У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 5 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 6 лютого 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого банк передав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 33 650 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних, строком до 6 лютого 2026 року. 6 лютого 2006 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ним і банком було укладено договір поруки, за умовами якого він, як поручитель, зобов'язався солідарно з ОСОБА_5 відповідати перед банком за виконання зобов'язання по вказаному кредитному договору.

Позивач указував про те, що останній платіж за кредитним договором було здійснено 26 грудня 2011 року, а 28 квітня 2012 року позичальнику надійшла вимога від банку про дострокове виконання грошових зобов'язань. 27 лютого 2015 року йому, як поручителю, надійшла вимога від банку про виконання зобов'язання за договором поруки.

Вважав, що банк, звернувшись до нього з вимогою у лютому 2015 року пропустив встановлений законодавством шестимісячний строк для звернення з вимогою до поручителя, оскільки позивач перестав сплачувати кредит у грудні 2011 року, а, отже, у банка виникло право вимоги дострокового погашення кредиту.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив суд визнати договір поруки від 6 лютого 2006 року припиненим.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 5 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено з інших правових підстав.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що договором поруки не встановлено строк, після якого порука припиняється, а, отже, відповідно до вимог ЦК України порука не припинена, так як у кредитному договорі строк повного погашення кредиту визначено до 6 лютого 2026 року.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 з інших правових підстав, виходив із того, що у п. 4.1 спірного договору поруки сторони передбачили, що порука припиняється, якщо кредитор у межах трирічного строку з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. 28 квітня 2012 року банк, направивши позичальнику вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, змінив строк виконання основного зобов'язання, тобто днем з якого починається відлік трирічного строку для пред'явлення кредитором вимог до поручителя був 28 червня 2012 року, а порука припиняється 28 червня 2015 року, отже, банком пред'явлено вимогу до поручителя у межах строку, встановленого у договорі поруки.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 6 лютого 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого банк передав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 33 650 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних, строком до 6 лютого 2026 року.

6 лютого 2006 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ОСОБА_3 і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_3, як поручитель, зобов'язався солідарно з ОСОБА_5 відповідати перед банком за виконання зобов'язання по вказаному кредитному договору.

Також, судом установлено, що у п. 4.1. договору поруки сторони передбачили, що порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимогидо поручителя.

Судом установлено, щодоговором поруки, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3, визначено строк, після закінчення якого порука припиняється. Позичальник перестав виконувати взяті на себе зобов'язання за спірним кредитним договором з 26 грудня2011 року, що згідно вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України визнано банком (а.с. 50), а, отже, суд відповідно до п. 7.5. кредитного договору, який надає право кредитору достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом, штрафні санкції та інші витрати, у випадках невиконання позичальником принаймі будь-якої з умов цього договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України повинен визначитись, чи не з цієї дати повинен обчислюватись шестимісячний строк пред'явлення позовної вимоги до поручителя, а саме з 26 грудня2011 року, з якої кредит не погашався.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 8 жовтня 2014 року № 6-128цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону, ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином не дослідив, чи пред'явив кредитор вимогу до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання та чи припинилися зобов'язання задоговором поруки.

Доводи касаційної скарги про те, що банком було збільшено обсяг зобов'язання поручителя без його згоди, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 559 ЦК України, безпідставні, так як такі вимоги у позовній заяві не заявлялись та судами не розглядались, що відповідає вимогам ст. ст. 11, 303 ЦПК України, оскільки суд не може вийти за межі вимог позовноїзаяви.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик