Провадження № 22-ц/780/3560/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 13.07.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

13 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Антоненко В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Поліщука М.А.,

за участю секретаря Воробей В.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_2» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від09 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_2» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи скарг, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся із зазначеним позовом до суду, мотивуючи його тим, що 08 липня 2008 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № 135/08-Ф. Згідно кредитного договору банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості та платності грошові кошти в сумі 25000,00 доларів США, в порядку і на умовах, визначених цим договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 07 липня 2018 року. В якості забезпечення виконання зобов»язань за вказаним кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки від 08 липня 2008 року, предметом якого є нерухоме майно житловий будинок та земельна ділянка, що знаходяться в м. Білій Церкві, Київської області по вулиці Чапаєва, 21. Позивач вважав, що вказані договори були укладені в порушення вимог чинного законодавства, в зв»язку з чим він звернувся до суду та просив суд визнати недійсними вказані кредитний договір та договір іпотеки.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2016 рокупозов задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № 135/08-Ф, укладений 08 липня 2008 року між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк», який змінив своє найменування з Акціонерне товариство «Індустріально-експортний банк» на Публічне акціонерне товариство «Креді ОСОБА_2» та громадянином ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, з моменту укладення. Визнано недійсним договір іпотеки від 08 липня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 4266, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 укладений між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк», який змінив своє найменування з Акціонерне товариство «Індустріально-експортний банк» на Публічне акціонерне товариство «Креді ОСОБА_2» та громадянином ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, з моменту укладення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 08 липня 2008 року між ним та АТ „Індустріально-Експортний Банк, який в подальшому змінив своє найменування з АТ „Індустріально-Експортний Банк на ПАТ „Креді ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №135/08-Ф. Відповідно до умов п.1.1. кредитного договору банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 25 000,00 (двадцять пять тисяч доларів США,00 центів) в порядку і на умовах, визначених цим договором. Згідно п.1.2 кредитного договору, кредит надається позичальнику на наступні цілі: на будівництво та ремонт будинку. Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 15,0 % відсотків на рік. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється із розрахунку 360 днів у році. Банк надав кредит позичальнику строком з 08 липня 2008 року по 07 липня 2018 року. В якості забезпечення виконання зобовязань щодо погашення кредиту між позивачем та банком було укладено договір іпотеки від 08 липня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 4266, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4. Предметом договору іпотеки є нерухоме майно житловий будинок та земельна ділянка , що передаються в іпотеку та знаходяться в місті Біла Церква, Київської області по вул.Чапаєва, 21. Відповідно до умов кредитного договору погашення кредиту відбувається згідно графіку погашення. Позивач вказує на те, що кредитний договір та додатки до нього укладені з порушенням вимог чинного законодавства, а саме з порушенням положень ст.ст. 203, 215 ЦК України та положень ч.ч. 2, 4 ст. 11, ст.ст. 18, 21 Закону України «Про захист споживачів», п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808. Позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір, з моменту укладення та визнати недійсним договір іпотеки від 08 липня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 4266, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4, укладений між відповідачем та громадянином ОСОБА_3, з моменту укладення.

Позивачем подано до суду уточнену позовну заяву, в якій уточнив підстави позову та вказав на те, що кредитний договір та додатки до кредитного договору, укладені між сторонами мають бути визнані недійсними, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України та ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки вказані правочини укладені з порушеннями вимог ч.ч. 2, 4 ст. 11, ст.ст. 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808. При цьому, представник позивача послалася на те, що відповідачем не було проведено переддоговірної роботи з позивачем у відповідності до вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808, а саме перед укладенням договору про надання споживчого кредиту банк не повідомив позивача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Банк під час укладення кредитного договору не попередив письмово позивача про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Позивач в позовній заяві та представник позивача в уточненій позовній заяві та в судовому засіданні вказували на те, що оскільки відповідач не провів переддоговірну роботу та не надав позивачу всю необхідну інформацію перед укладенням кредитного договору, то це вплинуло на прийняття ним рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення позивачем вищевказаного спірного договору на невигідних для нього умовах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив з положень ст.ст. 215, 216, 236, 257, 261, 525, 526, 530, 625, 627, 1050, 1054 ЦК України та прийшов до помилкового висновку про те, що позов є обґрунтованим та доведеним належними та допустимими доказами.

З таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він суперечить обставинам справи.

Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В статті ст. 627 ЦК України, зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем по справі не надано жодних доказів на підтвердження того, що при укладенні оспорюваних договорів були порушені вимоги чинного законодавства та його прва споживача фінансових послуг.

Зокрема у кредитному договорі міститься вся інформація, яку банк зобовязаний був надати позивачу перед укладенням договору про надання споживчого кредиту. Надана до суду копія анкети на отримання кредиту також містить інформацію, яка ідентифікує особу-позичальника ОСОБА_3, місце його роботи, розмір його та його сімї місячного доходу та витрат, активи сімї. Копія заявки на отримання кредиту, також, містить відомості про суму кредиту та джерела погашення.

Позивачем також не надано суду доказів на підтвердження його доводів про те, що умови договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 уклав вказані договори добровільно та тривалий час виконував взяті на себе зобов'язання, а отже погодився з усіма умовами, що випливали із укладення кредитного договору.

Крім того, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 13.07.2015 року, ухваленим по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_2», було задоволено позовні вимоги банку та стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором у розмірі 15211,48 доларів США та 4202,98 грн. Вказане рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області набрало законної сили.

Посилання суду на висновок № 81 експертного економічного дослідження від 09.02.2016 року, поданий до суду позивачем, колегія суддів вважає некоректним, оскільки даний висновок є неналежним доказом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, у зв»язку з чим рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2016 рокупідлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_2» задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_2» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН:НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_2» судовий збір в розмірі 1071 гривню 84 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: