Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 02 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом, у якому просила виселити ОСОБА_4 на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР із належного їй житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.

Посилалась на те, що за договором дарування від 25 липня 2002 року вона є власником житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 де, окрім неї, проживають також її син ОСОБА_5 та колишній чоловік ОСОБА_4 Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 19 вересня 2013 року шлюб між ними розірвано. Відповідач зловживає алкогольними напоями, ображає її та сина, який є інвалідом І групи, погрожує фізичною розправою, знищенням будинку, виганяє їх на вулицю. З 2014 року до 2015 рокувідповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї, при цьому йому виносилися офіційні попередження, на які він не реагує.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4систематично порушує правила співжиття, створює нестерпні умови і неможливість подальшого проживання в одному будинку, а заходи запобігання і впливу виявились безрезультатними, просила позов задовольнити.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 17 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 02 лютого 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Виселено ОСОБА_4 із житлового будинку АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що з 1979 року до 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 19 вересня 2013 року.

Сторони проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 який належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 25 липня 2002 року. Крім того, у будинку разом із ними проживає їх спільний син ОСОБА_5, який є інвалідом першої групи та потребує стороннього догляду.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 продовжує зловживати спиртними напоями, вчиняє насильство в сім'ї, ображає позивачку та сина, погрожує їм фізичною розправою, знищенням будинку, позбавляє житла, виганяючи їх з будинку, чим створює неможливі умови для сумісного проживання.

З 02 жовтня 2015 року ОСОБА_4 перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності.

Постановою Полонського районного суду Хмельницької області від 08 вересня 2014 року відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Постановами Полонського районного суду Хмельницької області від 08 травня та 02 червня 2015 року ОСОБА_4 знову притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП і накладено адміністративні стягнення у виді громадських робіт.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, виходив із того, що позивачкою не надано достатніх та належних доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених ст. 116 ЖК Української РСР, для виселення відповідача з належного їй будинку, а вчинення відповідачем насильства в сім'ї не пов'язано з порушенням ним житлових відносин щодо користування сторонами спірним жилим приміщенням.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, дійшов висновку про наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, для виселення відповідача з будинку, такий захід є необхідним для захисту прав позивачки та її сина на володіння і користування житлом, захисту їхнього психічного та фізичного здоров'я.

Проте повністю із висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно зі ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Апеляційний суд, вирішуючи спір, вважав, що позивачка не має можливості проживати у належному їй на праві власності будинку через поведінку відповідача, яка відносно неї носить антигромадський характер. При цьому суд послався на покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які дали пояснення з приводу того, що відповідач постійно влаштовує скандали, виганяє дружину і сина з будинку, покази дільничого інспектора міліції, який зазначив, що на застосовані до ОСОБА_4 заходи впливу та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності останній не реагує.

Водночас суд не звернув уваги на те, що наведені судом обставини не дають підстав для застосування ст. 116 ЖК Української РСР і виселення без надання іншого житлового приміщення, оскільки правова норма вимагає наявності заходів попередження про наступне виселення через систематичні порушення правил співжиття.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 02 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик