Справа № 159/3785/16-ц
Провадження № 2-п/159/29/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням - судді Лесика В.О.

при секретарі Жукової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішеннямКовельського міськрайонного суду Волинської області від 10.11.2016 року позов ОСОБА_1 до ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів задоволено. Визнано договір Фінансового лізингу № 002715 від 31.03.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» недійсним. Стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 23000,00 грн., сплачені як адміністративний платіж за договором Фінансового лізингу № 002715 від 31.03.2016 року. Стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

09.12.2016 року ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» звернулося до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 10.11.2016 року, в обґрунтування якої, зазначивши, що у відповідності до частини 1 статті 232 ЦПК України, підставами для скасування ухваленого заочного рішення є:

- відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин;

- докази, на які посилається відповідач мають істотне значення для правильного

вирішення справи.

Щодо поважності неприбуття представника відповідача у судове засідання, просять суд звернути увагу на наступні обставини, що вказують на поважність неприбуття представника товариства у судове засідання.

Так, у відповідності до положень частини 1 статті 74 ЦПК України чітко визначено, що «Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.», які згідно із частиною 4 вказаної статті «... повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання...». Однак, судову повістку про виклик у судове засідання, що призначене на 10 листопада 2016 року, представник товариства отримав лише 07 листопада 2016 року.

Окрім того, представник товариства не мав змоги прибути у вказане судове засідання через зайнятість у іншому судовому засідання, на підтвердження чого надається копія судової повістки Апеляційного суду міста Києва про призначення судового засідання на «10» листопада 2016 року.

Виходячи із вищевказаного, враховуючи положення вказаних норм цивільного процесуального Закону, представник товариства об'єктивно не мав змоги прибути на таке засідання. Просять суд визнати такі обставини поважними та, при вирішенні питання про скасування заочного рішення, прийняти до уваги та врахувати такі.

Щодо обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 211 ЦПК України «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.», а відповідно до частини 4 вказаної статті «результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.». Зокрема, рішення ухвалене судом має відповідати ознакам законності та обґрунтованості (частина 1 статті 213).

Так, ухвалене Заочне рішення не відповідає вимогам обґрунтованості.

Зокрема, за результатами розгляду суд, прийнявши доводи позивача, прийшов до висновку введення позивача в оману, на підставі чого, посилаючись на положеннями статті та 19 Закону України «Про фінансовий лізинг», визнав укладений між позивачем та товариством Договір із порушенням вказаної норми, з підстав наявності в діях представника товариства при укладенні Договору з позивачем ознак нечесної підприємницької діяльності, шляхом ненадання позивачу, як Лізингоодержувачу за Договором, достатньої інформації, зокрема з приводу включення до Договору Адміністративного платежу та його призначення.

Окрім того необґрунтованими також є висновки Суду щодо включення до Договору умов, які за своїм змістом є несправедливими по відношенню до позивача, як сторони договору.

Зокрема необґрунтованість таких висновків підтверджується наступними доводами.

Обгрунтованим, відповідно до частини 3 статті 213 ЦПК України «є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні».

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» «Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.»

Належними, згідно із частиною 1 статті 58 ЦПК України, визнаються «... докази, які містять інформацію щодо предмета доказування». Варто підкреслити, що належними є докази, які безпосередньо стосуються предмета спору, та які спроможні підтвердити взаємопов'язані з ними істотні фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи по суті. Натомість, а ні зазначені у позовній заяві, а ні в оскаржуваному рішенні докази, якими обґрунтовується ті чи інші обставини не відповідають такій вимозі.

Окрім того, у відповідності до частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В той же час, суд на обґрунтування таких висновків не навів належного та необхідного

обґрунтування, натомість доказовість таких побудована виключно на словесних, нічим не

підкріплених, доводах позивача, що не мають характеру беззаперечності, окрім того, виходячи із

наступного взагалі не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до матеріалів цивільної справи, предметом спору є договір фінансового лізингу № 002751, укладений між Позивачем та Товариством 31 березня 2016 року. Зокрема Позивачем оспорюється правомірність укладення такого.

Варто підкреслити, що відповідно, до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі дійшли згоди щодо усіх істотних умов. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України договір є дійсним, якщо у момент укладення правочину, сторонами було додержано усіх вимого, що визначені у статті 203 ЦК України. Абзац 2 частини 1 статті 638 ЦК України визначає, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правовідносини, що виникають між сторонами за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями статей 806 - 809 ЦК України, що розташовані у параграфі 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України. До договору лізингу, відповідно до частини 2 статті 806 ЦК України, застосовуються загальні положення про найм (оренду), що визначені у параграфі 1 глави 58 ЦК України, з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК України та законом. Так, в Україні спеціальним нормативно-правим актом, що регулює правовідносин фінансового лізингу, Закон України «Про фінансовий лізинг». Також, до відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, такий договір є чітко визначеним діючими нормами законодавства та має власне спеціальне регулювання, що визначає як порядок укладення договору фінансового лізингу, так і виконання такої угоди.

Зокрема, у статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», законодавцем визначено наступні умови договору як обов'язкові: предмет лізингу, строк лізингу, розміри лізингових платежів. Перелік не є вичерпним, та дозволяє сторонам його розширювати.

