Справа № 449/576/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2016 р. Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Гуняк О.Я.,

з участю секретаря судових засідань: Кісіль С.З.

позивача: ОСОБА_2,

представника позивача: ОСОБА_3,

представника третьої особи: Гриньків Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Перемишляни цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третьої особи: служби у справах дітей Перемишлянської районної державної адміністрації Львівської області про стягнення аліментів та негайне відібрання дитини, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду, просить суд:

- стягнути з ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку доходу з 23.09.2015 року до 03.02.2016 року;

- постановити рішення про відібрання її сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 від ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 і повернути його ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2

В обґрунтування позову покликається на те, що з 17.07.2009 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу в них народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Певний період часу проживали у Києві, проте в травні 2014 року відповідач знайшов собі іншу жінку та переїхав проживати до своїх батьків у АДРЕСА_5 Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27.11.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11 серпня 2015 року визначено місце проживання їхнього малолітнього сина ОСОБА_6 із нею - ОСОБА_2. Покликається на те, що на сьогоднішній день дитина зареєстрована і проживає із позивачем за адресою: АДРЕСА_2 з 23 вересня 2015 року та знаходиться на її повному утриманні. Звертає увагу суду на те, що відколи дитина проживає із позивачем, він не допомагав їй матеріально утримувати дитину, не купував їй одяг, не оплачував витрати на лікування та дозвілля сина. Заочним рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 квітня 2016 року стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, починаючи з 03.02.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Окрім цього, 21.04.2016 року відповідач разом зі своїми батьками викрав сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 з садочка "Сонечко"

в м. Бібрка, не попередивши її приїхав в садок, за словами вихователів поводився агресивно, вживав нецензурну лексику, погрожував вихователям, виривав дитину, не зважаючи на плач сина та інших дітей. Звертає увагу суду на те, що повернути сина відповідач відмовляється, не йде на контакт, поводиться неадекватно, налаштовує сина проти неї, обмежує її у спілкуванні з ним особисто, навіть по телефону. Вказує, що одразу ж, як дізналася, що відповідач викрав дитину негайно подзвонила до поліції, однак поліція приїхала через 1,5 години. Покликається на те, що написала заяву про вчинення кримінального правопорушення до Перемишлянського відділення поліції Золочівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівської області. Однак, до цього часу, не вчинено жодних дій, дитина і надалі знаходиться у відповідача. Звертає увагу суду на те, що представник відповідача - ОСОБА_8 надіслала на адресу відділу Державної виконавчої служби Перемишлянського районного управління юстиції заяву про те, що відповідач зобов'язується повернути дитину матері особисто ( привезти її до місця проживання матері) 07.05.2016 року. Вказує, що 16.05.2016 року державним виконавцем Тинник О.Я. було складено акт про те, що відповідач 21.04.2016 року забрав сина ОСОБА_6 та станом на 16.05.2016 року не повернув, у зв'язку з чим виконання рішення суду є неможливим. 23.05.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа, оскільки стягував 21.04.2016 року відібрав силоміць дитину та зобов'язався особисто повернути дитину 07.05.2016 року, проте стягувачем дитину не повернуто. Повідомляє, що 23.05.2016 року з працівниками поліції поїхала до місця проживання відповідача аби особисто забрати сина, однак відповідач не дозволив ні побачитись ні поспілкуватися із сином та повідомив її, що син знаходиться у нього на відпочинку і наміру його повертати він не має. Покликається на вимоги ст.ст.19, 162,180-183 СК та просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, пояснила, що 29.04.2014 року відповідач - ОСОБА_5 побив її та вигнав з дому, заборонив їй забрати дитини. З цього часу, вона намагалась повернути сина і лише рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.08.2015 року визначено місце проживання її малолітнього сина - ОСОБА_6 разом з нею ОСОБА_2. 23.09.2015 року виконано судове рішення, вона забрала дитину і до цього часу син проживав з нею за адресою: АДРЕСА_3 відвідував дитячий дошкільний заклад "Сонечко", що в м. Бібрка Перемишлянського району. Звертає увагу суду на те, що 21.04.2016 року ОСОБА_5 викрав дитину з дошкільного навчального закладу, чим спричинив сину психологічну травму, відібравши такого від матері та в подальшому вже тривалий час їй не відомо про долю сина, умови його проживання, його психологічний та моральний стан, адже відповідач забороняє їй бачитись та спілкуватись з дитиною. Окрім цього, просить стягнути аліменти з відповідача в період з 23.09.2015 року по 03.02.2016 року, оскільки саме 23.09.2015 року вона забрати сина від відповідача, відповідно до судового рішення, без жодних його особистих та побутових речей, іграшок, одягу, тому змушена була витрати значні кошти для придбання сину всього необхідного обсягу речей.

