Провадження № 22-ц/779/1328/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якої діють законні представники ОСОБА_5 та ОСОБА_6, Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування в м. Івано-Франківську, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якої діють законні представники ОСОБА_5 та ОСОБА_6, Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 21 грудня 2015 року до участі в справі залучено орган опіки та піклування в м. Івано-Франківську.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосуванням норм матеріального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про недоведеність існування між сторонами інших правовідносин, ніж передбачено договором купівлі-продажу земельної ділянки, зокрема договору позики. Однак, судом не дано належної оцінки розпискам від 31.03.2014 року та 20.09.2014 року, в яких зазначено про отримання ним від ОСОБА_3 коштів у сумі 34 000, 00 доларів США, а також зобовязання їх повернути. Відповідно ці розписки містять всі ознаки правовідносин позики згідно положень ст.ст. 1046,1047, 1049 ЦК України.

Поза увагою суду залишилася і та обставина, що вказані розписки нерозривно повязані з оспорюваним договором і, як зазначав сам ОСОБА_3, написані на його виконання. Так, згідно умов договору вони погодили, що продаж земельної ділянки вчиняється за 90 000,00 грн, з яких 80 000,00 грн передано до моменту посвідчення цього договору, а решту 10 000,00 грн представник покупця зобовязався передати йому не пізніше 01.04.2014 року. При цьому сторони визначили, що повний розрахунок між ними буде підтверджено заявою продавця, що є невідємною частиною цього договору. Однак, дати написання розписок не відповідають даті укладення договору, такі видані пізніше. Крім того, в розписках вказана інша ціна продажу, а саме 34 000,00 доларів США, а не 90 000,00 грн. Не складено ОСОБА_3 і заяви про остаточний розрахунок, яка є невідємною частиною договору. Всім цим обставинам суд не дав належної оцінки та не встановив дійсних правовідносин між ним та ОСОБА_3

З цих підстав просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В засіданні апеляційного суду представники апелянта доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_3 доводів скарги не визнала посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють як законні представники ОСОБА_5, представники Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, органу опіки та піклування в м. Івано-Франківську в судове засідання не зявилися будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розглядові справи в їх відсутності.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що в момент укладення спірного правочину сторони свідомо встановили між собою інші правовідносини. Відтак, підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки немає. Відповідно, ОСОБА_4 в особі її батьків є добросовісним набувачем у встановленому порядку спірної земельної ділянки, а тому відсутні підстави для витребування цього майна та скасування його державної реєстрації.

Вислухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Постановлене у справі рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону виходячи з наступного.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 31 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_7, укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (а.с.6-7).

Відповідно до умов договору предметом договору є земельна ділянка площею 0,0689 га, яка розташована за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Українських Декабристів, поруч будинку №46, кадастровий номер :15:001:0295 та належить продавцеві на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №882415. Цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (п.п.1.2., 1.3., 1.4.).

Згідно з п. 2.1. договору продаж предмету договору за домовленістю сторін вчиняється за 90 000,00 грн, з яких 80 000,00 грн представник покупця передав, а продавець прийняв до моменту посвідчення цього договору. Решту суми в розмірі 10 000,00 грн представник покупця зобовязується передати продавцеві, а продавець зобовязується прийняти не пізніше 1 квітня 2014 року. Також сторони визначили, що ця ціна відповідає їх волевиявленню, є остаточною та зміні не підлягає. Повний розрахунок за предмет договору буде підтверджено заявою продавця, що є невідємною частиною договору.

В подальшому згідно договору дарування земельної ділянки від 31 квітня 2015 року ОСОБА_3 подарував вказану земельну ділянку ОСОБА_4, від імені та в інтересах якої діяли її законні представники батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.10).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що договір купівлі продажу земельної ділянки є удаваним, був вчинений з метою приховання іншого правочину - договору позики, тому з урахуванням норм ст. ст. 203, 215 ЦК України, є недійсним.

За правилами чч. 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішньої волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

В силу ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

За змістом ч. 3 ст.10, ч. 2 ст.59, ст. 60 ЦПК України ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про визнання договору удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто, позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили правочин, але насправді між ними існують інші правовідносини.

Разом з тим, у п 1.7. договору сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Посилання апелянта, що факт укладення саме договору позики, а не договору купівліпродажу підтверджується розпискам від 31.03.2014 року та 20.09.2014 року не заслуговують на увагу. Як обумовлено сторонами у п. 2.1. договору купівлі-продажу земельної ділянки до моменту посвідчення цього договору представник покупця передав, а продавець прийняв кошти у сумі 80 000,00 грн.

Крім того, зясовано, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2015 року, залишеним без змін в цій частині рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Івано-Франківської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_2 заперечував позовні вимоги ОСОБА_8 та підтверджував правомірність укладення оспорюваного договору.

З врахуванням наведених обставин місцевий суд прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між ним та ОСОБА_3 виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу, і саме на виникнення цих правовідносин була спрямована їх воля.

Також місцевий суд обґрунтовано відмовив і у задоволенні позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в ч. 4 ст. 41 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зі змісту ст.ст. 387, 388 ЦК України вбачається, що право на витребування майна з чужого незаконного володіння має тільки власник.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Враховуючи, що позивачем не доведено необхідність судового захисту його права - порушеного, невизнаного або оспорюваного, відповідно були відсутні правові підстави для задоволення його позову.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_9