Із змісту вказаного Договору вбачається, що предметом такого є транспортний засіб міні-трактор марки «DongFend» моделі «244», двигуном 1532, механічним типом КПП, привідом 4x2 - специфікація якого встановлена Лізингоодержувачем при підписанні Договору у пункті 1.1 Договору та Додатку №2, погодженою при укладенні Договору Сторонами вартістю у розмірі 187 300 (сто вісімдесят сім тисяч триста) гривень 00 копійок - про що вказано у пункті 8.2. Статті 8 Договору та Додатку №1 до нього.

Між Товариством та Позивачем на момент підписання Договору досягнуто згоди саме щодо такого предмета Лізингу та саме щодо такої вартості предмета. Після укладення оспорюваного Договору фінансового лізингу, будь-якої додаткової угоди щодо зміни, доповнення чи виключення тих чи інших умов Договору, зокрема і щодо вартості Предмета Лізингу, Сторони у встановленому порядку Договором та Законом не укладали.

Таким чином, оскільки між Товариством та Позивачем після підписання Договору не укладалося жодних Додаткових угод відповідно до яких вносилися б змін до основного Договору, правовідносини між Позивачем та Товариством регулюються виключно на умовах, викладених у Договорі, у тій редакції, що була погоджена при підписанні 30 листопада 2015 року.

Посилання Позивача на попередні усні домовленості взагалі не мають жодного належного підтвердження, оскільки по-перше, Товариство не укладало із Позивачем жодної попередньої угоди до моменту підписання Договору, й окрім укладеного Договору фінансового лізингу між ними не має будь-якої іншої підписаної угоди. Звертаємо увагу, що будь-які переддоговірні усні домовленості після підписання самої основної угоди, із звичаїв ділового обороту, не мають жодного юридичного значення, зокрема, це ж саме відображено і у пункті 16.6 Статті 16 Договору.

До того ж, просять суд звернути увагу, що з наданої позивачем, як доказ, роздруківка із сайту мережі Інтернет взагалі не має жодного доказового значення, оскільки взагалі не вказує на автора такого повідомлення, й окрім того не вказує на ті обставини, на які посилається Позивач у підтвердження наявності підстав для задоволення заявлених ним вимог, зокрема щодо наявності домовленості з приводу іншої вартості міні-трактора. Просять також суд врахувати, що Товариство не створювало та не розміщувало подібних оголошень.

Також, за умовами підписаного Договору, Лізингодавець зобов'язується передати у користування транспортний засіб на умовах фінансового лізингу у строк протягом 120 (сто двадцять) робочих днів (але не більше) з моменту сплати ним на рахунок Лізингодавця наступних платежів, визначених пунктом 4.1. Статті 4 Договору, розміри яких також були погоджені Сторонами одразу при укладенні Договору: Адміністративного платежу (у розмірі 10 % від вартості Предмета Лізингу, про що зазначено у Додатку №1) , Авансового платежу (складає 50% від вартості Предмета, про що вказано у пункті 9.1. Статті 9 Договору) та Комісії за передачу предмета лізингу (що, у відповідності до пункту 9.8. Статті 9 Договору становить 3% від вартості предмета Договору) (пункт 4.1. Статті 4 Договору). Варто наголосити, що Товариство здійснює діяльність з надання послуг саме фінансового лізингу (що підтверджується Установчими документами, відомостями внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, а також: Довідкою Нацкомфінпослуг). На підставі вищевказаного, виходячи з правової природи діяльності з надання послуг фінансового лізингу, на момент укладення договору предмета лізингу у власності Товариства не має.

Окрім того, при підписанні Договору, Сторони погодили про включення до його умов ряду платежів, зокрема, Адміністративного. У Преамбулі Договору, яка розташована на першій сторінці Договору вказано, що під Адміністративним платежем розуміється плата Лізингоодержувача на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору. При цьому, розмір адміністративного платежу відображається в Додатку № 1 до Договору та становить погоджений Сторонами відсоток від вартості Предмета лізингу.

Так, при укладенні Договору сторони погодили, що розмір Адміністративного платежу складатиме 10 % (десять відсотків) від вартості предмета лізингу, про що зазначено у Додатку №1 до Договору «Графік сплати авансового платежу». Зокрема, факт встановлення та погодження такого розміру підтверджує власноручне підписання Сторонами сторінки 1 Договору та Додатку № 1 Договору, а також власноручно написана Позивачем заява про ознайомлення із умовами Договору й отримання. Таким чином, ствердження щодо необізнаності Позивача і включенням до Договору такого платежу, а також із його призначенням є недоречним. Окрім того, варто врахувати, що Договором прямо передбачено погодження такого розміру Сторонами, а сам Договір не містить конкретної фіксованої величини такої, що також підтверджує виключний договірний характер щодо визначеності розміру оспорюваного платежу.

Враховуючи вищевказане, за Договором факт включенням та призначення Адміністративного платежу не є завуальованим, навпаки чітко визначеним та прямо передбаченим умовами Договору.

До того ж, звертають увагу, що Товариство надаючи послуги фінансового лізингу, здійснює підприємницьку діяльність, яка у порядку статті 42 ГК України є самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Окрім того, як загальними так і спеціальними нормами законодавства України, не передбачено заборони до договору, що укладається на умовах фінансового лізингу, включати інші платежі, зокрема такі, що є винагородою Лізингодавця, як Сторони такої угоди, за надання послуг, окрім того, такий платіж покриває сплату усіх необхідних податків та зборів, що сплачується Товариством отримання грошових коштів від Лізингоодержувача.

Таким чином, передбачений Договором Адміністративний платіж є правомірним та його включення цілком відповідає встановленими Законами вимогами.

До того ж, укладеним Договір взагалі не містить ознак стандартного договору, у розумінні статті 634 ЦК України. Так, відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України «Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.»

Дійсно, однією із ознак договору приєднання є формалізована форма Договору. Однак, варто також зазначити, що відповідно до частини 2 статті 634 ЦК України право на зміну чи розірвання договору приєднання виникає у сторони, яка приєдналася, лише у випадку «...якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також: якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася». До того ж така сторона повинна має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Варто зазначити, що однією із особливостей договору приєднання є не сам факт, що сторона не приймала участі в розробленні запропонованих їй для підписання умов договору, а відсутність взагалі можливості у сторони, що приєднується пропонувати свої умови та виносити їх на погодження для подальшого внесення до тексту договору.

Однак, відповідно до пункту 16.10. Статті 16 укладеного Договору та погодженого Сторонами, Сторони (не тільки Лізингодавець, а й Лізингоодержувач) мають право вносити до його тексту відповідні зміни, оформивши їх у письмовій формі та обов'язково підписані обома сторонами. Із дотриманням встановлених вимог, такі зміни є обов'язковими для Сторін до виконання та становлять невід'ємну частину самого Договору. Виходячи з системного аналізу вказаної норми, можна зробити висновок, що, по-перше, не визначено підстав для можливості внесення таких змін, а тому сторони не обмежуються у своєму праві; по-друге, не визначено конкретного кола питань, стосовно яких встановлено можливість чи, навпаки, заборона щодо їх зміни, а тому Сторони не обмежуються у своїх побажаннях ; по-третє, не зазначено конкретного періоду, коли Сторони можуть вносити такі зміни, що дозволяє Сторонам використовувати своє право впродовж усього періоду існування між ними таких правовідносин, незалежно від стадії виконання договору, однак враховуючи доцільність таких змін на конкретному етапі; по-четверте, встановлена обов'язкова погодженість обома Сторонами змін, що унеможливлює односторонньої зміни тексту договору не лише Лізингоодержувача, а й Лізингодавця.

Таким чином, оспорюваний Договір не містить ознак договору приєднання.

До того ж Сторони при укладенні Договору Сторони погодили черговість зарахування грошових коштів, що сплачуються Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця у рахунок виконання Договору, про що зазначили у пункті 9.7. Статті 9 Договору, відповідного якого «Кошти, які сплачуються Лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному Договору у наступному порядку: - Адміністративний платіж; - Авансовий платіж; - Комісія за передачу предмета Лізингу...».

Так, у рахунок виконання свого обов'язку за Договором Позивач, як Лізингоодержувач, сплатила на користь Товариства 23 000 (двадцять три тисячі) гривень 00 копійок, які у порядку пункту 9.7 статті 9 Договору були зараховані як Адміністративний платіж у розмірі 18 730 (вісімнадцять тисяч сімсот тридцять) гривень 00 копійок та частина Авансового платежу у розмірі 4 270 (чотири тисячі двісті сімдесят) гривень 00 копійок.

Як і по сьогоднішній день, Позивачем, окрім вказаних платежів, на виконання свого обов'язку за Договором більше не сплачувалося жодних грошових коштів, тому в силу погоджених Сторонами умов Договору (зокрема, стаття 4 Договору) у Товариства, ще не виникло обов'язку щодо передачі предмета угоди у користування Позивачу на умовах Договору фінансового лізингу № 002751 від 31 березня 2016 року.

Просять Суд врахувати, що грошові кошти зараховуються в такому погодженому Сторонами при укладенні порядку, та у відповідних розмірах

Виходячи із вищевказаного, при підписанні Договору Сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов :

- предмет лізингу - пункт 1.1. Статті 1 Договору та Додаток №1 до нього, що закріплюють самостійно та свідомо обрана Лізингоодержувачем Специфікація Предмета Договору, яка в свою чергу у повній мірі відповідає вимогам, потребам та власному бажанню Лізингродержувача;

- розміри лізингових платежів - Сторонами погоджено вичерпний перелік усіх належних до сплати Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця платежів, а також погоджено розміри та порядок вирахування таких розмірів;

- строк лізингу - стаття 2 Договору;

у належній формі (письмовій), засвідчивши свої наміри на виникнення обопільних прав та кореспондуючих їм обов'язків за таким Договором, власноручно підписавши оригінали кожної сторінки Договорів із Додатками до них (Додаток №1 та Додаток №2) у двох ідентичних за змістом та однакових за юридичною силою екземплярах.

Таким чином, Договір є укладеним із дотриманням усіх обов'язкових умов чинності договору фінансового лізингу, та відсутні будь-які підстави для визнання його недійсним, у порядку статті 215 ЦК України, а отже, у відповідності до статті 629 ЦК України є обов'язковим до виконання сторонами.

Натомість, Позивач оспорює правомірність укладення такого Договору, заявляючи про наявність факту введення його в оману Представником товариства при укладенні Договору, оскільки йому не було надано належної та необхідної інформації. В той же час, Суд, розглянувши матеріали цивільної справи дійшов висновку відповідності доводів Позивача, а також підтвердження факту, що при укладенні Договору, Представником Товариства було введено в оману з приводу дійсного виду лізингу, щодо якого укладається Оспорюваний Договір.

На початку, звертаємо увагу Суду на наступні положення діючого законодавства України.

Так, відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до судової практики викладеної у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, а саме пункт 20, Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин. щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Виходячи із фактичних обставин справи, при укладенні Договору з боку Представника Товариства не вчинялося жодних дій, які б вводили Позивача в оману. Натомість, будь-які доводи Позивача спростовуються наступними факти чинним обставинами справи.

Так, укладаючи із повним дотриманням усіх імперативних приписів нормативно-правових актів, що регулюють порядок укладення та виконання договорів фінансового лізингу, за яким Сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов (предмет лізингу, розміри лізингових платежів та строк лізингу), визначених такими законодавством для договорів фінансового лізингу, у належній письмовій формі, засвідчивши свої наміри на виникнення обопільних прав та кореспондуючих їм обов'язків за таким, є власноручно підписавши оригінал кожної сторінки Договору (12 сторінок) із Додатками до нього (Додаток №1 та Додаток №2) у двох ідентичних за змістом та однакових за юридичною силою екземплярах.

Окрім того на першій сторінці такого, згори, чітко, розбірливо, машинодрукованим способом вказано «Договір фінансового лізингу», не просто «лізингу», а саме із зазначенням його виду. Виходячи з такого, висновок щодо введення в оману з приводу виду лізингу, є недоречним, та є кардинально протилежним дійсним фактичним обставинам.

Одночасно, при укладенні Договору, Позивачем добровільно, власноручно на запропонованому фірмовому бланку Товариства було заповнено заяву, за змістом якої Позивач повідомляв уважність прочитання ним та зрозумілість йому умов Договору фінансового лізингу № 002751 від 31 березня 2016 року, а також отримання усієї необхідної, вичерпної інформації від Представника Товариства коректно викладеної інформації як щодо діяльності Товариства так і щодо змісту самого Договору, що підтвердив проставленим самостійно власним підписом під заявою, (копія заяви ОСОБА_1 від 31 березня 2016 року до Договору додається).

Окрім того, варто зазначити, що, виходячи із загальних положень ділового обороту, та в силу положень статті 207 ЦК України, підписання самого Договору є засвідченням обізнаності із викладеними у ньому положеннями, а також підтвердженням того, що сторони при укладенні Договору дійшли згоди щодо обставин, на основі яких вчиняється такий правочин. Зокрема положення Статті 17 Договору, пункт 17.2. якої вказує, що «підписання цього Договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння Сторонами та згоди Сторін з усіма визначеними умовами та змістом Договору та Додатків до нього.»; пункт 17.4. «...Лізингоодержувач заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», що стосується змісту даного Договору та Додатків до нього....Представником надано Лізингоодержувачу повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення Договору та Додатків до нього.»

Окрім того, факт обізнаності із умовами укладеного Договору, а також дійсність бажання Позивача на виконання такого правочину, та настання наслідків, передбачених ним, також підтверджується фактичним початком виконання Позивачем свого обов'язку - сплата грошових коштів у знаному розмірі. До того ж, варто звернути увагу, що у копії квитанції № 15371612 від 31 березня 2016 року, що міститься у матеріалах справи, на підтвердження сплати Позивачем грошових коштів у рахунок виконання обов'язку за договором, у реквізитах такої вказано: «платіж зг. Договору фінансового лізингу №002751 від 31.03.2016р.» Після внесення до каси грошових коштів та отримання квитанції Позивач підписав таку, засвідчивши ознайомлення із змістом такої та тим самим підтвердив правильність вказаної інформації у квитанції.

Відповідно до пункту 1.19 Глави 1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті «Відповідальність за відповідність інформації, зазначеної в платіжному дорученні, суті операції, за якою здійснюється переказ, несе платник...»; пункт 2.3. Глави 2 «Відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа несе особа, яка оформила цей документ і подала до обслуговуючого банку». Таким чином, при подані до банку реквізитів Позивач, підписавши квитанцію, підтверджує правильність їх заповнення касиром обслуговуючого банку.

Враховуючи вказані вище фактичні обставини справи, зокрема, щодо зазначення у квитанціях повної інформації про договір (правова природа, порядковий номер та дату підписання), чітке, повне зазначення правильних реквізитів Товариства, самостійне внесення Позивачем таких грошових коштів, а також власноручне підписання такої квитанції, лише в черговий раз підкреслює бажання Позивача на укладення такого Договору із Товариством, повне ознайомлення із його умовами й погодження із їх змістом, а також бажання на настання тих правових наслідків, що передбачені такою угодою.

У сукупності, перелічені вище обставини лише підтверджують відповідність внутрішнього бажання Позивача його волевиявленню, зокрема і на момент укладення Договору.

Наголошують, що Позивача ніхто не примушував до підписання такого Договору, йому жодним чином не заборонялося скористатися належним конституційним правом (стаття 59 Конституції України) на правову допомогу, а також не заборонялося укласти такий Договір в будь-який інший день, після отримання Позивачем правової консультації. Натомість усі фактичні обставини справи, (підписання договору, сплата грошових коштів), а також заповнення заяви, щодо ознайомлення із змістом Договорів, лише спростовують будь-які доводи Позивача щодо введення його Представником Товариства в оману, а також наче наявне в нього бажання на укладення договору на інших умовах.

Перед підписанням Договору, сторони зобов'язані ознайомитися із його текстом, оскільки своїм підписом вони засвідчують свою згоду із такими умовами, та зобов'язуються виконувати свої обов'язки, що породжує такий Договір. Зазначені вище фактичні обставини справи лише підтверджують повне ознайомлення Позивача із текстом договору, зокрема, погодженість із усіма істотними умовами такого.

Кожна повнолітня особа несе відповідальність за вчинені нею дії та повинна усвідомлювати їх значення та передбачати можливість настання тих чи інших наслідків за результатами такої поведінки.

Натомість, Позивач, у судовому порядку намагається приховати своє недбале ставлення до власних обов'язків як для нього, так і для іншої Сторони за Договором, юридично значимих дій, намагаючись довести факт порушення його прав, шляхом введення в оману.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, Сторони несуть тягар доказування тих обставин на які вони посилаються як на підставу своєї позиції.

Згідно із пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.06.2009 « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства що регулюють провадження у справі до судового розгляду» Докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстави позову).»

Відповідно до пункту 13 Постанови №5 від 12.06.2009 кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому, порушуючи такі вимоги, Позивачем окрім власних, нічим не підкріплених доводів не наведено жодного належного доказу.

Враховуючи вищевикладене, немає жодної беззаперечної підстави, яка б стовідсотково б доводила факт введення Позивача в оману Представником Товариства при укладенні Договору, що у подальшому змусило Позивача на укладення такого Договору. Натомість, навпаки, усі фактичні обставини справи лише підтверджують дійсність бажання Позивача на укладення із Товариством Договору фінансового лізингу № 002751, й саме на тих умовах, що викладені у редакції, погодженої Сторонами при підписанні договору 31 березня 2016 року

Таким чином висновок Суду щодо обґрунтованості позовної заяви є хибним, а тому відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог на підставі статті 230 ЦК України, зокрема щодо визнання Договору недійсним та стягнення грошових коштів у розмірі подвійної суми збитків.

Також, як на одну із підстав задоволення позовних вимог, в оскаржуваному рішенні Суд вказує на положення пунктів, 3.2.1., 3.2.3, 3.2.6., 3.2.7., 10.15 Договору, що за своїм змістом, на думку Суду, підпадають під ознаки несправедливих умов, включення яких протирічить вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, для визнання умови правочину несправедливим, у відповідності до статті 18 Закону України «Про захист прав спожива», така умова повинна відповідати одночасно таким ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Однак, у відповідності до частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» положення визнане Судом несправедливим може бути зміненим або визнано недійсним. Однак, в той же час, Договір, що включає таку несправедливу умову, може бути визнаним Судом, на вимогу споживача, недійсним в цілому, у відповідності до пункту 2 частини 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» лише виключно у разі коли «..зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору...».

Однак, в Оскаржуваному рішенні Суду відсутнє будь-яке обґрунтування як підстави, у відповідності до яких встановив несправедливість перелічених норм, так і не надано жодного належного та беззаперечного доводу, щодо неможливості змінити такі положення або ж виключити з Договору, як і щодо зазначення у чому саме полягає зміна інших положень та неможливість і їх зміни; як і не вказано взагалі мотивів, якими керувався Суд, прийшовши до висновку необхідності цілковитого визнання недійсності усього Договору, тим самим в черговий раз Судом було порушено вимоги обґрунтованості судового рішення.

Пункт 3.2.1 статті 3 Договору «З метою забезпечення належного виконання Лізингоодержувачем своїх зобов'язань по даному Договору, Лізингодавець має право вимагати від Лізингоодержувача надати протягом 30 (тридцять) календарних днів з моменту направлення Лізингодавцем відповідної вимоги, додаткової гарантії у вигляді поруки. При укладенні Договору поруки поручителі повинні надати Лізингодавцю документи що підтверджують дохід кожного з поручителів, який повинен дорівнювати або бути більшим ніж: сума щомісячного лізингового платежу...»

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України Виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Частини 1 статті 548 ЦК України визначає можливість встановлення виду забезпечення виконання зобов'язання (основного зобов'язання) у договорі.

Відповідно до частини 1 статті 558 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Вже виходячи із самої природи поняття поруки можна зробити висновок, що метою такого заходу є забезпечення належного; виконання зобов'язання та захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов'язання боржником. Вимога додаткового забезпечення виконання зобов'язання за Договором є доцільною у випадку, коли у Лізингодавця із об'єктивних причин, виникають сумніви щодо належного, вчасного та повного виконання Лізингордержувачем своїх зобов'язань перед ним.

Отже, немає жодної підстави вважати, що відсутність конкретно прописаних умов/передумов у Договорі для виникнення вимоги у Лізингодавця до Лізингоодержувача укладення додаткового забезпечення! виконання зобов'язання порукою не може вважатися такою, що має дискримінаційний характері по відношенню до споживача. Тим паче, така норма не встановлює, як вважає Позивач, жорсткого обов'язку для нього, як Лізингоодержувача за Договором, та не може бути визнаною несправедливою у відповідності до частини 3 пункту 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

До того ж, варто зазначити, законодавцем передбачено наслідки, що у відповідності до частини 1 статті 611 ЦК України, невиконання або ж неналежного виконання стороною свого зобов'язання, зокрема серед таких зазначено право другої сторони на розірвання такого договору.. з підстав що передбачені договором або законом. На підставі такого положення, та враховуючи диспозитивний метод регулювання цивільно-правових відносин, Сторони мають право на власний розсуд погоджувати інші підстави розірвання Договору, а ніж ті, що прямо передбачені Законом.

Пункт 3.2.3. статті 3 Договору «Лізингодавець має право залишати Предмет Лізингу в своєму салоні в разі наявності несплаченого Лізингоодержувачем лізингового платежу в строки тау порядку передбаченими даним Договором. В такому випадку, Предмет Лізингу зачитається в салоні Лізингодавця до моменту погашення заборгованості по умовам даного Договору, але не більше 1 (одного) календарного місяця. У разі непогашення заборгованості Лізингоодержувачем протягом 1 (одного) календарного місяця з моменту закінчення місячного терміну, вказаного в даному пункті, даний Договір вважається таким, що втратив силу та є розірваним Лізингодавцем за порушення, Лізингоодержувачем умов даного Договору.

