Справа № 461/9839/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/3144/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» про захист гідності, честі та ділової репутації та зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_4 про захист ділової репутації,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що він є членом ОСОБА_2 Національного банку України, призначеним Верховною радою України. 31 серпня 2015 року від ПАТ «ВіЕс Банк» на ім»я голови ОСОБА_2 НБУ надійшов лист, в якому зазначили неправдиву інформацію відносно нього. Крім цього, відповідач у листі описує ситуацію, яка стосується договірних відносин між ПП «Шива» та компаніями-нерезидентами. Вказана відповідачем інформація є недостовірною. Більше того, поширена відповідачем інформація порушує його немайнові права, ганьбить його честь, гідність, а також завдає шкоди його діловій репутації. У зв»язку із неправомірним поширенням відповідачем невизначеному широкому колу осіб недостовірної негативної інформації відносно нього, він знаходиться у стані постійного нервового напруження та стресу. Просив визнати недостовірною інформацію відносно нього поширену ПАТ «ВіЕс Банк» у листі №01-3/17156 від 25.08.2015 року до ОСОБА_5 Національного банку України та зобов»язати відповідача спростувати вказану інформацію.

27 листопада 2015 року представник ПАТ «ВіЕс Банк» подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4 про захист ділової репутації.

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 12.08.2015 року відбулася прес-конференція у Львівському прес-клубі на тему «Рейдерське захоплення приміщення Спортлайфу у Львові на Зубрівській, 38 російським «ПАТ ВіЕсБанк», Повернення в 90-і», за участі ОСОБА_4 На вказаній прес-конференції ОСОБА_4 поширив недостовірну інформацію про ПАТ «ВіЕс Банк», чим порушив особисті немайнові права і завдав істотної шкоди діловій репутації. У зв»язку з цим ПАТ «ВіЕс Банк» просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію ПАТ «ВіЕс Банк» поширену ОСОБА_4 12.08.2015 року під час прес-конференції інформацію та зобов»язати останнього спростувати поширену ним недостовірну інформацію.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» про захист гідності, честі та ділової репутації та зустрічного позову Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_4 про захист ділової репутаціївідмовлено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року оскаржили ОСОБА_4 та ПАТ «ВіЕс Банк»

Позивач ОСОБА_4 в обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права в частині відмови в задоволенні його позовних вимог, а також не відповідає фактичним обставинам справи. Судом неповно та неправильно з»ясовано обставини, що мають значення для справи та не враховано приписи ст.471 ЗУ «Про інформацію», ч.1 ст.277 ЦК України, п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року.

Зазначає, що до Національного Банку України 31 серпня 2015 року за вхідним номером № 230/101335 надійшов лист від відповідача на ім»я ОСОБА_5 Національного Банку України ОСОБА_6 Вважає, що скерування відповідачем цього листа є фактом поширення інформації, оскільки така стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача. Цитати, наведені в листі не можна трактувати інакше, як такі, що стосуються особи позивача, крім того, вказана в листі інформація є недостовірною та поширення такої інформації порушує його особисті немайнові права.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року скасувати в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В решті рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року залишити без змін.

В свою чергу, ПАТ «ВіЕс Банк» в обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, є необґрунтованим.

Зазначає, що судом першої інстанції не досліджено належним чином доказів, наявних в матеріалах справи та не взято до уваги ряд важливих обставини та їх наслідків, а також не встановлено причинно-наслідкового зв»язку між ними.

На думку апелянта, оприлюднена позивачем недостовірна інформація привернула до себе увагу ряду журналістів, громадських організацій, активістів, клієнтів банку та громадян. ОСОБА_4 у перекрученому вигляді висвітлено та представлено дії ПАТ «ОСОБА_7 ОСОБА_8» та його посадових осіб, як злочинні, а саме як такі, що пов»язані з реалізацією банком прав іпотекодержателя за іпотечним договором та зверненням стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність на підставі ст.37 ЗУ «Про іпотеку» з метою погашення простроченої проблемної заборгованості ПП «Шива» за кредитним договором перед банком.

На думку апелянта, в даному випадку наявні всі складові елементи правопорушення, наявність яких є підставою для задоволення позову, а саме: має місце поширення ОСОБА_4 інформації широкому колу осіб в його публічному виступі під час спеціально організованої пресконференції на тему: «Рейдерське захоплення приміщення «Спортлайфу» у м. Львів по вул. Зубрівська, 38 російським ПАТ « ВіЕс Банк». Повернення в 90 ті»; поширена ОСОБА_4 інформація стосується ПАТ «ОСОБА_7 ОСОБА_8»; поширена інформація є недостовірною, не відповідає дійсності та містить відомості про дії ПАТ «ОСОБА_7 ОСОБА_8», які ним не вчинялися, а також порушує немайнові права юридичної особи та завдала істотної шкоди діловій репутації банку.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року скасувати в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити повністю. В решті рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування такої інформації. Негативна інформація, поширена на особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Пункт 7 вказаної норми зазначає, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У відповідності до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» - при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно із ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року за № 1 роз'яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є членом ОСОБА_5 Національного банку України, призначеним Верховною радою України. 31 серпня 2015 року від ПАТ «ВіЕс Банк» на ім»я голови ОСОБА_5 НБУ надійшов лист №01-3/17156 від 25.08.2015р.

Відмовляючи в задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходи з наступних обставин справи.

Відповідач за первісним позовом ПАТ «ВіЕс Банк», звернувшись з письмовим зверненням (листом) до голови ОСОБА_5 НБУ, реалізував своє конституційне право, передбачене ст. 40 Конституції України.

Посилання позивача за первісним позовом на те, що відповідач поширив недостовірну та негативну інформацію в листі №01-3/17156 від 25.08.2015р. до голови ради Національного банку України, а саме: «позивач особисто чи шляхом застосування впливу на ПП «ШИВА» фінансує активістів ГО «ОСОБА_9 до раю не пускають» є безпідставними, оскільки зазначене вказує на те, що дана інформація є оцінкою дій, дане висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять ствердження про порушення відповідачем законодавства чи моральних принципів, а лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб'єктивними переконаннями, вона є оціночним судженням, яке, за таких обставин, не може вважатися таким, що позбавлено будь-якого обгрунтування. Дана інформація не є негативною і не підлягає спростуванню.

Також позивач вважає недостовірною інформацію «позивач причетний до навмисного пошкодження на весні 2015 року невстановленою особою гальмівної системи автомобіля одного з керівників ПАТ «ВіЕс Банк», що відповідає за роботу з проблемною заборгованістю». В даному висловлювані не вказується, хто причетний до навмисного пошкодження гальмівної системи автомобіля і прямо вказано, що особа яка вчинила дану дію, є невстановленою. Відтак, доводи позивача про те, що зазначена інформація дискредитує саме його, є голослівним і надуманими та не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Крім цього, позивач зазначає як недостовірною інформацією: «організовує або використовує протиправні схеми, спрямовані на виведення валютних коштів за кордон в обхід встановлених НБУ обмежень, чим підриває довіру субєктів ринку до НБУ. В інформації про використання схем, спрямованих на обхід встановлених НБУ обмежень на виведення валютних коштів за кордон, згадується ПП «Шива». Дана інформація не стосується безпосередньо позивача за первісним позовом. Позивач за первісним позовом у наведеній інформації згадується як контролер приватного підприємства «Шива», а не як особа яка безпосередньо чи опосередковано вчиняє згадувані дії.

ОСОБА_9 з тим, інформація про те, що ПП «Шива» є підконтрольним члену ОСОБА_5 НБУ ОСОБА_4, підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та чинним законодавством.

Згідно з витягом з ЄДР станом на 22.07.2015р. № стосовно ПП «Шива», позивач є кінцевим бенефіціарним власником ПП «Шива», а отже дана юридична особа є йому підконтрольною.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що висловлювання відповідача за первісним позовом є оціночним судженням, критичною оцінкою певних фактів, вказана інформація є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача та не може бути перевірена на предмет відповідності дійсності.

Так, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Доводи позивача стосовно того, що інформація, яку поширив відповідач, була доведена відповідачем до відома багатьох осіб, не знайшли свого підтвердження в судах першої та апеляційної інстанцій. Лист відповідача, на який посилається позивач, має конкретного адресата - ОСОБА_5 ради НБУ.

Посилання позивача за первісним позовом на можливе негативне ставлення до позивача інших осіб, які могли прочитати лист відповідача, є припущеннями, а не фактичними обставинами. Доказів того, що будь-які інші особи, окрім голови ОСОБА_5 НБУ, отримали цей лист безпосередньо від відповідача за первісним позовом, а не від адресата листа, чи від самого позивача за первісним позовом, не надано. Позивач за первісним позовом не надав суду доказів, які б свідчили про порушення такою інформацією його особистих немайнових прав, а також що адресат листа відповідача ОСОБА_9 НБУ змінив своє ставлення до позивача внаслідок ознайомлення з листом відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, вірно вважав, що позовні вимоги за первісним позовом є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Розглядаючи зустрічну позовну заяву Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_4 про захист ділової репутації, суд першої інстанції виходив із наступного.

Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування такої інформації. Негативна інформація, поширена на особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Пункт 7 вказаної нормизазначає, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до ст.91 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Відтак, юридична особа так само як і фізична особа має право на спростування недостовірної інформації відповідно до ст. 277 ЦК України.

Позивач в зустрічному позові зазначив, що 12.08.2015 року відбулася прес-конференція у Львівському прес-клубі на тему «Рейдерське захоплення приміщення «Спортлайфу» у м. Львові на Зубрівській, 38 російським «ПАТ ОСОБА_7», Повернення в 90-і», за участі ОСОБА_4 При цьому ПАТ «ВіЕс Банк» зазначає, що ОСОБА_4 була викладена недостовірна інформація, а саме: «Посадовими особами ПАТ «ВіЕс Банк», в корисних інтересах, шляхом шахрайства з документами, було здійснено спробу рейдеського захоплення будівлі фізкультурно-оздоровчого комплексу на вул. Зубрівська,38 у м. Львові»; Бдівля фізкультурно-оздоровчого комплексу на вул. Зубрівська,38 у м. Львові, здобута ПАТ «ВіЕс Банк» злочинним шляхом»; «ПАТ «ВіЕс Банк» шахрайським способом було здійснено скасування заборони, яка була станом на 06.08.2015р. накладена постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29.07.2015р. заступника начальника Шевченківського ВДВС ОСОБА_10 на основі ухвали Шевченківського районного суду м. Львова і внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно»; «ПАТ «ВіЕс Банк» поїхав (звернувся) до Київського нотаріуса Микитченка, який знаходиться ао вул. Тургенівській,16 м. Київ, з метою скасування заборони Шевченківського районного суду і відповідної заборони виконавчої служби», яка підлягає спростуванню оскільки, на його думку, є негативною, може зашкодити діловій репутації банку, скласти хибне враження про ПАТ «ВіЕс Банк» у клієнтів банку.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Доказів того, що ОСОБА_4 на прес-конференції поширював недостовірну інформацію про ПАТ «ВіЕс Банк», представником позивача за зустрічним позовом суду першої інстанції надано не було. З цих підстав суд першої інстанції прийшов до висновку, що зустрічні позовні вимоги також не підлягають до задоволення.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки такі є обґрунтованими та такими, що відповідають поданим суду першої інстанції доказам, нормам як матеріального, так і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг позивача ОСОБА_4 та ПАТ «ВіЕс Банк» висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_11