Справа № 466/4228/15 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/783/6839/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.

з участю секретаря: Іванової О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року, по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третіх осіб без самостійних вимог товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», ОСОБА_6, про відшкодування майнової і моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 8000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні решти позову відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 Вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з»ясованих обставинах справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що моральна шкода позивачу не завдана, оскільки він не зазнав каліцтва та будь-яких фізичних ушкоджень. Вказує, що ОСОБА_4Й не надав доказів в чому саме полягає моральна шкода. Стверджує, що визначення такої шкоди в розмірі 8 000 грн. є безпідставним та неправомірним.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України.

Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд у визначений законом спосіб.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що 21 травня 2014 року о 07.30 год. ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки ЗАЗ -110207, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, наближаючись до перехрестя вулиць Липинського Промислова у м. Львові, не вибрав безпечної швидкості руху, проігнорував заборонений (червоний) сигнал світлофора, не надав перевагу у русі автомобілю марки ВАЗ -2105, державний реєстраційний номер Д7025 ЛВ, виїхав на вказане перехрестя, де відбулося зіткнення автомобілів, яким автомобілям були спричинені технічні пошкодження.

Згідно постанови Сокальського районного суду Львівської області від 12 січня 2015 року провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП закрито у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 16 березня 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та провадження у справі закрито у звязку із закінченням строків застосування адміністративного стягнення.

Відповідно до ст. 22, ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.

Положення статті 1188 ЦК України є спеціальними щодо статті 1166 зазначеного Кодексу, у звязку із чим перевага в застосуванні повинна надаватися спеціальній нормі.

Вирішуючи спори, повязані з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, належить виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини (стаття 1188 ЦК України). Отже, за цих обставин обовязок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеню вини. У разі випадкового заподіяння шкоди, тобто коли зіткнення транспортних засобів є наслідком випадкового збігу обставин, збитки несе потерпілий, оскільки відсутні правові підстави для покладання відповідальності на іншу сторону.

Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей.

Таким чином, правила щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, встановлені ст. 1188 ЦК України, згідно ч. 1 якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, що посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Судом встановлено наявність вини відповідача.

Відповідно до висновку №103/05-15 від 5 травня 2015 року експертного авто- товарознавчого дослідження вартість автомобіля ВАЗ -2105 державний реєстраційний номер Д7025 ЛВ станом на момент огляду, тобто 3 квітня 2015 року, без врахування аварійних пошкоджень з врахуванням особливостей його стану до моменту скоєння ДТП становить 21 420, 91 грн. У даному висновку зазначається також, що вартість матеріального збитку, з технічної точки зору, заподіяного власнику вищевказаного автомобіля в цінах на момент проведення, становить 21 420, 91 грн. (а.с. 7-16).

Є встановленим, що на момент вчинення дорожньо транспортної пригоди ОСОБА_2 керував транспортним засобом, а його відповідальність була застрахована у ТЗдВ «СК «Кредо», що підтверджується полісом обовязкового страхування №АС/5915814. Згідно з вищезазначеним полісом відповідальність ОСОБА_2 за шкоду заподіяну майну застрахована на суму 50 000 грн.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

З матеріалів справи вбачається, що шкода, яку заподіяв ОСОБА_2 майну ОСОБА_4Й,. не перевищує страхову суму згідно договору страхування, що укладений між ОСОБА_2 та ТзДВ «СК «Кредо».

У звіті серії SL№25528 від17 квітня 2015 року про оцінку колісного транспортного засобу марка (модель) ВАЗ 2105 державний реєстраційний номер Д7025ЛВ зазначено, що розмір заподіяної шкоди (вартість відновлювального ремонту) становить 29089, 22 грн., що перевищує ринкову вартість автомобіля 25078,28 грн.

Відповідно до звіту №16896 від 12 травня 2015 року про проведення незалежної оцінки, вартості запчастин, придатних до подальшого використання, становить 11601, 07 грн.

Згідно з п. 30.1 ст. 30 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п. 30.2 ст. 30 цього Закону, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Судом встановлено, що ТзДВ «СК «Кредо» виплатило позивачу ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 13 477,21 грн.

У звіті серії SL№25528 від17 квітня 2015 року про оцінку колісного транспортного засобу марка (модель) ВАЗ 2105 державний реєстраційний номер Д7025ЛВ (а.с.69), у копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, у копії заяви про виплату страхового відшкодування зазначено, що власником вищевказаного автомобіля є ОСОБА_6

Суд прийшов до вірного висновку, що у задоволенні вимог позивача ОСОБА_4 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 7 943, 70 грн. у відшкодування майнової школи, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди належить відмовити.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому моральна шкода полягає у стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 вищевказаної постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Судом вірно встановлено, що внаслідок неправомірних дій відповідача ОСОБА_2, позивачу було завдано моральної шкоди. Однак сума, визначена позивачем в позовній заяві, є завищеною, і дотримуючись вимог розумності, справедливості та інших обставин, що мають істотне значення, суд прийшов до висновку, що з відповідача підлягає стягненню 8 000 грн. моральної шкоди.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України передбачено, що до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати не підлягають стягненню з відповідача в користь позивача.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013).

Витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу належить враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України від 5 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст. 12, 42, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч.3 ст. 79, ст.ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Встановлено, що правову допомогу позивачеві надавали адвокати ОСОБА_7 і ОСОБА_8 згідно договорів від 2 липня та 210 серпня 2015 року. Надані адвокатами розрахунки вартості правової допомоги відповідають вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді