Справа № 127/2-3451/2008 Провадження № 22-ц/772/3839/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 46Доповідач Кучевський П. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Кучевського П.В.

Суддів: Шемети Т.М. Рибчинського В.П.

При секретарі: Топольській В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору МКП «ЖЕК №15», про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні кімнатою у гуртожитку шляхом вселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2008 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Заочним рішенням Замостянського районного суду міста Вінниці від 30 вересня 2008 року позов задоволено, визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування кімнатою №124 гуртожитку № 39 по вул. Тарногородського в. м. Вінниці.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року заочне рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 30 вересня 2008 року скасовано та призначено справу до судового розгляду.

29 серпня 2016 року ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов про усунення перешкод у користування кімнатою в гуртожитку шляхом вселення.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні кімнатою у гуртожитку шляхом вселення задоволено. Вселено ОСОБА_3 у кімнату №124 буд. №39 по вул. С. Зулінського (Тарногородського) у м. Вінниці.

Не погоджуючись із рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2016 року, ОСОБА_2 звернулася до Апеляційного суду Вінницької області з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалене у справі судове рішення скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 і відмову в зустрічному позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2016 року вказаним вимогам закону відповідає.

Так судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 05 січня 1988 року була взята на квартирний облік на ВАТ «ВПЗ» для отримання житла на пільгових умовах, як багатодітна сімя.

10.03.1998 року ОСОБА_2 згідно ордеру №11 виданого ВО ДПЗ-18 на підставі рішення №46 від 26 лютого 1998 року отримала права на заселення сімєю у складі 4 осіб кімнати № 124 загальною жилою площею 17,13 кв. м. у будинку №39 по вул. Тарногородського у м. Вінниці (а.с. 7).

На час звернення до суду із позовом в житловому приміщенні за адресою: м. Вінниця, вул. Тарногородського, 39, кім. №124 зареєстровані ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3, що підтверджується довідкою про склад сімї та реєстрації від 12.08.2008 р. №3343, виданою МКП ЖЕК №15.

Також до матеріалів справи долучений акт засвідчений сусідами сторін ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, майстром МКП ЖЕК ОСОБА_7 та затверджений начальником МКП ЖЕК 15 ОСОБА_8, за змістом якого засвідчено факт не проживання ОСОБА_3 з 2000 року за адресою: м. Вінниця, вул. Тарногородського, 39, кім. №124.

З врахуванням вказаного акту, ОСОБА_2 мотивувала позовні вимоги на підставі ч. 1 статті 71 ЖК України, відповідно до якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Суд першої інстанції досліджуючи фактичні обставини справи встановив умови за яких ОСОБА_3 вибув із спірного житла та причини з яких він в подальшому не вселявся.

Так, зокрема судом встановлено, що на час коли ОСОБА_3 залишив спірне житло станом на 01.01.2000 року йому ще не виповнилося 14 років. Його тимчасова відсутність у спірній квартирі була зумовлена рядом причин об'єктивного та суб'єктивного характеру - неналежною поведінкою матері ОСОБА_2 та хворобливим станом ОСОБА_3

ОСОБА_3 залишив місце проживання за наполяганням та через погрози матері та своїх рідних братів. Вказані обставини справи підтверджені показами свідка ОСОБА_9 допитаної в суді першої інстанції в порядку ст. 180 ЦПК України, яка вказала, що ОСОБА_2 категорично відмовлялась утримувати сина, годувати та одягати. Поки була жива бабуся, ОСОБА_3 проживав у неї. Після того як бабуся померла, ОСОБА_3 проживав у ОСОБА_9

Вказані обставини зафіксовано шляхом звукозапису судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, диск із яким приєднано до матеріалів справи.

Крім цього, судом встановлено, що згідно висновку-витягу з протоколу №638 засідання психолого-медико-педагогічної консультації від 04 вересня 1991 року ОСОБА_3 має розумову відсталість ступеня імбицильності.

12 жовтня 1994 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до Замостянського відділу соцзабезпечення, у якій з власної ініціативи просить прийняти на утримання в будинок-інтернат сина ОСОБА_3, так як за станом здоров'я він потребує стороннього догляду і обслуговування.