Із врахуванням положення статті 762 ЦК України, і пункту 2 частини 2 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» та пункту 3.3.3. Статті 3 Договору, у Лізингоодержувача за Договором наявний обов'язок щодо своєчасної сплати на користь Лізингодавця передбачених Договором у належному розмірі лізингових платежів та у встановлені Договором строки.

Враховуючи положення статті 782 ЦК України, що передбачає право наймодавця на підстав невнесення орендарем плати за договором за користування річчю, на підставі частини 2 статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», що встановлює право вимагати повернення предмета лізингу за користування та право на розірвання наявності прострочення строку внесення лізингового платежу терміном 1 (один) місяць, Сторони у пункті 3.2.3. погодили одну з підстав розірвання Договору, яка повністю відповідає вимогам Закону.

Пункт 3.2.6. статті 3 Договору «Лізингодавець має право Розірвати даний Договір в односторонньому порядку за умови невиконання Лізингоодержувачем умов даного Договору. При цьому Лізингодавець не зобовязаний завчасно повідомляти про Лізингоодержувач про розірвання даного договору.»

Жодна норма діючого законодавства не зобов'язує сторін завчасно попереджати про реалізацію свого права на одностороннє розірвання Договору з підстав передбачених Договором або Законом. Окрім того, Законом передбачено можливість розірвання договору як за обопільною згодою, так і в односторонньому порядку. Таким чином, така норма жодним чинам не суперечить вимогам діючого законодавства.

Пункт 3.2.7. статті 3 Договору «Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати Договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у раці не обрання нового предмета лізингу Лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку, Лізингодавець повертає усі сплачені ним кошти за мінусом Адміністративного платежу.» Розірвання Договору у цьому випадку відбувається за одночасної наявності двох умов: вини продавця та необрання іншого предмета Лізингу. Окрім того, що є головним для застосування положень даної умови Договору відсутність згоди між Сторонами Договору щодо врегулювання правовідносин між ними у будь-який інший спосіб, при чому відсутність такої згоди безпосередньо залежить від небажання Лізингоодержувача вести переговори із Товариством для досягнення компромісу. Враховуючи відсутність економічного сенсу існування такої цивільно-правової угоди, що повязано із відсутністю домовленості між Сторонами, при укладенні Договору Сторони погодили такий правовий наслідок

Пункт 10.15 Статті 10 Договору «У разі неузгодженої у даному Договорі зміни розмірів Лізингових, платежів Лізингодавець та Лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного Договору, а також на вимогу Лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови Лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості Предмета лізингу, Лізингодавець має право розірвати даний Договір, після чого Лізингоодержувач зобов'язаний повернути Лізингодавцю Предмет Лізингу протягом 5 (пяти) календарних днів з моменту отримання від Лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів.»

У відповідності до цього пункту розірвання відбувається виключно з-за наявності незгоди між Сторонами, зокрема з підстав непогодженості Лізингоодержувача з відповідними змінами, та небажання на знаходження інших компромісних варіантів розвитку відносин між Сторонами за Договором. А тому через таку непогодженість, сенс існування договору зникає, внаслідок чого і право на розірвання.

На підставі вказаних вище доводів оспорювані за даною цивільною справою умови Договору не містять ознак визнаних Законом як несправедливі, та жодним чином не створюють дисбалансу прав та обов'язків Сторін на шкоду Позивача.

Окрім того, жодна із оспорюваних норм не містить обов'язкових до погодження, встановлених Законом істотних умов для Договору фінансового лізингу, а лише передбачають із настанням яких Сторони мають право реалізувати своє право на розірвання договору Позивача ніхто не примушував до підписання Договору саме у той момент. Відповідно до положень статті 627 ЦК України Сторони вільні у виборі контрагента. Так, з поміж кількості компаній, що надають послуги фінансового лізингу, Позивач на власний розсуд обрав саме Товариство, а також, самовпевнено на власний ризик, підписавши кожну сторінку Договору, зажадав до вступу у договірні відносини із Товариством. Окрім того, вніс на розрахунковий рахунок Товариства грошову суму, у рахунок виконання свого зобов'язання за Договором, чим самим підтвердив свої наміри та бажання на настання наслідків за Договором.

Кожна повнолітня особа несе відповідальність за вчинені нею дії та повинна усвідомлювати їх значення та передбачати можливість настання тих чи інших наслідків за результатами такої поведінки.

При укладенні Договору від Позивача не надходило жодних заперечень чи зауважень щодо змісту оспорюваних норм Договору. Окрім того, навіть після підписання договору, Позивач жодним чином не звертався до Товариства із метою відкриття переговорів та мирного врегулювання конфліктної ситуації, натомість Позивач спочатку подав заяву про розірвання Договору, а потім не отримавши відповіді що його задовільнила б звернувся до Суду із позовною заявою задля захисту своїх «порушених» прав, тим самим намагаючись приховати свою недбалу поведінку у правовідносинах із Товариством та своє безвідповідальне ставлення щодо вчинення юридичнозначимих дій.

Окрім того, Судом було проігноровано наявні в матеріалах справи докази, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Зокрема, Позивачем до матеріалів позовної заяи додавалися копії заяв, що підтверджують факт розірвання Договору № 002751 від 31 березня 2016 року, до моменту подання позовної заяви та відкриття провадження у справі фінансового лізингу, з його власної ініціативи.

Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України «Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором, або законом.» Так, згідно із умовами Договору, а саме пункту 12.1 Статті 12 Договору, у випадку коли Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, частково чи повністю сплатив Авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця. При цьому до повідомлення встановлені такі вимоги: письмова форма; чітке висловлення волевиявлення щодо розірвання Договору; направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця обов'язкове із вказанням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. Як вбачається із фактичних обставин справи Позивачем про розірвання Договору було повідомлено Товариство із дотриманням усіх вищевказаних положень. В такому випадку Лізингоодержувач використовує своє право на розірвання угоди.

Згідно із положеннями частини 2 статті 653 ЦК України «У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються». При цьому, у відповідності до частини 4 статті 653 ЦК України «Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом».

За законодавством, що регулює правовідносини фінансового лізингу Лізингоодержувач має право відмовитися від договору фінансового лізингу. Відповідно до положень пункту 12.1 Статті 12 Договору вказано наслідки такого і розірвання: «....поверненню підлягає 60% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання Договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.»

Окрім того, звертає увагу на положення абзацу 3 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року, який вказує на взаємопротилежність понять «визнання недійсним договору» та «розірвання договору».

Таким чином, обставина розірвання Договору, свідчить про те, що на момент розгляду цивільної справи такої угоди не існує, оскільки він припинив свою дію, як і права та обов'язки сторін, а тому предмета спору у цивільноправовій площині на момент розгляду справи Судом не існує.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, ухвалене 10 листопада 2016 року не відповідає вимогам, встановленим цивільним процесуальним законом для судового рішення, зокрема з підстав відсутності будь-якого належного обґрунтування тих правових висновків, що встановлені Судом при розгляді цивільної справи, й на підставі яких було задоволено заявлені позовні вимоги ОСОБА_1

З огляду на зазначені вище положення діючого цивільного законодавства України, оскаржуване 10 листопада 2016 року за результатами розгляду цивільної справи № 159/3785/16-ц прийнято із порушенням судом вимог до судового рішення, при цьому суд поверхнево, звужено, без належного з'ясування усіх обставин надав правову оцінку правовідносинам, що виникли між Сторонами за Договором, із порушенням норм матеріального права України, а тому у порядку статті 232 ЦПК України заочне рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області, наявні підстави для скасування рішення суду.

В судове засідання представник відповідача не зявився, подавши клопотання про розгляд справи у його відсутності, на підставі наданих сторонами доказів. Повністю підтримує позицію, викладену в заяві про перегляд заочного рішення та просить врахувати викладені в скарзі доводи щодо відповідності рішення суду вимогам законності та обґрунтованості, додатково зазначивши, що враховуючи фактичні обставини укладення оспорюваного за цією цивільною справою Договору, доводи Позивача щодо введення його Представником Товариства в момент укладення Договору в оману не знайшли жодного належного підтвердження.

Натомість, при укладенні Договору Представником Товариства не вчинялося жодних дій, які б так чи інакше впливали на вільність здійснення Позивачем свого волевиявлення. Таке твердження знаходить своє вираження у фактичних обставинах справи, які лише підтверджують дійсність бажання Позивача на виникнення правовідносин із Товариством, шляхом укладення Договору на умовах викладених у такій угоді. Варто наголосити, що при укладенні Договору. Позивач ознайомився у повному обсязі із його умовами та отримав від Представника Товариства усю необхідну вичерпну інформацію щодо такого Договору, що підтверджується написаною ним власноручно розпискою на запропонованому фірмовому бланку до Договору, копія якої містяться в матеріалах справи, яка надавалася разом із додатками до заяви про перегляд Заочного рішення.

Ознайомившись у повному обсязі із викладеними в Договорі умовами та усвідомивши їх прийнятність для себе, Сторони підтвердили свою погодженість із такими, проставивши власноручно на кожній сторінці оригіналу Договору у двох екземплярах тотожних за змістом та однакових за юридичною силою підписи. До того ж, факт погодженості Сторін із умовами Договору, що укладається у письмовій формі, шляхом проставлення підписів, знаходить своє підтвердження у нормі статті 207 ЦК України.

Окрім того, факт обізнаності із умовами укладеного Договору, а також дійсність бажання Позивача на виконання такого правочину та настання наслідків, передбачених ним, також підтверджується фактичним початком виконання Позивачем свого обов'язку - сплата грошових коштів у знаному розмірі.

Окрім того, в силу положення частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не маже ґрунтуватися на припущеннях. Підсумовуючи вищенаведене, проаналізувавши викладене обґрунтуванням у позовній заяві, на підтвердження Позивачем наявності підстави для задоволення заявлених ним позовних вимог з-за вчинення ним оспорюваного правочину під впливом омани, варто підкреслити, що таке не базується на належних доказах, та не може вважатися достатнім.

Натомість, Позивач, ухиляючись від належного виконання, самостійно ним погоджених із Товариством, умов Договорів та покладених на нього обов'язків, вже в судовому порядку, ефемерними власними словесними нічим не підкріпленими доводами намагається обґрунтувати протилежне вказаному вище, звинувачуючи Товариство наче в наявному порушенні його прав шляхом введення Представником Товариства в оману. Тим самим, надаючи своїм доводам голослівного характеру, проявляє непорядне ставлення то юридичнозначимих вчинених ним самостійно дій щодо укладення Договору.

