У Х В А Л А

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Імексбанк» про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2012 року встановлено, що заборгованість публічного акціонерного товариства «Імексбанк» (далі - ПАТ «Імексбанк») перед ним за договорами вкладу становить 698 500 доларів США, а його заборгованість перед ПАТ «Імексбанк» за кредитним договором від 30 травня 2007 року - 131 604 долари США; після проведення зарахування зустрічних однорідних вимог заборгованість ПАТ «Імексбанк» перед позивачем складає 566 895,58 доларів США. Вказану заборгованість рішенням суду не було стягнуто, оскільки він не звертався до ПАТ «Імексбанк» із заявою про повернення вкладу. 9 серпня 2013 року він звернувся до відповідача із заявою про повернення йому вкладів. ПАТ «Імексбанк» не надав відповіді на його заяву та не перерахував спірну заборгованість на рахунок, зазначений ним у заяві.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договорами вкладу у розмірі 566 895,58 доларів США.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Імексбанк» на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 566 895,58 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 07 липня 2014 року складає 6 680 583 грн. 80 коп. Розподілено судові витрати.

В апеляційному порядку справа розглядалася неодноразово. Останнім рішенням апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року рішення районного суду змінено в частині розміру суми заборгованості, що підлягає стягненню з ПАТ «Імексбанк» на користь ОСОБА_3, зменшивши її з 566 895,58 доларів США до 24 395,58 доларів США.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач у порушення умов строкових банківських вкладів фізичної особи в іноземній валюті не повернув позивачеві вклади на загальну суму 566 895,58 доларів США.

Змінюючи рішення районного суду та зменшуючи розмір заборгованості до 24 395,58 доларів США, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено внесення решти грошових коштів на депозитні рахунки у банку відповідача.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє судове рішення апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції вказав на неналежну перевірку відповідності документів, наданих позивачем для підтвердження внесення коштів на рахунки за укладеними між сторонами договорами банківського вкладу та зняття грошових коштів з цих рахунків, постанові Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, нез'ясування, чи були у відповідача затверджені локальні нормативні акти щодо порядку прийняття і видачі готівки та чи були встановлені ними вимоги до документів, які підтверджують проведення таких операцій.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 214, 315, 338 ЦПК України належним чином не виконав ці вказівки.

Судами встановлено, що 22 червня 2006 року між ПАТ «Імексбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір банківського вкладу, відповідно до умов якого останній вніс на депозитний рахунок 1 тис. доларів США на строк до 31 грудня 2008 року.

07 березня 2008 року між сторонами був укладений договір строкового банківського вкладу фізичної особи в іноземній валюті, згідно умов якого ОСОБА_3 вніс на депозитний рахунок 65 тис. доларів США на строк до 09 червня 2008 року.

Крім того, сторони того ж дня уклали ще один договір відкриття рахунку в іноземній валюті.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що, крім наведених вище коштів, він 07 березня 2008 року вніс на депозитний рахунок 220 тис. доларів США, 17 квітня 2007 року - 5 тис. доларів США, 12 червня 2007 року - 100 тис. доларів США, 16 червня 2007 року - 15 тис. доларів США, 04 липня 2008 року - 240 тис. доларів США і залишок грошових коштів після часткового повернення вкладів складає 566 895,58 доларів США.

Відповідно до п. 8 Глави 2 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав належної правової оцінки квитанціям від 03 серпня 2006 року та від 31 березня 2008 року про несення ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 25 тис. доларів США та у розмірі 220 тис. доларів США на депозитний рахунок, не спростував тверджень позивача про те, що на квитанції від 03 серпня 2006 року містяться підписи контролера та касира, а також відбиток печатки (штампа) ПАТ «Імексбанк, а на квитанції від 31 березня 2008 року міститься підпис бухгалтера та відбиток печатки (штампа) ПАТ «Імексбанк» (т. 1, а.с. 217), не послався на локальні нормативні акти банка щодо порядку прийняття готівки.

Крім того, апеляційний суд не обгрунтував свого висновку про прийняття в якості доказу квитанції від 07 березня 2008 року на суму 65 тис. доларів США (т. 1 а.с. 218) і в той же час відхилення в якості доказу квитанцій від 12 червня 2007 року на суму 100 тис. доларів США, від 16 червня 2007 року на суму 15 тис. доларів США, від 17 квітня 2007 року на суму 5 тис. доларів США (т. 1 а.с. 219-221), які мають підписи бухгалтера та касира та відтиски печаток виконавця та касира банку, тобто мають однакові реквізити щодо отримання банком грошових коштів.

Тобто з аналогічними реквізитами одні квитанції суд взяв до уваги, а інші відхилив не навівши для цього належних правових підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд апеляційної інстанції не врахував того, що у мотивувальній частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2012 року у справі за позовом ПАТ «Імексбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Імексбанк» про припинення кредитного договору та договору іпотеки, стягнення заборгованості встановлено наявність заборгованості ПАТ «Імексбанк» перед ОСОБА_3 за договорами вкладу у розмірі 566 895,58 доларів США. При цьому спростування встановлених цим рішенням обставин, подання відповідних доказів покладено на особу, яка не згодна із викладеними у ньому обставинами, тобто на ПАТ «Імексбанк».

Суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та обгрунтував своє рішення на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська