У Х В А Л А

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

КолодійчукаВ.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 25 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько - ОСОБА_6 Спадкоємцем першої черги за законом після його смерті є вона. За життя ОСОБА_7, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4, став членом житлово-будівельного кооперативу № 85 у м. Чернігові та йому, як члену кооперативу, було виділено квартиру АДРЕСА_1, за яку він повністю вніс пайовий внесок у 1990 році. 13 серпня 1991 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було розірвано без поділу майна подружжя.

Посилаючись на те, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, однак ОСОБА_8 за життя не оформив правовстановлюючі документи на неї, позивачка просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину цієї квартири.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 25 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що 09 липня 1991 року ОСОБА_7 було виключено з членів кооперативу і прийнято в члени його колишню дружину - ОСОБА_4, за якою закріплено спірну квартиру, тому ця квартира до складу спадщини після смерті ОСОБА_7 не входить.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що з 29 жовтня 1977 року по 10 січня 1984 року та з 25 червня 1984 року по 13 серпня 1991 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку - ОСОБА_3 Шлюб між ними розірвано без поділу спільного сумісного майна подружжя.

29 квітня 1982 року виконавчий комітет Чернігівської міської ради народних депутатів затвердив список на заселення житлово-будівельного кооперативу № 85, до якого включено й ОСОБА_7 із сім'єю та надано їм двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

У 1990 році ОСОБА_7 виплатив увесь внесок за вказану квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

09 липня 1991 року ОСОБА_7 було виключено з членів кооперативу і прийнято в члени його колишню дружину ОСОБА_4, за якою закріплено спірну квартиру та яка в подальшому оформила її на себе.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7 Спадкоємцем першої черги за законом після його смерті єйого дочка − ОСОБА_3

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що вказана вище квартира є спільною сумісною власністю подружжя, однак ОСОБА_9 за життя не оформив правовстановлюючі документи на неї.

Статтею 16 Закону України «Про власність» встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС України, чинного на час набуття майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У пп. «б» п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Пунктом 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) роз'яснено, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

При цьому у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» йдеться про те, що необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 11 жовтня 1991 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ по спорах між громадянами і житлово-будівельними кооперативами» вказано, що член кооперативу, що повністю виплатив пайовий внесок за квартиру, має право залишитися в кооперативі або вийти з нього.

З аналізу норм ЖК УРСР, ЦК УРСР, Закону СРСР «Про власність в СРСР» та Закону України «Про власність» (які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що вихід особи з кооперативу не припиняє і не позбавляє її права власності на вже придбану квартиру.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Суди дійшли передчасного висновку про те, що між померлим ОСОБА_7 та ОСОБА_4 існувала усна домовленість про перехід спірної квартири у власність відповідачки, за що вона йому сплатила кошти, оскільки не встановили та не послались у рішеннях на укладення між ними нотаріально посвідченого договору щодо відчуження квартири.

Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували й п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», в якому вказано, що у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

У разі смерті члена житлово-будівельного, садівницького товариства, якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, але свідоцтво про право власності не отримав, квартира в житлово-будівельному кооперативі та житловий будинок у садівницькому товаристві входять до складу спадщини.

Наведеного суди не врахували та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірили посилань ОСОБА_3 на те, що після виплати пайового внеску за спірну квартиру її батько набув права спільної часткової власності на неї, а після його смерті інша Ѕ частина є спадковим майном.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 25 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

В.М.Колодійчук

І.М.Фаловська