Справа №577/5635/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1373/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Левченко Т. А. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 06 липня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до Конотопської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Управління Держгеокадастру у Конотопському районі Сумської області, про виділ земельної ділянки в натурі

та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, виконавчого комітету Конотопської міської ради, Конотопської міської ради, третя особа - Управління Держгеокадастру у Конотопському районі Сумської області, про визнання частково недійсним рішення міської ради, визнання недійсними державних актів на землю та договору купівлі-продажу земельної ділянки,

в с т а н о в и л а :

7 грудня 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що в м. Конотоп Сумської області по вул. Ватутіна, 145 знаходиться житловий будинок, 16/25 частин якого належать їй на підставі договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2003 року, а 9/25 частин ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10 грудня 1996 року.

Житловий будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 1584 кв. м, з яких їй належить 1039 кв. м на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 жовтня 2003 року. Згідно договору вартість земельної ділянки складає 1000 гр.

Інша частина земельної ділянки розміром 545 кв. м є власністю Конотопської міської ради.

Згідно довідки Управління Держгеокадастру у Конотопському районі та інформаційної довідки з реєстраційної служби, даних, на підставі яких правовстановлюючих документів відповідачі користуються присадибною земельною ділянкою по вул. Ватутіна, 145 в м. Конотоп, немає.

При купівлі частини садиби на городі існувала умовна межа, вона та відповідачі мали окремі входи у двір.

На протязі всього часу користування земельною ділянкою батьки відповідачів поступово захвачували частину городу шляхом переносу межі в бік її ділянки та не реагували на її зауваження. Весною батько відповідачів під час чергового копання городу дійшов до її кущів смородини, вирвав їх та посадив свої кущі агрусу. З цього приводу вона звернулась до відповідачів, які повідомили, що він психічно хвора людина і вони нічого не можуть зробити.

Вказує, що не може спокійно працювати на городі, ходити по двору, оскільки мали місце неодноразові випадки нападу на неї батька відповідачів.

Після направлення батька відповідачів на стаціонарне лікування відповідачі та їх мати відмовилися відновити межу, добровільно вирішити це питання не погоджуються та зацікавлені в захваті її земельної ділянки.

Бажала отримати в окреме володіння 1039 кв. м земельної ділянки з боку домоволодіння № 143 по вул. Ватутіна в м. Конотоп, на якій знаходиться належна їй частина житлового будинку. Згідно технічного паспорту - це частина № 145/1, з господарських будівель їй належить сарай «Є».

Просила виділити їй в натурі земельну ділянку площею 1039 кв. м від загального розміру земельної ділянки, розташованої у м. Конотоп, вул. Ватутіна, 145, яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2003 року, стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

17 грудня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 і Конотопського міськвиконкому, мотивуючи вимоги тим, що право власності на житловий будинок у м. Конотопі по вул. Ватутіна, 145 зареєстроване за кожним з них по 9/50 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті їх баби ОСОБА_7 Інші 16/25 частин зареєстровані за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу. Одночасно з частиною будинку ОСОБА_5 купила частину земельної ділянки площею 0,1039 га за цією ж адресою.

Зазначені обставини їм не були відомі, і лише з позову ОСОБА_5 вони дізналися, що 29 липня 2003 року Конотопською міською радою винесене рішення №279, на підставі якого попередньому співвласнику будинку ОСОБА_6 були видані земельні акти серії СМ № 156190 та серії СМ № 156189, відповідно, на 0,1000 га під будівлями та 0,0039 ріллі, всього 0,1039 га, які знаходяться по вул. Ватутіна, 145 в м. Конотоп.

Посилались на положення ст. 91 ЗК УРСР, згідно яких здійснені прибудови не тягнуть за собою зміну порядку користування земельною ділянкою, угода про порядок користування якою є обовязковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на цей будинок.

Зазначали, що порядок користування спірною земельною ділянкою склався більше 50 років тому при попередніх господарях будинку. На момент зведення ОСОБА_6 добудов частки у будинку становили: їх баби ОСОБА_7 13/20 частин, ОСОБА_6 7/20 частин. Відповідно до цих часток сторони користувалися земельною ділянкою, так користуються і на даний час.

Посилаючись на ст. 120 ЗК України, відповідно до якої до набувача переходить право користування земельною ділянкою на тих самих умовах, в тій частині і в тому ж обсязі, що було у попереднього землекористувача, зазначали, що всупереч зазначеному положенню закону, на підставі рішення Конотопської міської ради від 29 липня 2003 року № 279 ОСОБА_6 були видані 07 жовтня 2003 року державні акти серії СМ №156189 та серії СМ № 156190 на частину земельної ділянки загальною площею 0,1039 га по вул. Ватутіна, 145 в м. Конотоп. Загальна площа земельної ділянки, як вказано у документації, наданій ОСОБА_5, становить 0,1584 га, що свідчить про те, що винесення рішення Конотопської міської ради та видача земельних актів відбулися на підставі збільшених в результаті добудови ОСОБА_6 часток домоволодіння, а саме - з 16/25 частин.

Зазначали, що акти на земельну ділянку по вул. Ватутіна, 145 в м. Конотоп видані незаконно і є недійсними, оскільки видані, виходячи з нових часток у будинку, всупереч порядку користування земельною ділянкою, що склався. Рішення Конотопської міської ради від 29 липня 2003 року, на підставі якого вони були видані, суперечить закону.

Посилаючись на ст. 203 ЦК України, зазначали, що слід визнати недійсним і договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, як такий, що суперечить закону, оскільки фактично було продано частину належної їм земельної ділянки, на підставі незаконного Державного акту на землю.

Просили визнати недійсним рішення виконавчого комітету Конотопської міської ради №279 від 29 липня 2003 року в частині надання у власність площі земельних ділянок по вул. Ватутіна, 145 в м. Конотоп ОСОБА_6; визнати недійсними державні акти про право приватної власності на землю, видані 07 жовтня 2003 року на ім'я ОСОБА_6, серії СМ № 156189 - на земельну ділянку площею 0,1000 га та серії СМ № 156190 - на земельну ділянку площею 0,0039 га; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по вул. Ватутіна, 145 у м. Конотоп від 09 жовтня 2003 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5; стягнути з відповідачів судові витрати в розмірі 1464 гр. судового збору та 600 гр. за складання позовної заяви (а.с. 54-55, т.1).

15 січня 2016 року відповідачі уточнили зустрічні позовні вимоги, посилаючись додатково, крім ст. 203 ЦК України, на ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, при обгрунтуванні правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Просили визнати недійсним рішення виконавчого комітету Конотопської міської ради №279 від 29 липня 2003 року в частині визнання за власником ОСОБА_6 уточненої площі земельних ділянок по вул. Ватутіна, 145/1 в м. Конотоп; визнати недійсними державні акти про право приватної власності на землю, видані 07 жовтня 2003 року на ім'я ОСОБА_6, серії СМ № 156189 - на земельну ділянку площею 0,1000 га та серії СМ № 156190 - на земельну ділянку площею 0,0039 га; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по вул. Ватутіна, 145 у м. Конотоп від 09 жовтня 2003 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5; стягнути з відповідачів судові витрати (а. с. 77 - 78, т.1).

6 липня 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з заявою про застосування позовної давності до зустрічних вимог відповідачів, посилаючись на те, що їм з 2003 року було відомо про те, яка земельна ділянка була придбана нею у ОСОБА_6, що підтверджується їх заявою нотаріусу від 16 вересня 2003 року про відмову від права переважної купівлі при оформленні нею договору купівлі-продажу з ОСОБА_6; з 2010 року відповідачі сплачували земельний податок за земельну ділянку площею 0,0549 га, тобто з того розміру земельної ділянки, якою відповідачі мають право користуватись, з 2003 року претензій з приводу придбання нею 0,1039 га земельної ділянки вони не мали (а.с.192, т.1).

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 06 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволені.

Виділено згідно 1 варіанту висновку судової земельно-технічної експертизи № 382 частину земельної ділянки за адресою вул. Ватутіна, 145 в м. Конотоп: 051360025 ОСОБА_5 загальною площею 1000 кв. м, що складає 631/1000; співвласнику Конотопській міській раді (користувачі ОСОБА_3, ОСОБА_4В.) загальною площею 584 кв. м, що складає 369/1000; ОСОБА_5 загальною площею 39 кв. м (що складає «1»).

Відмовлено ОСОБА_3, ОСОБА_4 у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 по 243,6 гр. судового збору, 1250 гр. витрат на правову допомогу та 1981,8 гр. витрат, повязаних із проведенням експертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять рішення суду скасувати і відмовити ОСОБА_5 у задоволенні позову, а їх зустрічний позов задовольнити.

Зазначають, зокрема, що, враховуючи, що ОСОБА_6 отримав державний акт на землю, виходячи з перерахованих в звязку з добудовою 16/25 частин будинку, суд фактично визнав, що первісний позов є безпідставним, а зустрічний позов підлягає повному задоволенню.

Вважають відмову їм у позові за спливом позовної давності незаконною, оскільки пропуск позовної давності може бути підставою для відмови їм у зустрічному позові, і не може бути підставою для задоволення первісного позову ОСОБА_5 про виділ частки з земельної ділянки, оскільки суд встановив, що розмір часток у спірній земельній ділянці повинен відповідати часткам у будинку станом на 1975 рік, а на даний час розмір часток ОСОБА_5 більший, тому що перерахований у 1988 році.

Посилаються на безпідставність висновків суду про те, що їм було відомо про невідповідність розміру належних їм часток земельної ділянки розміру часток у будинку з огляду на заяву про відмову купити частку будинку у ОСОБА_6 у 2003 році та на те, що ОСОБА_3 є платником земельного податку за ділянку розміром 0,0549 га з 2010 року, оскільки заява про відмову купувати частину будинку ОСОБА_6 не містить вказівок на площу земельної ділянки, у ній вказана лише відмова купувати 16/25 частин будинку та «відповідну частку земельної ділянки». Оскільки порядок користування спірною земельною ділянкою склався більше 50 років тому при попередніх господарях будинку, і за всі ці роки ніким не порушувався, вони добросовісно вважали, що «відповідна частка земельної ділянки» визначається по фактичному користуванню, як це передбачено законом.

Повідомлення фіскальної служби про те, що вони платять за землю площею 0,0549 га, не є доказом того, що вони знали, за яку площу платять, оскільки податкові повідомлення рішення, які їм присилали, не містять вказівок на площу земельної ділянки, за яку платиться податок. Визначити по сумі, яка належить до сплати, розмір площі земельної ділянки, за яку платиться податок, вони не могли, так як не вивчали податкового та земельного законодавства.

Те, що вони не могли знати про те, що у 2003 році ОСОБА_6 на папері захопив їхню земельну ділянку, доводиться рішенням виконавчого комітету Конотопської міської ради від 29 липня 1994 року, яким їх бабі ОСОБА_7 передана у власність земельна ділянка по вул. Ватутіна, 145 площею 0,0992 га; на підтвердження цього рішення виконкому сторони у 1994 році та раніше - з 1975 року користувалися земельною ділянкою, так користуються і зараз, що доводиться висновком земельно-технічної експертизи, в якій вказаний фактичний порядок користування землею.

Суд не врахував покази свідків сусідів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про те, що, починаючи з 1975 року і до цього часу сторони користуються спірною земельною ділянкою однаково, ніхто не міняв межі. З 2003 року співвласники іншої частини будинку не претендували на зайняття більшої частини земельної ділянки, чим користуються тепер.

Посилаються на безпідставність зазначення судом в рішенні про те, що співвласником їхньої частини земельної ділянки є Конотопська міська рада, якій виділено 0, 0584 га землі, оскільки не враховано, що існує не скасоване рішення міської ради про передачу у приватну власність земельної ділянки їх бабі ОСОБА_7 (а.с.211 214, т.1).

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду не відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову відповідачів в звязку зі спливом позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що на момент зміни часток у будинку сторін 10 жовтня 1988 року діяв Земельний кодекс УРСР в редакції 1971 року, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 91 якого особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток у спільній власності на будинок. Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у звязку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою, а тому розмір часток у спірній земельній ділянці, належних ОСОБА_6 і в подальшому проданих ним ОСОБА_5, повинен відповідати розміру часток у спільній власності на будинок станом на 18 квітня 1975 року - момент придбання ним частини житлового будинку.

Суд виходив з того, що відповідачам про невідповідність розміру належної їм частки земельної ділянки розміру частки у будинку стало відомо 16 вересня 2003 року - коли ОСОБА_5 придбала частину житлового будинку та земельну ділянку у ОСОБА_6, про що свідчить заява ОСОБА_3 та ОСОБА_10 - законного представника ОСОБА_4 про те, що їм відомо про продаж співвласником ОСОБА_6 16/25 частин спірного будинку та відповідної земельної ділянки. Суд також послався на те, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 про невідповідність розміру належних їм часток земельної ділянки розміру часток у будинку було відомо з 2010 року, оскільки ОСОБА_3 є платником земельного податку за земельну ділянку розміром 0,0549 га, однак на протязі трьох років, як того вимагає ст. 257 ЦК України, з відповідним позовом до суду відповідачі не звернулися.

Проте з висновками суду про сплив позовної давності за зустрічними вимогами відповідачів погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи, зокрема, довідки КП «Конотопське МБТІ» № 928 від 14 грудня 2015 року, вбачається, що право власності на будинок по вул. Ватутіна, 145 в м. Конотоп було зареєстроване: за бабою відповідачів ОСОБА_7 - на 13/20 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Конотопською державною нотаріальною конторою 27 травня 1952 року, реєстраційний номер 3641, за ОСОБА_6 7/20 частин на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 1975 року, реєстраційний номер 1703.

Згідно рішення Конотопського міськвиконкому № 223 від 23 березня 1978 року, ОСОБА_6 добудував житлову прибудову і здав її в експлуатацію (акт про прийняття в експлуатацію від 9 квітня 1987 року). Згідно поданої заяви, Конотопське МБТІ здійснило розрахунок ідеальних часток, проведено заміну правовстановлюючих документів. На підставі рішення виконкому Конотопської міської ради № 325 від 23 вересня 1988 року були видані 10 жовтня 1988 року свідоцтва про право власності на нові ідеальні частки: ОСОБА_7Є 9/25 частин, ОСОБА_6 16/25 частин (а.с. 56, 98, т.1; а. с. 22, т.2).

Рішенням Конотопської міської ради № 213 від 30 червня 1994 року бабі відповідачів ОСОБА_7 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0992 га (а. с. 56-58, т.1, а. с. 20 23, т.2).

ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після ОСОБА_7, виданого Конотопською державною нотаріальною конторою 10 грудня 1995 року за №9909, належить по 9/50 частин будинку №145 по вул. Ватутіна в м. Конотоп.

Рішенням виконавчого комітету Конотопської міської ради № 279 від 29 липня 2003 року «Про затвердження та надання площ земельних ділянок підприємствам, організаціям та громадянам міста згідно проведеної інвентаризації» у звязку з виготовленням державних актів на право приватної власності на земельні ділянки для індивідуального житлового будівництва та ведення особистого селянського господарства, визнано за власниками уточнені площі земельних ділянок, зокрема, по вул. Ватутіна, 145/1 за ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,1039 га, в тому числі: для індивідуального житлового будівництва 0,1000 га; для ведення особистого селянського господарства 0,0039 га (а.с.83, т.1).

7 жовтня 2003 року ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету від 29 липня 2003 року № 279 були видані державні акти: серії СМ № 156189 на земельну ділянку по вул. Ватутіна, 145 площею 0,1000 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, серії СМ № 156190 площею 0,0039 га - для ведення особистого селянського господарства (а.с. 94, 95, т.1).

09 жовтня 2003 року ОСОБА_5 купила у ОСОБА_6 16/25 частин будинку №145 по вул. Ватутіна в м. Конотоп, загальною площею 98,2 кв. м, житловою площею 50,5 кв. м, із відповідною частиною господарських будівель і споруд, який розташований на земельній ділянці площею 1526 кв. м, та земельну ділянку загальною площею 0,1039 га, в тому числі під забудовою - 0,1000 га, ріллі - 0,0039 га. В договорі купівлі-продажу частини житлового будинку зазначено, що на земельній ділянці, на якій розташований житловий будинок, знаходяться господарські будівлі та споруди: сараї, Б, В, Е, Ж, вбиральні Д, З, огорожа №, водогін 1. Ця частина будинку належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданий 10 жовтня 1988 року Конотопським міськкомунгоспом на підставі рішення Конотопського міськвиконкому № 325 від 23 вересня 1988 року (а.с. 6, 7, т. 1, а. с. 29 39, т. 2).

Згідно інформаційної довідки і витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 і ОСОБА_3 зареєстроване право спільної часткової власності - кожного на 9/50 частин житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10 грудня 1996 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 9 жовтня 2003 року за ОСОБА_5 зареєстроване право власності на 16/25 частин житлового будинку та право власності на 631/1000 частин земельної ділянки загальною площею 0,1584 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зазначено при реєстрації, що згідно з рішенням сесії Конотопської міської ради від 29 квітня 2015 року 631/1000 частина земельної ділянки від загальної площі 0,1584 га становить 0,1000 га.

14 травня 2015 року ОСОБА_5 зареєструвала право власності на земельну ділянку 0,0039 га на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 9 жовтня 2003 року з врахуванням, що в 2003 році були видані Державні акти на право власності на земельні ділянки ОСОБА_6

На підставі договору від 11 серпня 2014 року ОСОБА_5 замовила виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) і для ведення особистого селянського господарства. За результатами кадастрової зйомки уточнена площа земельної ділянки складає: ОСОБА_5 631/1000 - 0,1 га, міської ради 369/1000 0,0584 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ОСОБА_5 0,0039 га для ведення особистого селянського господарства. Зазначено, що документація виготовляється на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 9 жовтня 2003 року та державних актів, виданих попередньому власнику ОСОБА_6 При виготовленні технічної документації був складений акт №145 від 25 березня 2014 року погодження меж в натурі (на місцевості), який співвласники ОСОБА_3, ОСОБА_4 не підписували, в акті є посилання на протокол комісії № 41 від 14 травня 2001 року.

Зазначено, що при узгодженні зовнішніх меж земельної ділянки з боку співвласників земельної ділянки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 заявлені претензії, які не згодні з порядком користування спільним подвірям. Це питання було узгоджене на засіданні узгоджувальної комісії по земельних суперечках (протокол № 41 від 14 травня 2014 року) (а.с. 8 11, 18 37, т. 1).

Згідно протоколу засідання узгоджувальної комісії № 41 від 14 травня 2014 року, вбачається, що це питання розглядається в звязку з не згодою ОСОБА_4 і ОСОБА_3 як співвласників житлового будинку підписати акт погодження меж в звязку з їх незгодою щодо порядку користування спільним з ОСОБА_5 подвірям. В протоколі зазначено, що мова іде про підписання зовнішніх меж земельної ділянки, про внутрішній поділ земельної ділянки не йдеться, тому комісія погодила подальше виготовлення технічної документації на всю земельну ділянку, а з питання розподілу земельної ділянки вважала, що між співвласниками слід встановити порядок користування ділянкою за їх згодою або звернутись до суду (а.с. 23 - 24, т.1).

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 квітня 2016 року призначено у справі судово-технічну експертизу (а.с.147, т. 1).

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи №382 від 17 червня 2016 року, яким запропоновано два варіанти виділу частини земельної ділянки за адресою: вул. Ватутіна, 145 в м. Контоп відповідно до ідеальних часток ОСОБА_11, при обстеженні земельної ділянки встановлено, що фактичне користування земельною ділянкою під забудовами становить у ОСОБА_5 654 кв. м (413/1000), у відповідачів ОСОБА_3 929 кв. м (597/1000), для особистого селянського господарства у ОСОБА_5 17 кв. м (436/1000 ), у відповідачів 39 кв. м (564/1000 ) (а. с.162, т.1).

Рішення суду в частині висновків суду про те, що частка ОСОБА_6 у праві власності на земельну ділянку повинна відповідати його частці у праві власності на будинок станом на час придбання цієї частки 18 квітня 1975 року, сторони не оскаржують, і рішення суду в цій частині узгоджується з вимогами матеріального права.

Відповідно до ст. 91 ЗК УРСР 1971 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин час придбання в 1975 році ОСОБА_6 9/20 частини будинку та на час зміни в 1988 році часток співвласників у праві власності на будинок в звязку з проведеною ним добудовою, особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками в залежності від розміру часток в спільній власності на будинок. Послідуючі зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які відбулись в звязку з добудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування земельною ділянкою.

Угода про порядок користування земельною ділянкою є обовязковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок.

Відповідно до ст. 265, ч. 1 ст. 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. ч. 2 5 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно розяснень, які містяться в абзаці 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, технічного паспорту та витягу з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, реальний поділ домоволодіння між співвласниками юридично не проводився ні в добровільному, ні в судовому порядку. Правовстановлюючі документи містять відомості лише про право власності на ідеальні частини будинку (а.с.12 16, т.1).

На запити суду виконавцем технічної документації Конотопським міськрайонним виробничим відділом регіональної філії ДП «Центр ДЗК», виконавчим комітетом Конотопської міської ради, управлінням Держгеокадастру у Конотопському районі, а також відповідачем ОСОБА_6 не надана копія технічної документації на видачу ОСОБА_6 в 2003 році Державних актів про право власності на земельні ділянки з посиланням на відсутність такої технічної документації.

З копії акту узгодження зовнішніх меж загальної спірної земельної ділянки від 4 липня 2003 року, наданої представнику позивача виконавцем технічних робіт, вбачається, що він не містить відомостей про порядок та розміри користування спірною земельною ділянкою між сторонами співвласниками будинку (а.с.138, т.1; а. с. 25 28, 51, т. 2).

При виготовленні в 2014 році технічної документації для ОСОБА_5 був складений акт погодження меж загальної ділянки в натурі (на місцевості), який відповідачі як співвласники будинку та користувачі земельної ділянки не підписували з огляду на спір, що виник з позивачкою з приводу користування земельною ділянкою (а.с.21, т.1).

Належними доказами в справі не підтверджена згода відповідачів на зміну часток у праві користування чи власності на земельну ділянку відповідно до нових часток у праві власності на будинок чи їх обізнаність про існування спірного рішення міськвиконкому, факт виготовлення ОСОБА_6 державних актів на частину земельної ділянки відповідно до розміру змінених часток співвласників в будинку після добудови ним своєї частки, а тому відсутні підстави вважати, що вони з 2003 року знали про перерозподіл часток у праві власності на земельну ділянку і користування нею.

В справі відсутні будь-які документи з підписом відповідачів, які б містили інформацію про нову частку ОСОБА_6 у праві власності на земельну ділянку, відмінну від тієї, право на яку у нього виникло при придбанні 7/20 частин будинку в 1975 році, без врахування рішення виконавчого комітету міської ради, яким було передано у власність бабі відповідачів у 1994 році 0,0992 га земельної ділянки.

Відповідно до п. п. 1 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок», який втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року, було постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов'язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює.

Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

З огляду на зазначене суд, прийшовши до вірного висновку про те, що зміна часток в будинку не тягне зміни часток у праві власності чи праві користування земельною ділянкою в звязку з добудовою будинку одним з співвласників, помилково вважав, що про таку зміну часток щодо земельної ділянки відповідачі знали з 2003 року і пропустили позовну давність для звернення з відповідним позовом до суду.

Належними доказами в справі не спростовані і доводи відповідачів про те, що про своє порушене право в цій частині в результаті винесення спірного рішення виконавчого комітету міської ради, про зміст Державних актів, виданих в 2003 році ОСОБА_6, та договору купівлі-продажу частини земельної ділянки вони дізнались з позову ОСОБА_5, до отримання якого у них були відсутні підстави вважати порушеним своє право щодо земельної ділянки в звязку з зменшенням її частини, яке існувало лише в документальному вигляді.

Це підтверджується і показами свідків сусідів сторін, які підтвердили, що порядок фактичного користування земельною ділянкою, який склався відповідно до розміру попередніх часток у праві власності на будинок, не змінювався і після зведення ОСОБА_6 добудови до будинку та отримання ним державних актів з зазначенням нових часток, а потім після продажу ним своєї частини земельної ділянки ОСОБА_5 Тобто фактичного збільшення площі користування земельною ділянкою ОСОБА_6, а потім ОСОБА_5, відповідно до їх правовстановлюючих документів, що давало б підстави відповідачам вважати свої права на земельну ділянку порушеними, не відбулось.

Про відсутність підстав вважати пропущеним відповідачами строк позовної давності свідчить і висновок судової експертизи, з якого вбачається, що фактичне користування сторонами земельною ділянкою не відповідає тому розміру, який зазначений у правовстановлюючих документах ОСОБА_6, а потім - ОСОБА_5

Висновок суду про те, що відповідачі дізнались про новий розмір частки ОСОБА_6 у праві власності на земельну ділянку при відмові від переважного права купівлі його 16/25 частини будинку в 2003 році, є безпідставними, оскільки в матеріалах нотаріальної контори при продажу ОСОБА_6 ОСОБА_5 частини земельної ділянки відсутні відомості про те, що відповідачам було повідомлено про розмір земельної ділянки, яка відчужується ОСОБА_6

З заяви відповідачів від 16 березня 2003 року, яку за неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, підписав його законний представник ОСОБА_10, наданій приватному нотаріусу Конотопського міського нотаріального округу ОСОБА_12, про відмову від права переважної купівлі 16/25 частин будинку ОСОБА_6 , не зазначено, що вони повідомлені, про який розмір земельної ділянки, що підлягає купівлі-продажу на користь ОСОБА_5, іде мова, зазначення в заяві про відмову від купівлі цієї частки (тобто 16/25) будинку та «відповідної земельної ділянки» не свідчить про обізнаність з їх боку щодо розміру ділянки (а. с. 131 133, т.1).