Представник позивача підтримав позовні вимоги свого довірителя та просить суд врахувати факти та обставини, викладені в позовній заяві та які містяться в матеріалах справи.

Відповідач - ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду, про що свідчать повідомлення про вручення повістки (а.с.49,61а,64-65,67 ) тому, суд вважає за можливе, відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України проводити розгляд справи у відсутності зазначених осіб, на підставі наявних доказів.

Представник третьої особи - просив позов задовольнити, оскільки вважає, що дитину слід негайно поверну до матері за його місцем проживання.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України "Про охорону дитинства" від 21.06.2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Відповідно до "Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок", схваленої Постановою Верховною Радою України №475-XFV від 05.03.1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину.

Згідно зі ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Відповідно до ст. 15 ЗУ "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З копій свідоцтва про народження від 22 жовтня 2009 року, серії НОМЕР_1 вбачається, що сторони є батьками: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.57).

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.08.2015 року визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7 року, разом з матір'ю ОСОБА_2. Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_5 перешкод в участі у вихованні сина ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1, зокрема у періодичних чи систематичних побаченнях, можливості спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання батька (а.с.9-12).

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 21.04.2016 року стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, починаючи з 03.02.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва направлено на розгляд до Перемишлянського районного суду Львівської області матеріали цивільної справи №2-822/16р. за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, треті особи: Служби у справах дітей Деснянського району в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Роменської районної державної адміністрації про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини (а.с.32).

Відповідно до Довідки Стрілківської сільської ради від 24.12.2015 року за №1246 ОСОБА_6, 2009 р.н. разом з матір'ю - ОСОБА_2, 1975 р. народження проживають в АДРЕСА_4 (а.с.8)

Згідно витягу з кримінального провадження № 0000537 від 12.05.2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено заяву ОСОБА_2 про те, що її колишній чоловік ОСОБА_5, не виконує рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.08.2015 року, яким визначено місце проживання їх малолітнього сина разом з матір'ю, з правовою кваліфікацією діяння за ч. 1 ст. 382 КК України (а.с.71).

Як вбачається з акта державного виконавця відділу державної виконавчої служби Перемишлянського районного управління юстиції від 16.05.2016 року при виконання в/листа 585/531/15-ц від 30.09.2015 року із слів боржника ОСОБА_2 встановлено, що рішення суду виконати неможливо у зв'язку з тим, що 21.04.2016 року стягував ОСОБА_5 відібрав силоміць дитину ОСОБА_6 та зобов'язувався особисто повернути дитину 07.05.2016 року, проте станом на 16.05.2016 року дитину ОСОБА_2 не повернуто та стягувач ОСОБА_5, відмовився повертати дитину матері (а.с.70)

23.05.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки боржником рішення суду виконати неможливо, оскільки стягувач 21.04.2016 року відібрав силоміць дитину та зобов'язався особисто повернути дитину 07.05.2016 року, проте стягувачем дитину не повернуто. Дії стягувача трактуються, як чинення перешкод (а.с.46).

Відповідно до повідомлення начальника СВ Перемишялнського відділу поліції Золочівського відділення поліції ГУ НП у Львівській області, заява ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України стосовно того факту, що 21.04.2016 року ОСОБА_5 всупереч установленому законом порядку, без її дозволу та відома, забрав із садочка сина ОСОБА_7, який на даний час знаходиться за місцем проживання батька, прийнята та зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, реєстраційний номер №0000193 (а.с.56)

Суд вважає, що відповідач самовільно, без згоди матері змінив місце проживання дитини, не допускає спілкування сина з матір'ю на шкоду інтересам дитини, оскільки сам факт розлучення дитини з матір'ю є психотравмуючим фактором, а тому вимоги позивача про відібрання дитини є законними.

