту придбання автомобіля за особисті кошти позивача. Крім того, суд критично ставиться до показів даних свідків, враховуючи, що вони и є батьками позивачки, конфліктність відносин, які склалися між позивачкою та її колишній чоловіком, та можливу упередженість її батьків по відношенню до колишнього чоловіка - відповідача ОСОБА_2

В зв'язку із наведеним, оскільки стороною позивача не було надано належних доказів, на підтвердження придбання спірного автомобіля в період шлюбу за її особисті кошти, суд приходить до висновку, що вимога про визнання автомобіля НОМЕР_1 особистою власністю позивачки задоволенню не підлягає за її безпідставністю та необґрунтованістю.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту цивільного права є визнання правочину недійсним.

Протягом розгляду справи стороною позивача взагалі не було наведено будь-яких правових обґрунтувань стосовно обрання такого способу захисту свого права, а саме шляхом визнання недійсним правочину по відчуженню автомобіля Mitsubishi укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та зобов'язання ОСОБА_2 повернути кошти отримані від продажу вказаного автомобіля покупцю (застосування наслідків у вигляді реституції), та стягнення з ОСОБА_3 на її користь автомобіль.

Разом з тим, згідно п. 30 постанови Пленуму Верхового суду України від 21.12.2007 року №11 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Із цього роз'яснення слідує, що в разі незаконного відчуження одним із подружжя спільного майна, не обов'язково визнавати за позовом другого з подружжя цього договору недійсним, оскільки захист майнових прав другого з подружжя може бути вчинене шляхом компенсації йому вартості відчуженої частки майна.

Відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту права шляхом визнання недійсним правочину та застосування наслідків його недійсності не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Стосовно вимоги позивачки про визнання за нею права власності на 1/2 частики комп'ютера, суд відмовляє в задоволенні даної вимоги, оскільки позивачем не було надано будь-яких правових доказів на підтвердження придбання даного майна в період шлюбу із відповідачем ОСОБА_2 та взагалі існування такого майна.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10 ч. 3, 27, 31, 59, 60 ч. 1, 4, 61, 212, 213 - 215 ЦПК України, ст.ст.57, 60, 61, 63, 65 ч. 1, 69, 70, 71 ч. 1 Сімейного Кодексу України, п. 30 Постанови Пленуму Верхового Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: