У Х В А Л А

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 19 вересня 2007 року ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у розмірі 111 860 доларів США на строк до 17 вересня 2027 року. На забезпечення виконання умов цього договору сторони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 18 жовтня 2011 року складає 101 105, 84 доларів США та яку позичальник, незважаючи на вимоги, не погасив.

Враховуючи викладене, позивач просив у рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу від імені відповідача, а також виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаному будинку.

Справа судами розглядалася неодноразово. Останнім рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 травня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 вересня 2007 року у розмірі 101 105,84 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 18 жовтня 2011 року еквівалентно 805 813 грн. 53 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, зокрема житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем. В частині виселення ОСОБА_3 з указаного житлового будинку відмовлено. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 23 березня 2016 року рішення районного суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в цій частині відмовлено. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Судові рішення в частині відмови в задоволенні позову про виселення не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник, незважаючи на вимоги, не погасив, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у позові, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції неправильно розрахував суму заборгованості за кредитним договором, а також із того, що пеня нарахована в доларах США з порушенням вимог ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання». Також суд зазначив, що іпотека припинена, оскільки предмет іпотеки реалізовано.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 19 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 111 860 доларів США на строк до 17 вересня 2027 року.

На забезпечення виконання умов цього договору сторони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 18 жовтня 2011 року складає 101 105,84 доларів США та яку позичальник, незважаючи на вимоги, не погасив, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» слід дійти правового висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постановах від 27 травня 2015 року № 6-61цс15, від 21 жовтня 2015 року № 6-1561цс15 та від 08 червня 2016 року № 6-1239цс16, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

На наведене суд апеляційної інстанції уваги не звернув, не перевірив розміру заборгованості, не визначив усіх її складових, а відмовив у задоволенні позову з формальних підстав, зокрема з підстав того, що судом неправильно розраховано розмір неустойки, не звернув уваги на те, що відповідно до ст. ст. 303, 316 ЦПК України апеляційний суд оцінює надані сторонами докази та ухвалює рішення на підставі такої оцінки, відтак, має самостійно перевірити і встановити розмір заборгованості та всіх її складових, у тому числі й неустойки.

Крім того, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав припинення договору іпотеки після укладення 08 серпня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу, відповідно до умов якого до останнього перейшло право власності на житловий будинок, що є предметом іпотеки, оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином не перевірив підстав припинення договору іпотеки, не дав оцінки твердженням позивача про те, що відчуження предмета іпотеки відбулось відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду першої інстанції від 27 квітня 2012 року, ухваленого у цій справі, яке скасовано, а зі скасуванням рішення суду втрачаються ті наслідки, які з нього випливають.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», оскільки у рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 роз'яснено, що обмеження пені у грошових зобов'язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи-суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Ураховуючи те, що відповідач отримував кредит не як суб'єкт підприємницької діяльності, положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» на відносини щодо стягнення неустойки за невиконання кредитного договору не розповсюджуються.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 23 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська