У х в а л а

іменем україни

11 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДьоміноїО.О., Дем'яносова М.В., ЛеванчукаА.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Служба у справах дітей Вугледарської міської ради Донецької області, Орган опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області, про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 3 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про встановлення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що від шлюбу з відповідачем мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Він та відповідач проживали раніше в м. Мар'їнка, але у зв'язку з бойовими діями зареєстровані як переміщені особи в м. Вугледар.

На теперішній час на період проведення АТО він проживає разом зі своїми батьками у двокімнатній квартирі в м. Вугледар вул. 13 Десантників 49-23, працює охоронцем у Вугледарському міському суді. В квартирі є всі необхідні умови для проживання дитини.

Просить суд встановити на час проведення антитерористичної операції, місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним за адресою його тимчасової реєстрації: АДРЕСА_1, та з урахуванням уточнених позовних вимог, встановити місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком.

Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 18 червня 2015 року дану цивільну справу передано на розгляд до Селидівського міського суду Донецької області.

У судовому засіданні позивач пояснив, що після укладення шлюбу з відповідачкою та з дня народження їх дитини, вони весь час проживали з його батьками, які постійно турбувалися про свого онука. Після припинення сімейних відносин з відповідачкою, вона вивезла дитину в м. Мар'їнку до своєї матері, де відбувались бойові дії. З травня 2015 року дитина проживає разом з ним та його батьками, оскільки вони, турбуючись про життя дитини, забрали його у безпечне місце м. Вугледар, де проживають до теперішнього часу. Разом з відповідачем вони не можуть дійти до згоди, з ким має проживати дитина. Вважає, що дитина повинна проживати саме з ним, оскільки він не чинить перешкод відповідачу у спілкуванні з сином, дитина більше прихильна до нього, він більше приділяє уваги розвитку дитини, у нього кращі умови проживання, з вересня 2015 року дитина відвідує дитячий садок в м. Вугледар, він, як чоловік зможе краще виховати

дитину - хлопчика. Просив суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, встановити місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 грудня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 3 лютого 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (норма частини 2 статті 324 ЦПК України).

Положеннями частини 1 статті 335 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно частини 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків, а за ч. 2 цієї статті місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до частини 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За принципом ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, враховуючи висновок військово-цивільної адміністрації м. Вугледар Донецької області від 1 жовтня 2015 року (а.с. 89); висновок Органу опіки та піклування Селидівської міської ради від 4 серпня 2015 року (а.с. 129); рішення Апеляційного суду Донецької області від 2 грудня 2015 року, яким вирішено відібрати у ОСОБА_4 малолітню дитину, дійшов вірного висновку про відсутність виняткових обставин для розлучення дитини з матір'ю, а встановлення місця проживання дитини з батьком на даному етапі розвитку дитини не буде максимально відповідати її інтересам.

Крім того, суди, керуючись принципами Декларації прав дитини та Конвенцією про права дитини та, врахувавши, що малолітній ОСОБА_6 після припинення батьками шлюбних відносин проживав разом з матір'ю, яка за ним доглядала, виховувала, забезпечувала його духовний і моральний розвиток, обґрунтовано визначив місце проживання малолітнього ОСОБА_6 разом з матір'ю ОСОБА_5, оскільки дитина в такому віці потребує більше материнської опіки та догляду.

Доводи, на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі, висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись частиною 3 статті 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

РішенняСелидівського міського суду Донецької області від 15 грудня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 3 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.В. Дем'яносов А.О. Леванчук