Справа № 462/5283/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2016 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря Обертас Н.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини, з якою проживає дитина,

встановив:

ОСОБА_1 03.10.2016 року звернулася з позовом в суд, в якому просить стягувати з відповідача, з яким перебуває у шлюбі, аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття та аліменти на її утримання в розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що шлюб між нею і відповідачем не розірвано, однак він покинув сімю, коштів на утримання сина не надає, витрати на забезпечення сина вона несе самостійно, а дитина вимагає матеріальних витрат на продукти харчування, вітаміни, засоби гігієни, сезонний дитячий одяг, взуття, планові огляди у лікарів, при потребі застосування медикаментів, розвиваючі ігри та іграшки. Враховуючи, що дитина народилася недоношена, дитина потребує додаткового медичного контролю, що також вимагає значних матеріальних витрат. Крім цього, зазначила, що до декретної відпустки вона працювала, отримуючи дохід близько 4000 грн. на місяць, відповідно була матеріально забезпечена, але, перебуваючи в декреті, змушена здійснювати постійний належний догляд за дитиною, тому вважає, що вважає, що відповідач повинен надавати їй матеріальне утримання. Відповідач є працездатним, хоча офіційно не працевлаштований, проте систематично з метою заробітку їздить за кордон, а відтак приблизний його місячний дохід становить понад 15000 грн., тому він взмозі сплачувати аліменти у заявлених розмірах.

В судовому засіданні позивач і її представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнали частково, зазначивши, що ОСОБА_3 не заперечує сплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 1000 грн. щомісячно, а на утримання дружини 500 грн. щомісячно. При цьому зазначили, що відповідач дійсно виїжджав за кордон на роботу, але періоди роботи були нетривалими і нерегулярними, тому твердження позивача про розмір заробітків ОСОБА_3 за кордоном є безпідставними. На даний час відповідач офіційно не працевлаштований, підробляє, виконуючи зварювальні і слюсарні роботи, для чого щодня доїжджає з місця проживання - з с.Волоща Дрогобицького району до м.Львова, на що витрачає 350 грн. на тиждень. При цьому заробляє щомісяця близько 4000 грн. Крім цього, він матеріально допомагає матері інваліду ІІІ групи. Відмітили, що доводи позивача про відсутність будь-якої матеріальної допомоги зі сторони відповідача не відповідають дійсності, оскільки у звязку з народженням дитини він кілька разів їздив за кордон заробити гроші на пологи і потреби дитини, з-за кордону переказував дружині кошти. Відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини і дружини у вказаних розмірах щомісячно, оскільки це відповідатиме його матеріальному стану і з огляду на те, що утримувати дітей зобовязані обоє батьків.

Заслухавши пояснення сторін і їхніх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13.06.2015 року і від спільного подружнього життя мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, котрий проживає разом з матірю, а батько проживає окремо від сімї з вересня 2016 року.

Також встановлено, що позивач працює укладальником-пакувальником кондитерських виробів в ТзОВ «Львівська Чоколяда», на даний час перебуває в декретній відпустці, отримує державну допомогу при народженні дитини і до досягнення дитиною трьох річного віку, інших доходів не має, а відповідач ОСОБА_3 є працездатним, інвалідом не визнаний, офіційно не працевлаштований, підробляє у м.Львові, виконуючи зварювальні і слюсарні роботи, для чого щодня доїжджає з місця проживання - з с.Волоща Дрогобицького району до м.Львова, на що витрачає 350 грн. на тиждень, отримуючи при цьому дохід близько 4000 грн. на місяць.

На підтвердження доводів позивача про значно більший розмір доходу позивача нею не надано в порядку ст.ст. 10, 60 ЦПК України належних і допустимих доказів, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім цього, відповідач матеріально допомагає матері ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка є інвалідом ІІІ групи.

З представлених позивачем медичних документів вбачається, що дитина сторін народилася недоношеною, проходить періодичні медичні огляди.

Як встановлено, між сторонами існують суперечки з приводу утримання та матеріального забезпечення їхньої дитини та дружини відповідача.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами ч.ч. 1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.183 СК України, частказаробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, однак за умови, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст.184 СК України).

Згідно зі ст.ст. 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов'язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров'я та матеріального становища дитини, стану здоров'я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини.

Як достовірно встановлено судом, відповідач непрацевлаштований та отримує мінливий дохід, а тому, за наведених обставин, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів в твердій грошовій формі.

Виходячи з наведеного, керуючись принципом розумності і справедливості, суд вважає, що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у твердій грошовій формі в розмірі 1000 грн. щомісячно до його повноліття, оскільки такий розмір аліментів, на переконання суду, є обєктивнимз огляду на вимоги закону щодо прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та обов'язку обох батьків її утримувати, відповідатиме реальним потребам дитини, а також матеріальному становищу сторін у справі.

Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом 03.10.2016 року.

Щодо стягнення із відповідача аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина, то позов в цій частині підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

За положеннями ч.ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання має дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Тобто чинне законодавство надає дружині, з якою проживає дитина, право на її утримання від чоловіка.

Можливість ОСОБА_3 надавати дружині матеріальну допомогу підтверджено матеріалами справи. Отримання позивачем виплат по державній допомозі при народженні дитини і до досягненні дитиною трьохрічного віку не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення аліментів на утримання дружини.

Отже, відповідач спроможний і зобовязаний надавати матеріальну допомогу позивачу - дружині, з якою проживає дитина.

Проте, визначений позивачем розмір аліментів на її утримання є безпідставним і невиправданим, оскільки суд дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини та враховуючи те, що загальний розмір стягнутих аліментів за загальним правилом не може перевищувати 50% від доходів відповідача.

З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе стягнути із ОСОБА_3 на утримання позивача ОСОБА_1 750 грн. щомісячно, починаючи з 03.10.2016 року до досягнення сином ОСОБА_5 трирічного віку.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави, а тому із ОСОБА_3 слід стягнути 551,20 грн. судового збору в дохід держави, від сплати якого при подачі позовної заяви позивач була звільнена.

Що стосується заяви позивача про відшкодування понесених нею витрат на оплату правової допомоги в розмірі 1000 грн., то на думку суду вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони.

Згідно ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка має право на надання правової допомоги допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

З аналізу вищезазначених норм процесуального законодавства слід зробити висновок, що до складу судових витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню стороні належать суми, сплачені такою особою лише за послуги адвоката або іншого фахівця в галузі права, яка допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 р. підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У даній справі позивачем надано суду договір від 14.11.2016 року про правову допомогу між нею і адвокатом ОСОБА_2 (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1934), а також квитанцію № 403 від 07.12.2016 року на суму 500 грн. Інша подана квитанція №369 також на суму 500 грн. не містить дати проведення оплати, тому не може вважатись належним чиом оформленою.

Також, позивачем не надано розрахунку витрат на правову допомогу, отже в матеріалах справи взагалі відсутні дані та розрахунки про кількість годин, які затратив для надання правової допомоги адвокат по даній цивільній справі, а тому суд позбавлений можливості дати оцінкуобґрунтованості заявленої суми витрат на правову допомогу і чи не перевищує вона визначеного законом граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах.

За таких обставин зазначені позивачем витрати на правову допомогу не є документально підтвердженими і доведеними, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У відповідності до ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за одинмісяць.

Керуючись ст.ст. 84, 180-183, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 367 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягувати із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого і проживаючого на ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 03.10.2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягувати із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дружини, з якою проживає дитина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 750 грн. щомісячно, починаючи з 03.10.2016 року до досягнення цією дитиною трирічного віку.

В решті позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 551,20 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.