У х в а л а

іменем україни

20 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Парінової І.К.,Демяносова М.В.,Маляренка А.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа - ОСОБА_5, про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними, припинення зобов'язань за кредитним договором, припинення права на іпотеку майна, зобов'язання повернути кошти, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 13 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 15 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 09 жовтня 2008 року між нею та відкритим акціонерним товариство «Ерсте Банк» (далі - ВАТ «Ерсте Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», було укладено договір, згідно з умовами якого вона отримала кредит у розмірі 30 000 доларів США терміном до 08 жовтня 2033 року зі сплатою 12,5 % річних. На забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним договором того ж дня між нею, банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, а також між банком та нею укладено договір іпотеки, предметом якої є однокімнатна квартира АДРЕСА_1. Позивач зазначила, що кредитор не надав їй як позичальнику інформацію про сукупну вартість кредиту, кредитні кошти видав у доларах США, а не в національній грошовій одиниці, як того вимагає законодавство України. Крім цього, у банку відсутня відповідна ліцензія на здійснення валютних операцій, а світова фінансова криза значно збільшила розмір заборгованості за кредитом, що порушує принцип рівності сторін договору. Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсними кредитний договір та договір поруки; припинити зобов'язання за кредитним договором; припинити право ПАТ «Фідобанк» на іпотеку майна та зобов'язати відповідача повернути сплачені нею кошти за кредитним договором у розмірі 22 743 доларів 48 центів США, що еквівалентно 91 503 грн 03 коп., шляхом зарахування отриманого кредиту у розмірі 151 500 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду України від 13 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 15 лютого 2016 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1. ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1, 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 09 жовтня 2008 року між ОСОБА_6 та ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», було укладено договір № 014/14792/2/24369, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у розмірі 30 000 доларів США терміном до 08 жовтня 2033 року зі сплатою за користування кредитом 12,5 % річних.

На забезпечення належного виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 09 жовтня 2008 року між банком, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, а також того ж дня між банком та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, предметом якого є однокімнатна квартиру АДРЕСА_1.

Перед укладанням кредитного договору позичальника було ознайомлено із умовами надання кредиту, про що свідчить підпис останнього на повідомленні позичальника - фізичної особи про умови надання споживчого кредиту з додатком до нього (а. с. 20, 25).

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував роз'яснення, викладені у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», та виходив із наявності у відповідача банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, отриманої в установленому порядку відповідно до вимог ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дійшовши обґрунтованого висновку про те, що Закон, чинний на час укладення між сторонами кредитного договору від 09 жовтня 2008 року, не передбачав заборони на надання споживчих кредитів у іноземній валюті, а тому відсутні підстави для визнання спірних договорів недійсними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року в справі № 6-190цс15.

Крім того, укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони взяли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Незмінюваність курсу гривні відносно до іноземних валют, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена. Нестабільність курсу гривні до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути невідомим позивачеві.

Посилання позивача на те, що йому не була надана банком повна інформація про сукупну вартість кредиту не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору. Позивач при укладенні спірного договору мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги є безпідставними, були предметом дослідження судів попередніх інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Оскільки наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, викладених в оскаржуваному рішенні, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції й висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зі змісту касаційної скарги та матеріалів справи не вбачається неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 13 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.К.Парінова

М.В. Демяносов

А.В.Маляренко