22-ц/775/960/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Шатілова Л.Г.
Доповідач Попова С. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.,

при секретарі Герасимовій Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до свого чоловіка ОСОБА_1 про визнання недійсним укладеного між ними 08.11.2012р. договору дарування квартири № 51 по проспекту Леніна (нині Миру) в м. Маріуполі Донецької області, за яким обдарований відповідач набув право власності на це майно. Посилалась на те, що проживає разом із чоловіком понад 13 років в офіційному шлюбі з вересня 2003 року. Відповідач зареєстрований в цій квартирі. Сімейні відносини були складними. У звязку з погіршенням стану здоровя, двома операціями (на ліве око і заміну тазостегнового суглобу), неможливістю доглядати за собою, вона попросила у відповідача здійснювати за нею догляд, а відповідач погодився на це під умовою передання йому квартири у власність після її смерті, пообіцяв про неї дбати і доглядати. На цьому домовились і уклали договір, яким вважала договір довічного утримання. Але згодом умови договору відповідач фактично не виконував. Тільки згодом, коли відповідач став її виганяти з квартири, і коли вона знайшла копії документів та правочину, довідалась, що було укладено договір дарування. Посилаючись на помилку в природі правочину, просила визнати цей договір дарування недійсним з підстав, визначених у ст. 229 ЦК України.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір дарування однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (проспект Республіки) в м. Маріуполі, укладений 08.11.2012р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 08.11.2012р., реєстровий № 1267. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведення обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_4, які підтримали доводи скарги, заперечення проти скарги позивача ОСОБА_2, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомленого про дату розгляду справи приватного нотаріуса ОСОБА_3, від якої надійшла заява про вирішення справи у її відсутність, дослідивши письмові матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, за таких підстав.

Судом встановлено, що сторони є подружжям - перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09.09.2003р. (а.с. 7).

08.11.2012р. ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (проспект Республіки) в м. Маріуполі Донецької області, загальною площею 33,45 кв.м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстр. № 1267 (а.с. 10). Право власності набувача ОСОБА_1 зареєстровано в МКП «Маріупольске бюро технічної інвентаризації» за реєстр. № 27620055 (а.с. 11).

Після оформлення договору дарування спірної квартири на імя відповідача і реєстрації 19.11.2012р. права власності набувача, позивач продовжує проживати в цьому помешканні.

На момент укладення правочину позивачеві ОСОБА_2 було 76 років, вона є інвалідом 1 групи, за висновком МСЕК № 391856 з квітня 2011 року потребує постійного стороннього догляду і допомоги (а.с. 9).

Задовольняючи позов, суд врахував сукупно, що позивач на день укладання договору була особою похилого віку, інвалідом першої групи, за висновком МСЕК потребує постійного стороннього догляду, окрім спірної квартири, у неї немає іншого житла, має невелику пенсію; після укладення договору позивач продовжувала проживати у відчуженій квартирі. З урахуванням цих обставин, суд виходив з доведення того факту, що укладаючи договір, позивач мала на меті укладення договору довічного утримання, а вчинений правочин дарування не відповідав її внутрішній волі, то має бути визнаний недійсним.

З такими висновками суду не можна не погодитись з огляду на наступне.

Згідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до ст. 203 ЦК України є, зокрема, вільне волевиявлення учасника правочину, що має відповідати його внутрішній волі (ч. 3).

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням.

За змістом роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р., правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що при вчиненні договору вона помилялася щодо його природи, прав та обов'язків сторін, що має істотне значення, оскільки вважала, що уклала договір за яким, відповідач зобовязаний доглядати її до смерті, а після неї стане власником квартири. Дарувати відповідачу житло не мала наміру, оскільки іншого місця проживання в неї не має.

Як впевнилась колегія суддів в ході апеляційного перегляду справи, позивач, укладаючи оспорюваний договір дарування, мала на меті те, що відповідач, як чоловік, буде довічно надавати їй матеріальну допомогу та доглядати її.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заперечувала вказаних у змісті позовної заяви доводів, що вона не мала наміру дарувати квартиру, вважала, що чоловік її догляне, як він запропонував напередодні угоди. Кажучи про намір на укладення договору довічного утримання, не навела конкретного переліку обумовлених сторонами певних умов, притаманних для цього виду договору. Втім, пояснювала це тим, що повірила чоловікові, що він буде здійснювати догляд за нею. Але чоловік згодом після угоди не став виконувати своїх обіцянок.

В апеляційному суді відповідач ОСОБА_1 підтвердив, що здійснював догляд за дружиною-інвалідом: 17 разів возив дружину до лікарні, порався в побуті, скуплявся.

За змістом укладеного між сторонами договору дарування квартири, посвідченого 08.11.2012р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 1267, в п. 6 сторони - дарувальник ОСОБА_2 і обдарований ОСОБА_1 підтверджують, вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

В ході розгляду справи судом першої інстанції не здобуто доказів щодо наділення позивача з укладенням оспорюваного договору іншим жилим приміщенням задля непорушення її житлових прав.

Похилий вік ОСОБА_2 сам по собі не є юридичним чинником, який надає позивачу преференцій у вирішенні спору. Проте, суд має оцінювати обставини, що мають істотне значення, в сенсі конструкції ст. 229 ЦК України, з урахуванням всіх зібраних доказів. В даному випадку судом апеляційної інстанції враховані в сукупності пояснення допитаних свідків, а також обставини укладення угоди і поведінка сторін після учинення цього правочину, в тому числі відшукування позивачем відновлення своїх прав в судовому порядку після укладення договору.

Тож, неправильне сприйняття природи правочину вплинуло, як вірно відзначив суд першої інстанції, на волевиявлення позивачки, що має істотне значення в сенсі ст. 229 ч. 1 ЦК України, якою вмотивовано позов.

Укладений договір порушує права ОСОБА_2, оскільки в силу похилого віку, стану здоровя (перенесені у 2010-2012 роках операції з заміни тазостегнового суглоба, операції ока), непрацездатності через інвалідність І групи, доведене у встановленому законом порядку МСЕК потребування ходунків і постійного стороннього догляду з 2011 року (тобто незадовго до укладення оспорюваного правочину в 2012 році) - укладаючи із відповідачем договір, позивач мала на меті відчуження на користь ОСОБА_1 квартири, яка є єдиним її житлом, в якій вона продовжує проживати досі, лише за умови довічного утримання надання стороннього догляду і матеріальної допомоги. І якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, що знайшло своє підтвердження в суді, то спірний договір не був би укладений.

Розяснення нотаріусом суті вчиненого правочину не вплинуло на доведену судовим розглядом мету позивача: отримання стороннього догляду за нею і утримання до старості взамін позбавлення права на власність.

Тож доведено, що неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину вплинуло на волевиявлення її під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, що вона дійсно мала на меті.

Оскільки відповідач проживав як до укладення угоди, так і після угоди - загалом понад 13 років разом із позивачем однією сімєю, то стверджувати, як наполягає в апеляційній скарзі відповідач, про найголовну і передрішуючу рису чинності цього правочину як фактична передача предмету дарунку обдарованому ОСОБА_1, що має нівелювати інші вищенаведені чинники щодо субєктивного сприйняття позивачем природи укладеного правочину як договору довічного утримання, як вважає колегія суддів, не можна.

Також судом зазначено, що позивачка не пропустила строк позовної давності для звернення до суду, оскільки тільки у 2014 році дізналася, що уклала договір дарування і ці пояснення позивача не були спростовані в судовому засіданні.

Виконання і після укладення договору дій з догляду дружиною, що стверджував сам відповідач, унеможливило уявлення у позивача (ще деякий час після угоди) враження, що її права порушені. Колегія суддів погоджується із такими доводами, зважаючи, що сторони не заперечували проживання їх у спільному побуті із здійсненням ОСОБА_1 догляду за своєю дружиною, за що держава виплачувала кошти, зазначення позивачем в суді першої інстанції того факту, що родичів в неї на Україні немає. Безумовним є факт, що позивач, з обмеженими фізичними можливостями в повній мірі не могла самообслуговуватись.

З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги, що позивач у березні і вересні 2015 року вже намагалась порушити спір з оспорювання правочину, то строк позовної давності, як вірно вирішив суд, не пропущений.

Наведена у змісті апеляційної скарги відповідача обставина щодо придбання спірної квартири за кошти в сумі 2000дол., які позивач зайняла у відповідача за борговою розпискою до шлюбу, а після оформлення шлюбу так і не повернула - не є тією обставиною, що має погасити задоволені вимоги позивача про визнання недійсним правочину за ст. 229 ЦК України (що доведено судовим розглядом) і зробити діаметрально іншим рішення суду. Такі посилання містять в собі ознаки інших правовідносин між сторонами, а саме тих, що виникають з інституту позики, і мають доводитись в межах іншого спору, порушеного у встановленому процесуальним законом порядку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2, відповідні їм правовідносини, правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у позивача під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного, наявність у позивача мети передачі майна за умови вчинення на її користь дій з догляду за нею і утримання, всупереч ст. 717 ЦК України, що є підставою для визнання договору дарування квартири недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 і ст. 229 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, тому рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді