Справа № 444/2124/15 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин Я.М.
Провадження № 22-ц/783/4355/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м.Львів
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Ніткевича А.В., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 19 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди,-
встановила:

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати відповідача ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію, яка ганьбить його честь та гідність, поширену шляхом публікації з його фотографією у відкритій спільноті Варта 1 соціальної мережі facebook, наступного змісту: «Люди! Допоможіть! Ота «людина» отримала учасника АТО, але на ОСОБА_5 не була! Ситуація така: є свідки що його дівчина їздила до нього в Яворів, а потім у лікарню і тут йому дають план під будову в ОСОБА_6 і Малехові і показує що має пільги він учасник АТО?!...то хлопці каліки, без ніг і рук не можуть дістати «учасника» а воно…ПІДКАЖІТЬ куда звертатись!?», у такий точно спосіб, в який вона була поширена, та зобов`язати відповідача офіційно вибачитись перед ним за вчинені нею дії і стягнути з відповідача в його користь моральну шкоду в розмірі 25000 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що поширена відповідачем інформація на її сторінці в соціальній мережі facebook є недостовірною, оскільки на підставі наказу командира військової частини ппВ3938 від 07.05.2014 року №102 він дійсно був скерований на Схід України та в період з 09.05.2014 року по 25.05.2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в районах Донецької та Луганської областях, що підтверджується, зокрема, наказами та довідкою військової частини, а рішення сільської ради щодо надання йому земельної ділянки в с.Малехів були прийняті до призову у Збройні Сили України, а земельна ділянка в м.Дубляни передана йому у власність не під забудову, а для індивідуального садівництва. Заподіяння моральної шкоди обґрунтовує тим, що внаслідок поширення відповідачем в названій вище соціальній мережі про нього недостовірної інформації, яка має ознаки наклепу, він зазнав моральних страждань та переживань через негативні відгуки про нього. Вважає, що такі неправомірні дії відповідача були умисними і цілеспрямованими.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 19.05.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач, просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права іухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апелянт не погоджується із висновками суду про недоведеність факту поширення оспорюваної в даній справі інформації про нього відповідачем і вважає, що він надав достатньо доказів на підтвердження тієї обставини, що користувачем сторінки в соціальній мережі facebook під нікнеймом « ОСОБА_7 » є саме відповідач ОСОБА_3 , оскільки на цій сторінці були виставлені світлини відповідача та її рідних, привітання, адресовані відповідачу в день народження та інша інформація, яка вказує на поширення її відповідачем. На думку апелянта, суд не дав належної оцінки всім доказам, які їхня сторона подала на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог, не врахував тієї обставини, що відповідач, з метою приховати свій ганебний вчинок, змінила букви у написанні свого прізвища у мережі facebook, змінивши « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », й зазначила невірну інформацію про себе (місце навчання, місце праці тощо), а тому суд безпідставно відмовив у задоволенні вказаного позову. Позивач зазначає, що поширена відповідачем інформація є недостовірною і порушує його особистісні немайнові права на честь та гідність, оскільки через такі неправомірні дії відповідача він зазнав глибоких страждань, інші люди в мережі поливали його брудом і ображали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Конституцією України (ст.34) кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженності правосуддя.

Конституцією України (ст.32) кожному також гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе.

Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність і честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (п.1), беручи до уваги зазначені вище конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.ч.4, 7 ст.277 ЦК).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У відповідності до п.15 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно з положеннями ст.277 ЦК України, ст.10 ЦПК України, роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у п.18 названої вище постанови, обов`язок довести, що інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Судом встановлено, що предметом спору в даній справі є розміщена у відкритій спільноті Варта 1 соціальної мережі facebook на сторінці користувача мережі під нікнеймом « ОСОБА_7 » інформація щодо позивача вказаного вище змісту, яка в подальшому (через два дні) була видалена.
Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд зобов`язаний оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови.

Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні вказаного позову, районний суд виходив із того, що, всупереч вимогам статті 277 ЦК України, позивачем не доведено фактупоширення оспорюваної ним інформації саме відповідачем.
Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, оскільки офіційного підтвердженнятого факту, що відповідач в момент поширення оспорюваної інформації була зареєстрована користувачем мережі facebook під нікнеймом « ОСОБА_7 », надано не було, а на підставі всіх інших письмових доказів, які є в матеріалах справи, можна лише припустити, а не безспірно встановити, що відповідач могла поширити оспорювану позивачем інформацію, однак, рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, оскільки це суперечить вказаним вище вимогам ст.ст.58, 212, 213 ЦПК України.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про те, що правових підстав зобов`язувати відповідача спростовувати оспорювану позивачем інформацію в обраний ним спосіб немає, і вважає, що позивач повинен був скористатись наданим йому частиною першою статті 277 ЦК України правом на відповідь, а також на власне тлумачення поширеної інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку, й тим самим надати громадянам можливість зробити власні висновки щодо безпідставності висунутих у його адресу висловлювань.

Правильним є висновок суду й про те, що вимога позивача про зобов`язання поширювача інформації вибачитись перед ним, не може бути задоволена, оскільки такий спосіб захисту не передбачений нормами матеріального закону, які регулюють спірні правовідносини, і суперечить статті 19 Конституції України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір, вживши усіх процесуальних заходів для повного з`ясування обставини, що мають значення для справи, давши належну правову оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам, які сторони подали в обгрунтування своїх вимог та заперечень, застосував норми матеріального закону, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 19 травня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.
Судді: Ніткевич А.В.

Копняк С.М.