У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Демяносова М.В., ЛеванчукаА.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк», третя особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» Пантіна ЛюбовОлександрівна, про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» Пантіної Любові Олександрівни на рішення апеляційного суду Київської області від 24 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що наказом від 13 вересня 2005 року № 202-К її було прийнято на роботу на посаду начальника Білоцерківського відділення Публічного акціонерного товариства «Український ПрофесійнийБанк» (далі - ПАТ «УПБ»).

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року № 562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «УПБ» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28 серпня 2015 року № 158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «УПБ» та про делегування повноважень ліквідатора банку відділу впровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Пантіній Л.О.

У зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, позивачку було звільнено з посади на підставі наказу від 30 жовтня 2015 року № 71-к/Л згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку.

Проте у день звільнення з роботи на порушення вимог ст. 47 КЗпП України належна ОСОБА_4 заробітна плата виплачена не була і розрахунок з нею не проводився.

Просила на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України стягнути з відповідача невиплачену їй заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу у розмірі 20 489 грн 83 коп., заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 26 989 грн 20 коп. та 20 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «УПБ» на користь ОСОБА_4 невиплачену заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу у розмірі 20 489 грн 83 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 24 березня 2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2016 року у частині відмови у стягненні з ПАТ «УПБ» на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення позовної вимоги. Стягнуто з ПАТ «УПБ» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 26 989 грн 20 коп. В інші частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «УПБ» Пантіна Л.О., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що на підставі трудового договору, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «УПБ», і відповідно до наказу від 13 вересня 2005 року № 202-К позивачку було прийнято на роботу на посаду начальника Білоцерківського відділення ПАТ «УПБ».

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року № 562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «УПБ» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28 серпня 2015 року № 158 про початок процедури ліквідації ПАТ «УПБ» та делегування повноважень ліквідатора банку. На підставі зазначеного рішення з 31 серпня 2015 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «УПБ» та делеговані всі повноваження ліквідатора ПАТ «УПБ», визначені ст. ст. 37, 38, ч. ч. 1, 2 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ведучому професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу впровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Пантіній Л.О. строком на один рік з 31 серпня 2015 року до 30 серпня 2016 року.

У зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників наказом від 30 жовтня 2015 року № 71-к/Л ОСОБА_4 звільнено з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку.

Також встановлено, що позивачці при звільненні з роботи належала до виплати заробітна плата за липень 2015 року у розмірі 4 121 грн 05 коп., за серпень 2015 року - 6 539 грн 81 коп., а також заборгованість з розрахунку при звільненні (компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога у зв'язку зі скороченням штату), яка станом на 02 лютого 2016 року становила 9 828 грн 97 коп. Таким чином, всього ОСОБА_4 не отримала належних їй при звільненні сум у розмірі 20 489 грн 83 коп., про що правильно вказали суди першої й апеляційної інстанцій.

Розмір належних позивачу сум та факт їхньої невиплати відповідачем не заперечувався.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції, яка діяла на час існування спірних правовідносин, передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Згідно з п. 3 ч. 6 ст. 36 зазначеного Закону обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку.

У межах фінансових можливостей банку у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду банком виконуються лише зобов'язання, передбачені у п. п. 2, 6 ч. 6 цієї статті.

Таким чином, виплата заробітної плати є обов'язком банку і під час його ліквідації та передається до повноважень Фонду.

Крім того, порушення процедури про банкрутство роботодавця, не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові № 6-76цс14 від 02 липня 2014 року).

Доказів відсутності у відповідача грошових коштів матеріали справи не містять.

Апеляційний суд обґрунтовано задовольнив позов частково. Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» Пантіної Любові Олександрівни відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М., Демяносов М.В., Леванчук А.О.