Справа № 758/6539/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарі - Якимович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Свої вимоги мотивує тим, що 15 листопада 2003 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося, що шлюбні відносини між ними фактично припинилися з липня 2015 року, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливими, просила розірвати шлюб.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснила, що у сім»ї постійно виникали скандали та суперечки, у зв'язку з чим погіршилося її самопочуття, вона перебуває постійно у стані стресу, відповідач ображає її, принижує її честь та гідність, що призвело до втрати взаєморозуміння та почуття любові. Крім того, просила після розірвання шлюбу прізвище змінити на дошлюбне.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із вимогами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

За змістом ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається.

Згідно ст.ст. 3, 4 та 5 СК України особи, які перебувають у шлюбі, створюють сім»ю і державою здійснюється визначені законом заходи з її охорони.

Проголошена Конституцією України охорона сім»ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно п.10 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11, від 21.12.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, що 15 листопада 2003 року між сторонами було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб від 15 листопада 2003 року, актовий запис № 1821 (а.с. 2).

Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 3).

Судом встановлено, що сімейно-ш любні відносини між сторонами фактично припинилися з липня 2015 року, спільне господарство вони не ведуть, проживають окремо, відносини між сторонами стали неприязні. На примирення та збереження сім'ї позивач не згоден.

Заперечуючи проти розірвання шлюбу відповідач не надав доказів які б вказували на вчинення ним фактичних дій направлених на збереження родини.

Крім того, суд враховує, що шлюб має ґрунтуватися на вільній згоді жінки та чоловіка, а позивач наполягає на його розірванні.

Спір щодо місця проживання ОСОБА_3 відсутній.

Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Позивачка просила після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище.

Встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя та їх дитини, суд дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і може бути розірваним.

Керуючись ст. ст. 105, 110, 112, 113 СК України, ст. ст. 3, 10, 11, 15, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1, зазначеною у свідоцтві про одруження як ОСОБА_1, та ОСОБА_2 зареєстрований 15 листопада 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1821 розірвати.

Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_1 змінити на дошлюбне «ОСОБА_1».

Рішення суду після набрання ним законної сили направити до Відділу реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції м. Києва для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб, відповідно до вимог ст. 115 СК України.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: М. О. Шаховніна