В довідці Конотопської ОДПІ від 12 квітня 2016 року вказано, що платником земельного податку на ділянку площею 0,0549 га по вул. Ватутіна, 145/2 є ОСОБА_3 (а.с. 144, т.2).

Доводи позивача про те, що відповідачі знали про свій новий менший розмір земельної ділянки, оскільки постійно як користувачі земельних ділянок отримували повідомлення ОДПІ на сплату земельного податку з зазначенням розміру земельної ділянки, за який вони повинні сплачувати податок, є безпідставними, оскільки такі повідомлення не містять необхідних відомостей про обставини, що є предметом спору, а тому такі доводи позивача є припущенням (а.с.197, 198, т.1).

Частиною 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час укладення спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки, було передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

З огляду на зазначене, оскільки оспорюваним рішенням виконавчого комітету Конотопської міської ради від 29 липня 2003 року безпідставно, всупереч вимогам ст. 91 ЗК УРСР 1971 року, була затверджена технічна документація на уточнену площу земельних ділянок, що відповідає розміру нових часток в праві власності на будинок, що не передбачено законом, і рішення суду в цій частині сторони не оскаржують, зазначене рішення виконавчого комітету слід визнати незаконним, а Державні акти, видані на його підставі ОСОБА_6 на частину земельної ділянки нового розміру, та договір її купівлі-продажу слід визнати недійсними, задовольнивши зустрічний позов відповідачів.

В задоволенні позову ОСОБА_5 про реальний виділ її частини земельної ділянки з врахуванням недоведеності належності їй цієї частини слід відмовити.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не можна визнати законним і обґрунтованим, оскільки воно не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачів підлягає відшкодуванню судовий збір, сплачений ними при зверненні з зустрічним позовом до суду та за апеляційне оскарження рішення суду (а. с. 54 - 55, 208 209, 228, т.1).

З виконавчого комітету Конотопської міської ради підлягає стягненню судовий збір на користь кожного з відповідачів в частині вирішення спору немайнового характеру щодо визнання незаконним рішення міськвиконкому: 243,6 гр. + 243, 6 гр. х 1,1 = 511,56 : 2 = 255, 78 гр.

Решта суми судового збору, сплачена відповідачами за розгляд судом вимог майнового та немайнового характеру підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з кожного: 730,8 гр. + 1610 гр. + 3433,17 гр. = 5773,97 гр. 511, 56 гр. = 5262, 41 гр. : 2 = 2631,21 гр., тобто на користь кожного з відповідачів - по 1315,6 гр.

Згідно п. п. 3, 4 ч.1, ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; невідповідність висновків суду обставинам справи, норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 06 липня 2016 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 до Конотопської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Управління Держгеокадастру у Конотопському районі Сумської області, про виділ земельної ділянки в натурі.

Зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, виконавчого комітету Конотопської міської ради, Конотопської міської ради, третя особа - Управління Держгеокадастру у Конотопському районі Сумської області, задовольнити.

Визнати незаконним рішення виконавчого комітету Конотопської міської ради № 279 від 29 липня 2003 року «Про затвердження та надання площ земельних ділянок підприємствам, організаціям та громадянам міста згідно проведеної інвентаризації» в частині визнання за ОСОБА_6 уточненої площі земельних ділянок по вул. Ватутіна,145/1 у м. Конотоп: земельної ділянки площею 0,1039 га, в тому числі для індивідуального житлового будівництва - 0,1000 га, для ведення особистого селянського господарства 0,0039 га.

Визнати недійсними видані 7 жовтня 2003 року на ім'я ОСОБА_6 державні акти на право приватної власності на земельну ділянку: серії СМ № 156189 - на земельну ділянку площею 0,1000 га та серії СМ № 156190 - на земельну ділянку площею 0,0039 га.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по вул. Ватутіна, 145 у м. Конотоп Сумської області загальною площею 0,1039 га, в тому числі під забудовою 0,1 га, ріллі 0,0039 га, від 09 жовтня 2003 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Стягнути судові витрати на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь кожного з виконавчого комітету Конотопської міської ради - по 255,78 гр.; з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 по 2631,21 гр., на користь кожного - по 1315,6 гр.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -