АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 636/4989/15-ц Головуючий суддя І інстанції Ковригін О. С.
Провадження № 22-ц/790/6007/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про спадкове право
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Харків.

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря : Баранкової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 17 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Чугуївська державна нотаріальна контора про визнання спадкового договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Чугуївська державна нотаріальна контора про визнання недійсним спадкового договору укладеного 23 серпня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідченого державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори, реєстровий № 1-3280.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що 10 жовтня 1963 року між нею та ОСОБА_5 було укладено шлюб. 18 грудня 2012 року ОСОБА_5 помер. На момент смерті її чоловікові відповідно до договору дарування, посвідченого 14.03.1978 року, зареєстрованого в Чугуївському МБТІ, належав на праві приватної власності, житловий будинок № 21, розташований по вул. Зої Космодемянської, в селищі Малинівка, Чугуївського району, Харківської області.

Зазначала, що позивач протягом з 1978 року до 2008 року зазначений будинок вони разом з чоловіком перебудували і у 2008 році відповідно до акту державної комісії вказаний житловий будинок був прийнятий в експлуатацію. 17 червня 2008 року рішенням Малинівської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 148, було оформлено право власності на вищевказаний житловий будинок на імя чоловіка і на підставі цього рішення йому було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, загальною площею 69.4 кв., житлова площа 40.4 кв. м. що знаходиться за адресою: смт. Малинівка, Чугуївського району, Харківської області, вул. Зої Космодемянської, буд. № 21. Таким чином, Позивачка вважала, що вищевказаний будинок був збудований ними ОСОБА_5 та нею ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі, а тому зазначене майно відповідно до ст. 60 СК України є спільним майном подружжя.

Про наявність спадкового договору та про його зміст вона дізналася лише на початку вересня 2015 року, при оформленні своїх спадкових прав у нотаріуса. Позивачка вважає, що вона як дружина ОСОБА_5 та особа, що приймала безпосередню участь у будівлі будинку має право на 1/2 частку житлового будинку, а за змістом ч. 1 ст. 67 СК України чоловік мав право укласти спадковий договір лише щодо своєї частини у праві спільної сумісної власності подружжя лише після визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування.

Для укладення одним із подружжя спадкового договору згода другого подружжя має бути подана письмово. Така згода нотаріально посвідчується (ч. 3 ст. 65 СК України). На даний момент відповідач по справі відібрав у позивача ключі від будинку та вигнав її, забороняючи в ньому проживати і в такий спосіб позбавив її житла.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач також зазначала, що відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання по спадковому договору та підписуючи спадковий договір ОСОБА_5 вважав, що підписує договір тільки на свою частку, і тому такий правочин може бути визнаний недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України, ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки позбавлення права другого подружжя на його законну долю у спільному майні подружжя не узгоджується із загальними засадами нашого суспільства, тому ОСОБА_5 не мав права відчужувати весь будинок.

Представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, за його недоведеності.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 17 серпня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Спадковий договір, реєстраційний номер 1-3280, посвідчений 23.08.2008 року державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, було визнано недійсним.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. При цьому посилався на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального права, не обґрунтував своє рішення, чим порушив право на справедливий суд, рішення незаконне.

Вказав, що суд порушив ст.ст. 203, 215 ЦК України, п.2 ч.1 ст. 214 ЦПК України, у суду не було жодної підстави відповідно до чинного законодавства для визнання правочину недійсним. Судом безпідставно не застосовані строки позовної давності, про що відповідач заявляв суду, оскільки оспорюваний договір був укладений у 2008 році, а позов поданий до суду 04.11.2015 року. Крім того, суд не взяв до уваги, що позивач ОСОБА_4 надала свою письмову нотаріально посвідчену згоду на укладання спірного спадкового договору, позивач цей факт в суді не заперечила.

Судова колегія,вислухавши суддю доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Положеннями ст. 203 ЦК України, передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст.1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторонни (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя, один із подружжя або інша особа. Набувачем у спадковому договорі може бути фізична або юридична особа (ст.1303 ЦК України).

Згідно до положень ст.1304 ЦК України спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

У відповідності до п.7 вказаної постанови, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Судом встановлено, що 10 жовтня 1963 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб V1 УР №476515 виданого Малинівським відділом ЗГАС 10.10.1963 року.

18 грудня 2012 року ОСОБА_5 помер, про що 20 грудня 2012 року складено відповідний актовий запис за номером 122, свідоцтво про смерть від 04 вересня 2015 року, серія 1-ВЛ №513579, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Чугуївського району реєстраційної служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції у Харківській області.

На момент смерті чоловікові позивачки ОСОБА_5, відповідно до договору дарування посвідченого 14.03.1978 року, зареєстрованого в Чугуївському МБТІ, належав на праві приватної власності житловий будинок № 21, розташований по вул. Зої Космодемянської, в селищі Малинівка, Чугуївського району, Харківської області.

Протягом з 1978 року до 2008 року зазначений будинок позивач разом з чоловіком перебудували і у 2008 році відповідно до акту державної комісії вказаний житловий будинок був прийнятий в експлуатацію (а.с. 8). 17 червня 2008 року рішенням Малинівської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 148, було оформлено право власності на вищевказаний житловий будинок на імя ОСОБА_5 і на підставі цього рішення йому було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, загальною площею 69.4 кв., житлова площа 40.4 кв. м. що знаходиться за адресою: смт. Малинівка, Чугуївського району, Харківської області, вул. Зої Космодемянської, буд. № 21.

Виходячи з цього суд прийшов до вірного висновку, який відповідає положенням ст.. 60 СК України про те, що вищевказаний будинок є спільним майном подружжя, оскільки він був збудований ними ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі.

До своєї смерті, 23 серпня 2008 року, ОСОБА_5 уклав з відповідачем ОСОБА_3 спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 1-3280, відповідно до якого відповідач ОСОБА_3 прийняв на себе зобовязання виконувати розпорядження ОСОБА_5 і в разі його смерті набуває право власності на майно померлого, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями, розташовані на земельній ділянці Малинівської селищної ради розміром 1295 кв.м, у селищі Малинівка, вулиця Зої Космодемянської, будинок 21, Чугуївського району Харківської області. Цей житловий будинок деревяний, обкладений цеглою, загальною площею 69,4 кв.м, житловою площею 40,4 кв.м, при ньому є тамбур і відповідні надвірні будівлі. При цьому ОСОБА_3 зобовязується забезпечувати ОСОБА_5 продуктами харчування, одягом, медикаментами, надавати необхідну медичну та іншу допомогу за його гроші та на його вимогою (а.с. 26).

Задовольняючи позов районний суд виходив з того, що переданий за спадковим договором у власність відповідача житловий будинок є спільною власністю подружжя, на підставі чого позивач, як дружина ОСОБА_5 та особа, що приймала безпосередню участь у будівлі будинку, має право на ? частку житлового будинку. При укладенні спадкового договору були порушені положення ч. 3 ст. 65 СК України, ч. 1 ст. 67 СК України, за якими для укладення одним із подружжя спадкового договору згода другого подружжя має бути подана письмово і нотаріально посвідчена, а чоловік позивачки мав право укласти спадковий договір лише стосовно своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя і лише після її визначення та виділу в натурі, або визначення порядку користування. Тому з посиланням на ст.. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України суд першої інстанції задовольнив позов і вказав, що про наявність спадкового договору та його зміст позивач не знала і дізналась про це тільки на початку вересня місяця 2015 року.

Також суд поза межами заявленого позову встановив, що починаючи з 2008 року син позивача - ОСОБА_3В відвідував батьків рідко, ніякої турботи та допомоги від нього вони не відчували та не отримували.

Однак при цьому районний суд не зясував, що в матеріалах справи наявна надана завідуючим Чугуївською державною нотаріальною конторою копія нотаріальним чином посвідченої заяви від 23 серпня 2008 року позивача ОСОБА_4 на згоду її чоловіку ОСОБА_5 укласти спадковий договір з ОСОБА_3 на належний йому житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у селищі Малинівка, вулиця Зої Космодемянської, будинк 21, Чугуївського району Харківської області, в якій міститься підпис позивача ОСОБА_4 (а.с. 27). При цьому позивач свій підпис у вказаній заяві в суді не оспорювала і не надала належних письмових доказів на спростування факту вчинення цього правочину. ЇЇ заяви про порушення волі при наданні такої згоди нічим обєктивно не доведені. При таких обставинах, якщо районний суд вважав доведений позов ОСОБА_4, він був зобовязаний обговорити заяву представника відповідача ОСОБА_3 про застосування передбачених ч. 1 ст. 267 ЦК України наслідків пропуску передбаченого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, які вже спливли на день звернення ОСОБА_4 до суду з цим позовом (а.с. 2).

Відповідно до статті 1306 ЦК України передбачені особливості спадкового договору з участю подружжя.

1. Предметом спадкового договору може бути майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а також майно, яке є особистою власністю будь-кого з подружжя.

2. Спадковим договором може бути встановлено, що в разі смерті одного з подружжя спадщина переходить до другого, а в разі смерті другого з подружжя його майно переходить до набувача за договором.

Суд не звернув уваги, що у даному випадку предметом спірного спадкового договору було спільне сумісне майно подружжя, а не частка спільного майна, яка належить одному з подружжя, тому для укладення спадкового договору відповідно до ст.. 65 СК України була необхідна згода іншого подружжя, яка й була надана у нотаріальній формі, а не передбачене у ч. 1 ст. 67 СК України визначення та виділ частки в натурі або визначення порядку користування майном.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції не повністю зясував обставини справи, суд не вірно застосував вказані норми матеріального права, що відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову, за його недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 316, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 17 серпня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії