АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 543/256/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2673/16Головуючий у 1-й інстанції Гришко О. Я. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі :

головуючого судді : Кузнєцової О.Ю.

суддів : Хіль Л.М., Мартєва С.Ю.

при секретарі: Колодюк О.П.

за участі представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 15 серпня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської області, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Оржицька районна державна адміністрація, відділ Держгеокадастру в Оржицькому районі, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Лукім'я" про стягнення незаконно отриманої вигоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом та просила стягнути з Лукімської сільради Оржицького району Полтавської області незаконно отримані кошти за використання земельної ділянки у сумі 6965,28 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати ОСОБА_4 До складу спадщини, яка відкрилася після її смерті, увійшла, зокрема, земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3168 га.

Вказувала, що вона успадкувала вказану земельну ділянку, однак з часу смерті матері і до оформлення нею спадщини земельна ділянка перебувала у фактичній оренді у СТОВ «Лукім'я», яке щорічно перераховувало орендну плату до Лукімської сільради Оржицького району Полтавської області.

Вказувала, що вказані кошти одержані сільрадою незаконно, оскільки мали б бути виплачені на її користь.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 15 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3, просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що видане відповідне свідоцтво про смерть (а.с. 4).

З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру вбачається, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 25.09.2006 року заведена спадкова справа.

До складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 увійшла, зокрема, земельна ділянка, що розташована на території Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської області, що належала померлій згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 21 грудня 2001 року, Лукімською сільською радою Оржицького району Полтавської області. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 348, кадастровий номер НОМЕР_2, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,3168 га.

Вказану земельну ділянку успадкувала ОСОБА_3, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.10.2014 року та зареєструвала її за собою (а.с. 6-7).

Земельна ділянка ОСОБА_4 Лукімською сільською радою була включена до списків невитребуваних паїв у 2012-2014 роках. Так, згідно розпорядження голови Оржицької районної державної адміністрації № 271 від 07.05.2012 року, Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Лукім'я» було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди до 31.12.2012 року земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 201,33 га ріллі, що є невитребуваними земельними частками (паями), згідно списку, поданого Лукімською сільською радою, з орендною платою в розмірі 700 грн. за 1 га.

В розпорядженні зазначені номера земельних часток (паїв) згідно зі «Справою щодо передачі у приватну власність земельних часток (паїв) співвласникам землі СТОВ «Лукім'я» Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської області. В переліку таких номерів зазначений, крім інших, номер «348», з таким же «номером паю» у списках невитребуваних паїв по Лукімській сільській раді, станом на 01.01.2012 року, на 01.01.2013 року та на 01.01.2014 року значиться «пай» ОСОБА_4 (а.с. 8-15).

Лукімська сільська рада звернулася до Оржицької районної державної адміністрації з пропозицією, а СТОВ «Лукім'я» з проханням про надання дозволу на розробку відповідної технічної документації із землеустрою (а.с. 74).

Протягом 2012-2014 років земельна ділянка ОСОБА_3, успадкована після смерті ОСОБА_4, оброблялася СТОВ «Лукім'я», що не заперечувалося сторонами по справі та підтверджується довідками, виданими відповідачем. За користування земельними ділянками СТОВ «Лукім'я» сплачувало Лукімській сільській раді орендну плату в розмірі 700 грн. за один гектар на рік (а.с. 8, 75, 76).

Згідно із статтею 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що земельна ділянка, яка належала ОСОБА_4, а після її смерті успадкована ОСОБА_3, не відносилася до категорії «нерозподілених» чи «невитребуваних» паїв, оскільки її власниці був виданий державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки положення ст. 1212 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Викладене повною мірою узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом України 02 березня 2016 року.

ОСОБА_3 не перебувала у правовідносинах речово-правового характеру ні з Лукімською сільрадою, ні з СТОВ «Лукім'я», а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України, про що вірно вказав місцевий суд.

Враховуючи, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 3,3168 га, яка розташована на території Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської області і вона вибула з її володіння поза її волею, то порушені права позивача підлягають захисту в порядку витребування майна, визначеному ст. 388 ЦК України.

Кошти, що були отримані Лукімською сільською радою, не належать позивачці, а тому вона не набула право на їх витребування.

Вимог щодо витребування земельної ділянки із володіння СТОВ «Лукім'я» в порядку ст. 388 ЦК України ОСОБА_3 не заявляла. Розпорядження голови Оржицької РДА №271 від 07 травня 2012 року (а.с. 9), яким було порушено її право власності, нею не оскаржувалося.

Таким чином, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 відсутні.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість, апелянтом не наведено.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 15 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: --//-- О.Ю. Кузнєцова

Судді --//-- Л.М. Хіль

--//-- С.Ю. Мартєв

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: О.Ю. Кузнєцова