Суд, керуючись принципом рівності прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини, повинен давати оцінку насамперед об'єктивним обставини життя, які б свідчили про інтереси дитити.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов'язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у ЦПК України, зібрані у відповідності з чинним цивільно-процесуальним законодавством.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Жодних фактів, ознак чи наявність інших випадків, які б давали підстави вважати, що залишення дитини з матір'ю є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання, судом не встановлено.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.3 ст. 11 ЗУ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати честь та гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Як випливає зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959р. - дитина для повного і гармонізаційного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач - ОСОБА_5 21.04.2016 року, без відома матері - ОСОБА_2 забрав сина - ОСОБА_6 з садочка м. Бібрка, зобов'язався особисто, згідно поданої заяви повернути дитину матері особисто (привезти її до місця проживання матері) 07.05.2016 року, однак всупереч рішенню Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11 серпня 2015 року, яким визначено місце проживання дитини разом з матір'ю ОСОБА_2, досі не повернув сина.

У своїй практиці Європейський Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві".

Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує ("Хазе проти Німеччини" (Haase v. Germany), № 11057/02). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я ("Валлова і Валла проти Чеської Республіки", № 23848/04, від 26 жовтня 2006 року; "Гавелка та інші проти Чеської Республіки", № 23499/06, від 21 червня 2007 року).

Суд відзначає, що відібрання дитини, не розлучає дитину із батьком, рішення суду не позбавляє відповідача права проявляти турботу та любов до сина, незалежно від того, з ким із батьків вона проживає.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду повно та всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Згідно чинного законодавства у позові про відібрання дитини може бути відмовлено лише тоді, коли відповідач доведе, що той з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, схиляв її до вживання наркотиків, проституції, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я.

Таких доказів відповідачем надано не було.

Навпаки, в судовому засіданні встановлено, що позивач неодноразово зверталася з питанням про повернення дитини в різні інстанції та на тривалий час була позбавлена радості материнства.

Для повернення дитини непотрібно представляти докази створення для неї нормальних умов для її виховання та розвитку, оскільки стаття 162 СК базується на юридичній презумпції правомірності поведінки того з батьків, з ким вона проживала.

Суд вважає, що відповідач по справі ОСОБА_5, будучи батьком дитини, та маючи абсолютне право, передбачене законом на виховання сина, повинен повернути його матері, оскільки самовільно, без її згоди змінив місце проживання малолітнього сина.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог в частині відібрання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, від батька - ОСОБА_5 і повернення дитини матері ОСОБА_2.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів з 23.09.2015 року по 03.02.2016 року суд відмовляє з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Позивачем суду не представлено у відповідності до вимог ч. 2 ст. 191 СК України, ст. 60 ЦПК України доказів того, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Тому суд приходить до висновку, що в задоволенні имоги про стягнення аліментів слід відмовити.

Керуючись ст.51 Конституції України, Конвенцією ООН від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) "Про права дитини", Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Декларацією про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок, схваленої Постановою Верховної Ради України №475-XFV від 05.03.1999 року, ст.4 Конвенції "Про контакт з дітьми", яка ратифікована Україною 20.09.2006 р., Законом України "Про охорону дитинства", ст.ст.3,7,14,15, ч.ч.4,5,6 ст.19, 24, ч.3 ст.105, ст.ст.112, 141,155, ч.ч. 1-3 ст. 157, 158, 159, 160, ст.161, ч.1 ст.162, ст.171 Сімейного Кодексу України ст.ст. 3,8, 10, 11, 57-60, 209, 212-215, 218, п.5 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Відібрати малолітню дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, від батька - ОСОБА_5, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , і повернути дитину матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок.

У решті позовних вимог - відмовити.

Рішення про відібрання дитини від відповідача ОСОБА_5 і повернення її позивачу ОСОБА_2, з якою дитина проживала, допустити до негайного виконання.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Перемишлянський районний суд Львівської області шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. Я. Гуняк