Номер провадження: 22-ц/785/5287/16
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Кравця Ю.І., Погорєлової С.О.

при секретарі: Лопотані В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 27 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_2 про вселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1; усунення перешкод в користуванні зазначеним будинком, шляхом зобов'язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_3 ключі від калитки подвір'я та житлового будинку; зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні житловим будинком та стягнути з відповідача на її користь судовий збір у сумі 551, 20 гривень та послуги адвоката у розмірі 2 700 гривень., мотивуючи свої вимоги тим, що їй на підставі рішення Київського районного суду м.Одеси від 21.07.2014 року належить на праві власності 1/2 частина житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який належав її батьку ОСОБА_4, що помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач зазначає, що після смерті батька, його дружина ОСОБА_2 спадщину не оформила, проте не допускає її для проживання у спірному будинку, чим чинить перешкоди в володінні, користуванні та розпорядженні вказаним будинком. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 27 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено частково. Вселено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Усунуто ОСОБА_3 перешкоди в користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_3 ключі від хвіртки подвір'я та житлового будинку АДРЕСА_1. Зобов'язано відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 551, 20 гривень. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Київського районного суду м.Одеси від 27 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов, зокрема задовольняючи вимоги про вселення та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач позбавляє позивача права користуватись житловим будинком за адресою АДРЕСА_1, а позивач не має можливості розпоряджатися належною їй часткою у будинку.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що:

- сторони є спадкоємцями першої черги щодо майна ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2;

- на підставі рішення Київського районного суду м.Одеси від 21.07.2014 року ОСОБА_3 належить на праві власності 1/2 частина житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який належав її батьку ОСОБА_4, що помер ІНФОРМАЦІЯ_2

- після смерті спадкодавця ОСОБА_4 у спірному житловому будинку залишилась проживати його дружина ОСОБА_2, яка не дозволяє законному співвласнику будинку ОСОБА_3 користувантися житловим будинком за адресою АДРЕСА_1, позивач не має можливості розпоряджатися у належною їй часткою у будинку, позивач не має ключів від калитки (хвіртки) на подвір`я даного будинку.

Встановивши, що позивач будучи власником 1/2 ідеальної частки будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за Законом на підставі судового рішення, яке вступило в законну силу, та що позивачці чиняться перешкоди у користуванні спірним будинком іншим співвласником будинку, районний суд вірно застосував норми матеріального права, що регулюють право власності та його захист - ст. ст. 316, 317, 319, 321, 355, 356, 383, 391 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не зареєструвала право власності на частку, яка їй належить в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця і тому відсутнє право спільної часткової власності є неспроможними, оскільки не спростовують правильність висновку районного суду щодо захисту права власності ОСОБА_3, яке належним чином зареєстроване і відповідачем не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково послався на ст. 155 ЖК УРСР, яка на думку особи, що подала апеляційну скаргу регламентує захист права власності власника всього майна, в той час як позивач є власником лише 1/2 частини спірного будинку, не можуть бути взятими до уваги, оскільки не засновані на законодавстві. Законодавство, зокрема ст. 155 ЖК УРСР однаково захищає як власника, що володіє житловим будинком в цілому так і власника ідеальної частки житлового будинку (квартири). Головним критерієм застосування даної норми є недопустимість порушення права власника житлового будинку (квартири) у вигляді позбавлення права користування жилим будинком (квартирою) крім та не інакше як у випадках передбачених законодавством.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права з посиланням на п. 14 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику по справам за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, де надається тлумачення щодо поділу в натурі квартири (будинку), що спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасника (учасників) цієї власності і у разі неможливості такого поділу за наявності відповідного позову - встановлення порядку користування квартирою (будинком) є неспроможними, оскільки вимог про поділ спірного будинку в натурі чи про встановлення порядку користування будинком вимоги не заявлялися, і тому їх розгляд в даному випадку є порушенням ч.1 ст. 11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 цієї ж статті особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач забезпечена житлом і немає необхідності у житлі в спірному будинку, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки не позбавляють власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. При цьому такі доводи не спростовують також правильність висновків районного суду щодо захисту права власності позивача відповідно до обраного ним способу захисту цивільного права .

Інших доводів в апеляційній скарзі не наведено.

Судова колегія звертає увагу, що районним судом помилково віднесені питання про вирішення судових витрат до позовних вимог. Відмовляючи позивачу у відшкодуванні витрат на правову допомогу, суд задовольнив позов частково. В той час як відшкодування судових витрат не є предметом позову і не входить до кола позовних вимог. Водночас дана помилка суду першої інстанції не призвела до неправильного вирішення справи, не є доводом апеляційної скарги і тому підстав для застосування ч. 3 ст. 303 ЦПК України не вбачається.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 27 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Ю.І. Кравець

С.О. Погорєлова