29 листопада 1994 року ОСОБА_3 зараховано підопічним Білоцерківського дитячого будинку-інтернату, що підтверджується випискою із наказу № 54 від 28.11.1994 р.

Відповідно до медико - педагогічної характеристики на виховання групи № 12 Білоцерківського дитячого будинку інтернату від 25.05.1999 року, 25.05.2000 року, 25.05.2001 року в ОСОБА_3 діагноз: олігофренія ст. імбицильності (викликана хромосомним порушенням).

Згідно із довідкою УПФУ в м. Вінниці, ОСОБА_3 є інвалідом з дитинства другої групи та з 08.04.2003 року йому було призначено соціальну пенсію.

Відповідно до довідки, виданої КЗ ВОПНЛ ім. акад. Ющенка № 20-476 від 05.02.2015 року, ОСОБА_3 перебуває на обліку у вказаному лікувальному закладі з діагнозом: помірна розумова відсталість з поведінковими порушеннями на резідуально - органічному тлі».

Викладені обставини справи свідчать про те, що тривала відсутність ОСОБА_3 за місцем реєстрації зумовлена його станом здоровя, неприязними стосунками та стійкими конфліктними відносинами між сторонами.

За змістом статті 72 Житлового кодексу особа підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у разі доведеності не користування приміщенням понад встановлені строки без поважних причин. У разі розгляду такого спору встановленню підлягають причини відсутності особи понад встановлені строки в жилому приміщенні.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням дійсних обставин справи.

Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Суд першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 не проживав разом із сімєю у звязку з поміщенням його на утримання в будинок-інтернат, та після залишення будинку-інтернату відповідачу чинилися перешкоди у користуванні житлом, у звязку з чим він вимушений був тимчасово проживати у бабусі та сторонніх осіб, які надавали йому належний догляд.

Визнаючи поважними причини тривалого не проживання ОСОБА_3 у спірному житлі суд першої інстанції виходив з принципу верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та норм Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Правова позиція Європейського суду з прав людини сформована відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Таке право охоплює насамперед можливість займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створене. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Доводи ОСОБА_2 з посиланням на акт від 22.08.2008 року про тривале не проживання відповідача за адресою реєстрації не заслуговують на увагу, оскільки акт не містить інформацію про причини відсутності відповідача, що у цьому випадку має вирішальне значення.

Крім цього, під час судового засідання в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 просила задовольнити її апеляційну скаргу посилаючись на медичний висновок від 11 грудня 1997 року №2689 (а.с 93), згідно якого вона має психічне захворювання та не може проживати у комунальній квартирі, не може проживати із членами своєї сімї у одній кімнаті, в тому числі у ізольованій квартирі. Такі доводи ОСОБА_2, є безпідставними та такими, що не дають підстав для задоволення її вимог оскільки, вказаний медичний висновок надає позивачу право на першочергове отримання житла, і не є підставою для позбавлення права користування житлом інших членів сім?ї, які набули таке право на рівних умовах з наймачем, згідно із ордером №11 виданого ВО ДПЗ-18 на підставі рішення №46 від 26 лютого 1998 року.

Статтею 71 ЖК України передбачено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Колегія суддів перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги враховує, що позивач та відповідач є членами однієї сім'ї, однак перебувають у конфліктних відносинах, ОСОБА_3 іншого житла не має, є інвалідом 2 групи, а у випадку позбавлення його права користування житлом з підстав, які вказала ОСОБА_2, він фактично стане безпритульним, що порушує його право на житло.

Причини періодичного не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі є поважними, оскільки це є наслідком неприязних відносин між членами сім'ї та хвороба ОСОБА_3 При цьому, дії ОСОБА_2 щодо перешкоджання ОСОБА_3 в користуванні квартирою є неправомірними і такими, що порушують його охоронюване законом право на житло.

Таким чином, суд першої інстанції повно та обєктивно дослідивши всі обставини справи, надавши належну оцінку доказам у справі дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_10 Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_11

Судді: /підпис/ ОСОБА_12

/підпис/ ОСОБА_13

Згідно із оригіналом

Головуючий: П.В. Кучевський