13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ЗавгородньоїІ.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласточка» про встановлення факту проживання однією сімʼєю та визнання права власності на частину майна, яка є обʼєктом права спільної сумісної власності подружжя,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласточка» (далі - ТОВ «Ласточка») про встановлення факту проживання однією сімʼєю та визнання права власності на частину майна, яка є обʼєктом права спільної сумісної власності подружжя.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що в березні 1996 року він почав проживати з ОСОБА_5 29 грудня 1999 року вони зареєстрували шлюб. 26 квітня 2012 року шлюб між сторонами розірвано.
За час спільного проживання, 27 березня 1997 року сторонами, як подружжя, на базі організації орендарів «Ласточка» було створено ТОВ «Ласточка». До складу учасників товариства входило 14 осіб.
Головою правління була обрана його дружина - ОСОБА_5. Було створено статутний фонд товариства у розмірі
9 375 грн, який був розподілений на частки. Одна частка становила 5 грн. На момент створення товариства частка ОСОБА_5 в уставному фонді підприємства складала 575 часток. На всіх інших учасників товариства було розподілено по 100 часток (по 500 грн.)
Позивач теж разом з ОСОБА_5 працював на вищезазначеному підприємстві.
Протягом 1997 року вони із спільного сімейного бюджету внесли до статутного фонду підприємства - холодильник «Смоленск-33» та машину для частки меблевої обшивки та килимів на загальну суму 2 363 грн. У червні 1997 року ОСОБА_5 було призначено директором ТОВ «Ласточка» і з того часу ТОВ «Ласточка» постійно здійснювало господарську діяльність під керівництвом постійного директора ОСОБА_5
13 жовтня 2006 року відповідно до договору № 235 купівлі-продажу об'єкта комунальної власності було передано у право власності комунальне майно м. Запоріжжя, яке належало територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради на підставі рішення Запорізької міської ради від 29 квітня 1992 року № 7 шляхом приватизації способом викупу будівлі-хімчистки загальною площею за внутрішніми замірами 1 150,7 кв. м. з парканом та замощенням, що розташовані за адресою:
Право власності на зазначений об'єкт нерухомості перейшло до ТОВ «Ласточка» в особі директора ОСОБА_5 Вартість придбаного об'єкта, сплаченого з виключного капіталу та оборотних коштів ТОВ « Ласточка» склала 555 816 грн.
26 листопада 2008 року частка ОСОБА_5 в статутному капіталі ТОВ «Ласточка» була збільшена за рахунок придбання з їх спільного сімейного бюджету додаткових часток у інших учасників товариства та склала відповідно до протоколу б/н від 26 листопада 2008 року - 1 375 часток на суму 6 875 грн. Кількість засновників товариства було зменшено до 4 осіб.
Позивач вважав, що придбання ОСОБА_5 1 375 часток в ТОВ «Ласточка» є спільним сумісним майном подружжя.
У 2012 році після розірвання шлюбу позивач заявив свої права на 1/2 частину часток, які належать ОСОБА_5 Спочатку вона уникала від розподілу часток і згодом повідомила позивача, що розподіл часток між ними неможливий, адже на теперішній час вона є директором ТОВ «Ласточка» та не є співвласником.
Уточнивши позовні вимоги та посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_4 просив, стягнути на його користь компенсацію 1/2 частки, що належала ОСОБА_5 відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Ласточка» б/н 26 листопада 2008 року та додатково підлягає розподілу дивіденди та доходи підприємства, що були придбані за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_5, а отже нерухоме майно у вигляді будівлі-хімчистки.
Крім того, позивач у своєму позові просив встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 з березня 1996 року по 29 грудня 1999 року. Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та осіб, що проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що підлягає поділу наступне майно: в статутному капіталі ТОВ «Ласточка» - 1 375 частин на суму 6 875 грн, будівля хімчистки з парканами та замощенням загальною площею 1 150,7 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Провести поділ майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши позивачу 1/2 частину в статутному капіталі ТОВ «Ласточка» 1 375 часток на суму 6 875 грн.; поділити будівлю хімчистки з парканами та замощенням. Стягнути з ОСОБА_5 на його користь компенсацію 1/2 частини вартості частки в статутному капіталі ТОВ «Ласточка» - 1 375 частин. Визнати право власності ОСОБА_4 на 37/100 частин будівлі хімчистки за адресою: АДРЕСА_1.
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня

2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 березня

2016 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що на час виникнення спірних правовідносин, вони регулювалися Кодексом Законів про шлюб, за положеннями якого спільне проживання без реєстрації шлюбу не створювало презумпції спільності майна, придбаного в цей період.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 грудня 1999 року, який було розірвано 26 квітня 2012 року.

Із рішення апеляційного суду Запорізької області від 30 вересня

2015 року встановлено, що заочне рішення Заводського районного суду

м. Запоріжжя від 29 травня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ТОВ «Ласточка», про поділ спільного майна подружжя, яким позов ОСОБА_4 було задоволено та ухвалено нове рішення, ким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя відмовлено з тих підстав, що позивачем не доведено, що ОСОБА_5 використала саме спільні кошти, вклавши їх у 1997 році до статутного капіталу ТОВ «Ласточка».

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на частину майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя вимоги.

Згідно ст.17 Закону України «Про власність» який був чинний на момент придбання спірного майна, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї,є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частка в майні сторін повинна визначатися залежно від участі кожного з них у його набутті і розмір такої частки кожного визнається ступенем Його трудової участі.

Статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Сімейний кодекс набрав чинності разом з новим Цивільним кодексом України у 2004 році.

На момент фактичного проживання сторін по справі з 1996 року діяв КпШС, згідно якого ст. 22 передбачено, що спільною сумісною власністю є саме майно подружжя.

Так, згідно з абз. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Крім того, судами встановлено, що частка ОСОБА_5, що перейшла до неї у зв'язку з перерозподілом часток у статутному капіталі товариства, так саме як і її частка, зроблена на момент створення товариства, була особистою власністю відповідачки на той час, та надавала їй відповідні особисті корпоративні права.

Щодо позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сімʼєю, суди попередніх інстанцій також дійшли обґрунтованого висновку про відмов в задоволенні цих позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених доводів позивача.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановили, що на час виникнення спірних правовідносин, вони регулювалися Кодексом Законів про шлюб, за положеннями якого спільне проживання без реєстрації шлюбу не створювало презумпції спільності майна, придбаного в цей період.

Крім того, суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що жодним законом не передбачено право осіб, які навіть за умови доведення участі у придбанні майна товариства, мають право на поділ нерухомого майна товариства та право на частки у статутному капіталі.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2015 року та ухвали апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласточка» про встановлення факту проживання однією сімʼєю та визнання права власності на частину майна, яка є обʼєктом права спільної сумісної власності подружжя залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня О.М. Ситнік