Справа № 448/269/16 Головуючий у 1 інстанції: Борисенко В.В.
Провадження № 22-ц/783/5796/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

секретаря Бохонко Е.Р.

з участю ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 27 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановила:

В березні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.11.2013 року уклала з відповідачем договір позики, за яким вона передала у власність відповідача грошові кошти в розмірі 1200,00 Євро, а відповідач зобовязався повернути такі кошти у строк, передбачений договором.

Крім цього, 01.01.2014 року уклала з відповідачем ще один договір позики, за яким передала у власність відповідача грошові кошти в розмірі 6927,00 дол. США, а відповідач зобовязався повернути такі кошти у строк, передбачений договором.

На підтвердженні вказаних договорів відповідач написав розписку про одержання вищезазначених грошових коштів.

Відповідач не виконав покладені на нього грошові зобовязання в строк та в порядку, передбаченому договорами позики.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 28 квітня 2016 року просила суд стягнути з відповідача в її користь заборгованість за договором позики та процентів за невчасне виконання грошового зобовязання по поверненню позики за договором в сумі 239126 грн. 66 коп., а також компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 25000 грн. (а.с. 33).

Оскаржуваним рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 27 липня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1), ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, у користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, грошові кошти за договорами позики в розмірі 217666 гривень 75 коп. та 1000 гривень, а всього в сумі 218666 гривень 75 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір у дохід держави в сумі 2186 гривень 66 коп., які перерахувати на рахунок № 0252, код отримувача , МФО: 825014, призначення платежу «судовий збір, п.1.1 Закону».

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_4

Вважає, що оскаржуване рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з»ясовано обставини справи, які мають суттєве значення для вирішення справи.

Зокрема, під час розгляду справи в суді першої інстанції він наголошував, що всі ці розписки є такими, що не відповідають вимогам закону, оскільки написані під тиском колишньої дружини та тещі ОСОБА_7, які торгувалися з ним за дитину.

Апелянт вважає, що всі банківські зобов»язання, які брала його дружина та його боргові розписки, які він надавав іншим особам, вважаються такими, що укладались в інтересах їх сім»ї.

Звертає увагу на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, згідно із якою досліджуючи боргові розписки чи договори позики суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки.

Також, потрібно ретельно досліджувати текст самої розписки, оскільки такий не завжди свідчить про факт отримання грошей.

В суді надав копії електронних листів на електронну адресу ОСОБА_6, із змісту яких вбачається, що всі розписки, які надані суду, давно ним погашені.

Що стосується стягнення моральної шкоди в розмірі 1000 грн., вважає це знущанням да ним, оскільки до сьогоднішнього дня сім»я ОСОБА_7 телефонує йому з погрозами фізичної розправи, а також телефонують його мамі та погрожують їй, відтак задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди є безпідставним.

Просить скасувати рішення Мостиського районного суду Львівської області від 27 липня 2016 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 на підтримку доводів скарги, а також пояснення позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_8 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону з наступних підстав.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

З наявної в матеріалах справи копії розписки від 30.11.2013 року вбачається, що ОСОБА_4 заборгував 1200,00 Євро ОСОБА_9, які зобов»язується віддати до 01 січня 2014 року. В разі невиконання зобов»язується подарувати свою частину майна за адресою м. Мостиська, вул. Мазепи та нежитлове приміщення за адресою м. Мостиська, пл. Ринок, 9. Викупити на користь його сина ОСОБА_10 (а.с. 4).

Крім цього, 01.01.2014 року відповідач ОСОБА_4 написав ще одну розписку, відповідно до якої він на 01.01.2014 року заборгував своїй дружині 6927 дол. США, з них 4795 дол. США це кредити, які він примусив взяти на свої потреби дружину ОСОБА_11 у ОСОБА_12, ОСОБА_13 банк, під відповідні відсотки. До 23.02.2014 року він зобов»язувався дані кредити переписати на себе чи інших осіб, або до цього періоду повністю сплатити з відповідними відсотками. Решта суми 2132 дол. США він також зобов»язується у повному обсязі вплатити до 23.02.2014 року до дня народження його сина ОСОБА_10. Оскільки він збирається піти із сім»ї зобов»язується з 01.01.2014 року до 05 числа поточного місяця щомісячно виплачувати синові на утримання 1650 грн. до постанови суду про розлучення. Якщо дані вимоги не будуть виконані до 23.02.2014 року, його дружина має право подати позовну заяву в суд. Його поставили до відома, що до 23.02.2014 року він має право в любий час бачити свого сина, але тільки попередивши про час зустрічі і в присутності дружини або членів її сім»ї (а.с. 5-6, 36).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), зокрема, грошові кошти, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Частина 1 статті 1051 ЦК України надає право позичальнику оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були ним одержані від позикодавця.

Правова позиція щодо стягнення заборгованості за договором позики викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, висновок по якій відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до згаданого висновку письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У справі, яка переглядається, з розписки, складеної відповідачем ОСОБА_4 30.11.2013 року встановлено, що він заборгував 1200,00 Євро ОСОБА_9, які зобов»язується віддати до 01.01.2014 року, проте інформації про отримання таких коштів як позику від позивачки, така розписка не містить.

В свою чергу, з розписки, складеної ОСОБА_4 01.01.2014 року встановлено, що він на 01.01.2014 року заборгував своїй дружині 6927 дол. США, з них 4795 дол. США це кредити, які він примусив взяти на свої потреби дружину ОСОБА_11 у ОСОБА_12, ОСОБА_13, під відповідні відсотки. До 23.02.2014 року він зобов»язувався дані кредити переписати на себе чи інших осіб, або до цього періоду повністю сплатити з відповідними відсотками. Решта суми 2132 дол. США він також зобов»язується у повному обсязі вплатити до 23.02.2014 року до дня народження його сина ОСОБА_10.

Таким чином, у вказаній розписці чітко зазначено, що борг відповідача перед позивачкою виник із кредитів, які остання взяла у банківських установах для його потреб, відтак така розписка не свідчить про отримання відповідачем ОСОБА_4 позики у позивачки ОСОБА_6

Відповідно до ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 цього Кодексу).

За своїм змістом новація це угода про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими самими сторонами (ст. 604 ЦК України). Вона не припиняє правового зв'язку сторін, оскільки замість зобов'язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов'язання.

З досліджених розписок від 30.11.2013 року та 01.01.2014 року не встановлено, що в силу складання цих документів припиняється інше зобов"язання між сторонами, яке існувало попередньо, а також в цих документах немає покликання на ст.ст. 604, 1053 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення боргу за договорами позики.

Крім цього, безпідставним є висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача в користь позивачки 1000 грн. моральної шкоди у зв»язку з тривалим неповерненням переданих йому грошових коштів, оскільки положеннями параграфу 1 глави 71 ЦК України, а також складеними між сторонами розписками, не передбачено відшкодування моральної шкоди, як один з видів відповідальності за порушення умов договору позики.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з за невідповідністю висновків суду обставинам справи (п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України), підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 27 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позовних вимогах ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованість за договором позики та процентів за невчасне виконання грошового зобовязання по поверненню позики за договором в сумі 239126 грн. 66 коп., а також компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 25000 грн. відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_14