Провадження № 2/344/1947/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

за участі секретаря Прокопів С.Р.

позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3, його представників ОСОБА_4, ОСОБА_5

представника органу опіки та піклування Дутчак І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка також діє в інтересі неповнолітнього ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном та вселенні, -

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що 17/10/2000 р. сторони зареєстрували шлюб, а 09/08/2004 р. придбали квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору, а 01/08/2007 р. виготовлено свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім`я відповідача. Позивачка вважає спірне майно спільним з підстав придбання під час шлюбу, просила суд про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою та коморою в будинку та вселенні у квартиру.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов з підстав, що в ньому зазначені.

В судовому засіданні відповідач та його представник заперечили позов з тих підстав, що спірну квартиру придбано на молодіжний кредит та грошові кошти, які надала матір відповідача для цієї мети вона передавала у заставу власну квартиру, яку в наступному продала і грошові кошти від цього передала відповідачу; відповідач облаштовував спірну квартиру; не допустив позивачку для вселення, оскільки вона прибула в нічний час голосно била по дверях, була не сама, що змусило позивача відчувати страх; позивачка самостійно залишила квартиру, відповідач неодноразово просив її повернутися; в наступному змінив замок і встановив сигналізацію, замок в коморі не працює; із розірванням шлюбу місце проживання дитини визначено місцем проживання матері судом, а тому дитина не повинна проживати з відповідачем.

Судом встановлено наступні обставини.

17/10/2000 р. сторони зареєстрували шлюб.

09/08/2004 р. сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору.

01/08/2007 р. виготовлено свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім`я відповідача.

04/02/2016 р. орган опіки та піклування ухвалив висновок, в якому висловив правову позицію про те, що вселення малолітнього сина відповідача в спірне житло відповідає його інтересам.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надала пояснення про те, що позивачка не може увійти в спірну квартиру. В квітні 2014 р. намагалась у неї вселитись, не проживає в спірній квартирі з часу смерті її батька, оскільки надавала матері підтримку і допомогу у зв`язку із вказаною обставиною, ключ не підходив до замка.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 надала показання про те, що відповідач не пустив позивачку в спірну квартиру.

Свідок ОСОБА_1 надала показання про те, що позивачка забрала сина і пішла зі спірної квартири сама, квартиру придбали сторони під час їх шлюбу, поставили квартиру на сигналізацію, свідок сплатила 80% вартості квартири, свідок проживає в спірні квартирі та зі своєю матір`ю одночасно, зареєструвалась в спірній квартирі після виникнення даного спору.

Свідок ОСОБА_10 надав показання про те, що відповідач проживає в спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_11 надав показання про те, що бачив відповідача в будинку, де знаходиться спірна квартира.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20/11/1989 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до п. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином цивільне та сімейне законодавство України проголошують презумпцію набуття подружжям майна у спільну сумісну власність.

Відповідно до п. 1. ст. 64 ЦК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже у разі набуття спірного майна у особисту власність позивачки сторони могли визначити в договорі про набуття майна про те, що воно набувається в особисту власність позивачки. Однак позивачка та її представник не надали суду доказу того, що сторони вирішили, що спірну квартиру придбано в особисту власність позивачки.

Тому відповідач та його представник, всупереч ст.ст. 10, 60, 131 ЦПК України не надали суду жодного доказу на спростування презумпції спільної власності сторін на предмет спору.

Відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 1 ст. 317 ЦК України, ст. 319 ЦК України та п. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

В п. 1 ст. 65 СК України вказано, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до п. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд .

Таким чином користування спірною квартирою може бути здійснено співвласниками тільки спільно.

Відповідно до п. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

В свою чергу відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідн до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідача спірним житлом підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст.13 ЦК України зазначено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

В судовому засіданні позивачка та її представник неодноразово наголосили перед судом на тому, що спірну квартиру придбано нею та відповідачем спільно, для їх спільного проживання, в їх спільному інтересі, вона є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до "Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року" від 01.07.2013 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до врахування в цьому спорі, виходячи з аналізу змісту ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає. Відповідно до зазначених правових норм постійність проживання не обмежено будь-яким часом.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд .

Відповідно до п. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Відповідно до п. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до п. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

В п. 2 ст. 317 ЦК України встановлено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В п. 1 ст. 319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Таким чином позов обґрунтовано належними на те правовими підставами, а тому він підлягає до задоволення.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

позов задовольнити;

вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_3 не чинити їм перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, передавши позивачу ключі від вхідних дверей до квартири і кладової;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 487,20 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення. У разі відсутності сторін, під час проголошення судового рішення подається апеляційна скарга протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя С.О. Бородовський