У відповідності до частини 5 етапі 18 Закону України «Про захист прав споживачів» положення визнане Судом несправедливим може бути зміненим або визнано недійсним. Однак, в той же час, Договір, що включає таку несправедливу умову, може бути визнаним Судом, на вимогу споживача, недійсним вцілому, у відповідності до пункту 2 частини 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» лише виключно у разі коли «..зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору...».

Однак, в Оскаржуваному рішенні відсутній належний обсяг обґрунтування як підстави, у відповідності до яких встановив несправедливість перелічених норм, як і не надав жодного належного та беззаперечного доводу, щодо неможливості змінити такі положення або ж виключити з Договору, як і щодо зазначення у чому саме полягає зміна інших положень та неможливість і їх зміни; як і не вказано достатніх мотивів, якими керувався Суд, прийшовши до висновку необхідності цілковитого визнання недійсності усього Договору, тим самим порушено вимоги обґрунтованості судового рішення.

Звертають увагу на викладені пояснення Представника Товариства напротивагу твердженню Суду щодо несправедливості таких, оскільки включення таких до змісту Договору зумовлено нормами діючого законодавства, що регулюють порядок укладення та виконання договорів фінансового лізингу.

При укладенні Договору від Позивача не надходило жодних заперечень чи зауважень Позивачем таких норм підтверджується власноручним підписанням кожної Сторінки у двох екземплярах ідентичних за змістом однакових щодо змісту оспорюваних норм Договору. Натомість, факт цілковитого погодження за юридичною силою оригіналу Договору із додатками до такого; самостійне заповнення розписки щодо ознайомлення із умовами Договору та зрозумілість таких, й щодо отримання усіх коректно викладених відповідей від менеджера; а також фактичний початок виконання своїх зобов'язань, що прямо передбачені умовами укладеного Договору, шляхом сплати значної суми грошових коштів.

При укладенні Договору на Позивача не здійснювалося жодного тиску, що тією чи іншою мірою впливало на вільність здійснення Позивачем власного вибору щодо обрання контрагента; укладення договору саме того виду, що б найбільш повно задовольняв його потреби; а також щодо погодження тих умов Договору, на основі яких у подальшому здійснюється регулювання правовідносин між Сторонами такого правочину.

Натомість, виходячи із сукупності фактичних обставин справи, лише підтверджується бажання Позивача на укладення саме із Товариством, саме Договору фінансового лізингу, й саме на таких умовах, що ним були погоджені, однак оспорюються на даний момент у судовому порядку.

При укладенні Договору, враховуючи, що Товариство здійснює на власний ризик підприємницьку діяльність, а також у відповідності до діючих норм права, належних до застосування для врегулювання правовідносин між сторонами договору фінансового лізингу, Товариство має повне право на включення до Договору платежу, що є його винагородою - Адміністративний платіж. До того ж, звертаємо увагу, що у відповідності до укладеного Договору, Сторони, за взаємною згодою, саме при укладенні Договору погоджують розмір такого платежу, а результат такої домовленості закріплюється в Додатку МІ до Договору. Враховуючи власноручне підписання Позивачем ОСОБА_2 №1 до Договору, а також сплата ним на рахунок Товариства на користь коштів у рахунок виконання покладеного на нього обов'язку, Позивач був погоджений із таким, й Сторонами було погоджено його розмір.

Окрім того, вказана грошова сума, призначена для погашення витрат Лізингодавпя, що прямо пов'язані із здійсненням ним підприємницької діяльності, зокрема: сплата податків, що виникають у зв'язку із внесенням Лізингоодержувачем грошових коштів на банківський рахунок Товариства при виконанні ним обсягу своїх зобов'язань за Договором; витрати пов'язані із укладеними договорами офісних приміщень; виплата співробітникам Товариства заробітної платні тощо.

Позивач в судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд заяви у його відсутності, просить відмовити в задоволенні заяви.

Відповідно до ст. 231 ЦПК України неявка осіб, які беруть участь у розгляді заяви про перегляд заочного рішення не є перешкодою для розгляду цієї заяви.

У відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 231 ЦПК України суд може своєю ухвалою за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Відповідно до ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявлявся в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Однак, для скасування заочного рішення необхідно не лише встановити поважність причин неявки відповідача в судове засідання, в якому було ухвалене заочне рішення, а й те, щоб його аргументи щодо обставин справи впливали на правильне її вирішення. Лише за сукупності цих двох умов можна говорити про наявність підстав для скасування заочного рішення і призначення справи для розгляду в загальному порядку.

Докази на які заявник посилається в своїй заяві про перегляд заочного рішення не мають істотного значення для правильного вирішення справи, фактично вони є лише запереченнями по суті рішення.

Посилання відповідача, що судом не враховані фактичні обставини справи, неправильно вирішений спір, висновки суду належним чином не вмотивовані та суперечать чинному законодавству, суд до уваги не приймає, так як відповідач мав можливість реалізувати свої процесуальні права і доводити правомірність лізингових зобовязань перед позивачем, як при попередньому судовому засіданні, так і в стадії судового розгляду справи.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, не надавання заперечень чи пояснень щодо позовних вимог в письмовому чи електронному способу, дало суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що підстав для скасування заочного рішення суду немає, а тому заяву про перегляд заочного рішення суду слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 231, 232 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про перегляд заочного рішення суду по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів - залишити без задоволення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Головуючий:ОСОБА_3