У Х В А Л А

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на майно за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Донецької області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 19 жовтня 2004 року по 09 червня 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_5 За час шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «ВАЗ-21114», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є його мати - ОСОБА_4 та син від першого шлюбу - ОСОБА_5

Посилаючись на те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, позивачка просила визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири та автомобіля.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 22 грудня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частину автомобіля марки «ВАЗ-21114», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить змінити судове рішення апеляційного суду, посилаючись неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й визнати за ОСОБА_3 лише право власності на 1/7 частини спірної квартири.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 пропустила трирічний строк позовної давності щодо вимоги про поділ майна подружжя, оскільки розлучилася із померлим ОСОБА_5 у червні 2009 року, а до суду із позовом за захистом порушеного права звернулася лише у червні 2015 року.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що перебіг строку позовної давності щодо вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя почався після того, як позивачка дізналася про порушення своїх прав, тобто з початку перешкоджання у реалізації нею права власності та користування спірними квартирою та автомобілем, зокрема після смерті ОСОБА_5

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 19 жовтня 2004 року по 09 червня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

12 квітня 2005 року ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1, а 04 серпня 2006 року − автомобіль марки «ВАЗ-21114», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. Спадкоємцями першої черги після його смерті є його мати - ОСОБА_4 та син від першого шлюбу - ОСОБА_5

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

У п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, зокрема, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Наведеного апеляційний суд не врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України взагалі не перевірив посилань відповідачів на те, що спірна квартира була придбана померлим ОСОБА_5 на кошти, отримані від продажу його особистої приватної власності, зокрема квартири АДРЕСА_2, а позивачка ніяких коштів для набуття майна не вкладала. Тобто висновки апеляційного суду є передчасними й ґрунтуються на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України, оскільки сам по собі факт придбання майна за час шлюбу не свідчить про автоматичне набуття права спільної сумісної власності подружжя, якщо інша із сторін у справі спростовує цю презумпцію.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 22 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська