Справа №490/4842/16-ц 11.07.2016 11.07.2016 11.07.2016
Провадження №22-ц/784/1718/16
Справа № 490/4842/16ц
Провадження №22ц/784/1718/16 Головуючий у 1-ї інстанції Гуденко О.А.
Категорія 48 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

11 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Локтіонової О.В., Колосовського С.Ю.,

із секретарем: Андрієнко Л.Д.,

за участю: позивачки ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника третьої особи - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2016 року

за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_6,

третя особа виконком Миколаївської міської ради,

про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька

В С Т А Н О В И Л А:

12 травня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом та заявою про його уточнення до ОСОБА_6 про надання дозволу на виїзд їх неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон до Республіки Італія на період з 1 липня 2016 року по 30 вересня 2016 року та з 1 грудня 2016 року по 31 січня 2017 року без згоди батька дитини.

В обґрунтування позову зазначала, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 2 серпня 2008 року по 18 листопада 2014 року, та мають малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу відповідач не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, крім того відмовляється надати згоду на виїзд дитини до бабусі за кордон до Республіки Італія з метою оздоровлення та розширення світогляду.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2016 року позов ОСОБА_2С задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з найкращого забезпечення інтересів дитини та відсутності підстав для відмови батька від надання згоди на виїзд малолітнього сина за межи країни.

З таким висновком суду слід погодитися, оскільки він відповідає нормам матеріального права та обставинам справи.

Так, у відповідності до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно вимог частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини пункт 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), що у відповідності до статей 153, 157 СК України надасть можливість батьку дитини брати участь у її вихованні та не позбавить його права на особисте спілкування з нею.

При вирішенні справи судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбу у період з 2 серпня 2008 року по 18 листопада 2014 року (а.с.4), та мають спільного малолітнього сина ОСОБА_7, 2010року народження (а.с.5).

Наданою до матеріалів справи характеристикою з дошкільного навчального закладу, який відвідує син сторін підтверджено, що позивачка займається вихованням дитини, його оздоровленням та розвитком (а.с.32), а в наступний час бажає виїхати разом з сином на відпочинок за місцем постійного проживання бабусі до Республіки Італія.

Перебування малолітнього сина відповідача за межами України певний період, а саме з 1 липня 2016 року по 30 серпня 2016 року та з 1 грудня 2016 року по 31 січня 2017року, враховуючи короткостроковість поїздки та окреме проживання дитини з ОСОБА_2, не може негативно позначитися на відносинах батька із сином, але надасть дитині можливість спілкування з бабусею на літніх канікулах та в період зимових свят.

Однак батько дитини відмовляється давати нотаріально посвідчену згоду на такий виїзд.

Зазначені дії відповідача, на думку колегії суддів, необґрунтовано обмежують права позивача на виховання дитини та обмежує її можливість як матері організувати дитині відпочинок із оздоровленням, у поєднанні із спілкуванням онука із своєю бабусею.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що надання позивачці дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_7 за кордон до Республіки Італія без згоди батька ОСОБА_6 в її супроводі, відповідатиме інтересам дитини та сприятиме зміцненню його здоров'я та розвитку. Такий виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті відпочинок та оздоровлення, спілкування з рідними, і не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцію.

Доводи апелянта щодо відсутності даних про забезпечення інтересів дитини при виїзді за місцем проживання ОСОБА_9, спорідненість якої на його думку з позивачкою ОСОБА_2 не підтверджена належними документами, є безпідставними, так як дитина виїжджає у супроводі матері, на утриманні якої і знаходиться, а виїзд до країн Шенгенської зони повинен, зокрема, підтверджуватися як належним матеріальним утриманням, так і гостевим запрошенням, тому такі побоювання відповідача ґрунтується тільки на його субєктивних припущеннях.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 не спростовують висновків місцевого суду, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення, ухваленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права. В звязку з чим, апеляційна скарга в силу ч. 1 ст. 308 ЦПК підлягає відхиленню.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді