Справа № 362/1791/16-ц Головуючий у І інстанції Ковбель М. М.
Провадження № 22-ц/780/5567/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 52 21.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Журби С.О., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про зміну формулювання причини та дати звільнення, внесення змін в трудову книжку, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання вчинити дії,, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 02 жовтня 2012 року вона працювала на посаді продавця-консультанта у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, однак в зв'язку з тим, що відповідач несвоєчасно виплачувала заробітну плату, позивач на початку січня 2016 року заявила про свій намір звільнитися з роботи, однак погодилася працювати до того часу, поки не знайдуть нових продавців. Як зазначає позивач, 01 лютого 2016 року вона подала заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 15 лютого 2016 року та виплати компенсації за невикористану відпустку. ОСОБА_2 стверджує, що 15 лютого 2016 року їй зателефонувала відповідач і повідомила, що не проти виплатити їй кошти та що ОСОБА_2 необхідно з'явитися 16 лютого 2016 року для здійснення переобліку, в іншому випадку її буде звільнено за прогули.

ОСОБА_2 зазначає, що 20 лютого 2016 року вона отримала поштове повідомлення від ОСОБА_3, в якому зазначено, що їй необхідно прибути 28 лютого 2016 року на біржу для розірвання трудового договору, однак вона вважає, що цей день припадає на вихідний день і тому біржа була закрита. 26 лютого 2016 року позивач знову отримала поштове повідомлення від ОСОБА_3, в якому було зазначено, що позивачу необхідно прибути 04 березня 2016 року для розірвання трудового договору.

Зі слів ОСОБА_2, 04 березня 2016 року вона з'явилася на біржу Солом'янського району, де вони з відповідачем розірвати трудовий договір, та відповідач перерахувала їй на карточку 1 128,00 гривень, однак позивач вважає, що ОСОБА_3 невірно зробила запис в трудовій книжці щодо звільнення її за п. 4 ст. 40 КЗпП України, невірно зазначила дату звільнення та недоплатила їй 4 355,78 гривень компенсації за невикористану відпустку і заборгованість по заробітній платі.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апелянт подала апеляційну скаргу в якій посилається на те, що рішення незаконне, ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, а також судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона не обґрунтована та не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Судом першої інстанції було встановлено, що 02 жовтня 2012 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено трудовий договір, зареєстрований Солом'янським районним центром зайнятості Київського міського центру зайнятості 08 жовтня 2012 року за №8, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов'язувалася виконувати роботу продавця-консультанта (а.с. 7).

01 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернулася до ФОП ОСОБА_3 із заявою про звільнення її з роботи з 15 лютого 2016 року за власним бажанням відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за всі дні невикористаної відпустки. Проте запис ознайомлення ФОП ОСОБА_3 з вищезазначеною заявою датований 14 лютого 2016 року (а.с 39).

Відповідно до акта №1 від 16 лютого 2016 року складеного ФОП ОСОБА_4 в присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_2, 13 лютого, 14 лютого, 15 лютого та 16 лютого 2016 року була відсутня на робочому місці з 09 години 00 хвилин до 19 години 00 хвилин (а.с. 40).

Відповідно до акту №2 від 16 лютого 2016 року складеного ФОП ОСОБА_4 в присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_2 відмовилася від надання пояснень стосовно причин прогулів 13 лютого, 14 лютого, 15 лютого та 16 лютого 2016 року (а.с. 41).

Відповідно до розпорядження №2 від 15 лютого 2016 року, в зв'язку зі звільненням ОСОБА_2 з роботи, необхідно провести інвентаризацію майна в її присутності в період з 15 лютого по 17 лютого 2016 року (а.с. 44)

Відповідно до розпорядження №3 від 15 лютого 2016 року, ФОП ОСОБА_3 зобов'язана виплатити компенсацію за 80 робочих днів невикористаної щорічної відпустки ОСОБА_2М.(а.с. 43).

Відповідно до розпорядження №4 від 18 лютого 2016 року, ОСОБА_2 ,13 лютого, 14 лютого, 15 лютого та 16 лютого 2016 року була відсутня на роботі без поважних причин та не з'явилася на інвентаризацію, в зв'язку з чим ОСОБА_2 звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 42).

Відповідно до розпорядження №5 від 18 лютого 2016 року, в зв'язку з відсутністю ОСОБА_2 на робочому місці з 15 лютого по 18 лютого 2016 року, вирішино зробити інвентаризацію матеріальних цінностей у відділі ФОП ОСОБА_3 з 19 лютого по 20 лютого 2016 року в складі ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8В.(а.с. 45).

Відповідно до акту проведення інвентаризації матеріальних цінностей у відділі ФОП ОСОБА_3 від 21 лютого 2016 року, комісія виявила нестачу матеріальних цінностей на суму 1 821,00 гривень (а.с. 46).

18 лютого 2016 року в трудовій книжці ОСОБА_2 зроблено запис про звільнення останньої з роботи відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули (а.с. 13).

18 лютого 2016 року ФОП ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_2 з листом, в якому повідомила, що останній необхідно з'явитися 28 лютого 2016 року в Солом'янський РЦЗ для розірвання трудового договору(а.с. 10).

23 березня 2016 року ФОП ОСОБА_3 надіслала ОСОБА_2 лист, в якому зазначено, що ОСОБА_2 звільнено з роботи у відповідність до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України, та що їй необхідно надати реквізити для зарахування коштів в рахунок компенсації за невикористану відпустку та відпрацьований час (а.с. 11).

З п. 17 трудового договору від 02 жовтня 2012 року вбачається, що трудовий договір розірвано 18 лютого 2016 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та 04 березня 2016 року Солом'янським районним центром зайнятості Київського міського центру зайнятості знято з реєстрації.

Як вбачається з розрахунку компенсації за відпустку, наданого позивачем заборгованість за період з жовтня 2012 року по лютий 2016 року становить 3 505,77 гривень (а.с 24).

Як вбачається з розрахунку компенсації за відпустку, наданого відповідачем заборгованість відповідача перед позивачем становить 1 128,00 гривень, яку ФОП ОСОБА_3 перерахувала на рахунок ОСОБА_2, що підтверджується квитанцією (а.с. 47-49).

11 березня 2016 року ОСОБА_2 надіслала відповідачу досудову вимогу (а.с. 8).

Свідок ОСОБА_9 зазначила, що їй невідомо коли позивачка подала заяву про звільнення, однак стверджує, що ОСОБА_2 відпрацювала два тижні, при цьому ОСОБА_9 пояснила, що була звільнена з роботи більше року.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що позивач дійсно не виходила на роботу декілька днів в лютому, та що коли була зміна позивача в неї постійно запитували відвідувачі де можна знайти працівника з відділу ФОП ОСОБА_3

Відповідно до ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами.

Вимогами ст. 38 КЗпП України передбачено, що Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин

Згідно ч. 1 ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення : 1)догана, 2)звільнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору до суду у справі про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_5 України від 06.11.1992 року №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів (із подальшими змінами), При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП ( 322-08 ), суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно вимог ст.ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції проте, що позивач не довела ті обставини, на які посилалася, як на підставу своїх позовних вимог, та враховуючи, що ОСОБА_2 була звільнена через прогули, що підтверджується вищезазначеними актами (а.с. 40-41), за таких обставин колегія суддів вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими та в їх задоволенні слід відмовити.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: