У х в а л а

20 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_6, другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції, відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції про звільнення майна з-під арешту; за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_6 про звільнення майна з-під арешту,

в с т а н о в и л а :

Луцький міськрайонний суд Волинської області ухвалою від 15 лютого 2016 року залучив до участі в розгляді справи ОСОБА_4, ОСОБА_5 як третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору; прийняв до спільного розгляду з первісним позовом їх позовну заяву; відмовив їм у прийнятті до спільного розгляду їх позовні вимоги до ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Луцький міськрайонний суд Волинської області ухвалою від 1 квітня 2016 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 про залучення як співвідповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовив.

Апеляційний суд Волинської області ухвалою від 15 квітня 2016 року справу повернув до суду першої інстанції, оскільки ухвала Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 квітня 2016 року не підлягає оскарженню в суді апеляційної інстанції на підставі частини другої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 12 липня 2016 року відмовив ОСОБА_4, ОСОБА_5 у прийнятті касаційної скарги на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 15 квітня 2016 року, а також відмовив у відкритті касаційного провадження за їх касаційною скаргою у вказаній справі на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2016 року.

14 вересня 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, за дорученнями яких діють ОСОБА_9, ОСОБА_10, звернулися до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2016 року з передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 3, 5, 6, 8, 9, 19, 21, 22, 24, 55, 129 Конституції України та статей 15, 16, 19, 20 Цивільного кодексу України; неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, зокрема статей 111 , 18, 19, 323, 324, 328 ЦПК України.

Обґрунтовуючи підстави подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України, заявники посилаються на судові рішення суду касаційної інстанції від 6 липня 2011 року, 10 липня 2014 року, 27 травня, 29 і 30 липня, 5 і 26 серпня, 16 вересня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2011 року, 13 лютого, 7 вересня 2015 року, 10 лютого, 16 березня, 10 червня 2016 року, в яких, на їх думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального і процесуального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень може бути подана з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Постановляючи ухвалу від 12 липня 2016 року, про перегляд якої порушують питання заявники, касаційний суд, відмовивши їм у прийнятті касаційної скарги в частині оскарження ухвали суду першої інстанції від 1 квітня 2016 року та ухвали суду апеляційної інстанції від 15 квітня 2016 року, виходив з того, що ухвала про відмову в залученні співвідповідачів відповідно до пункту 2 частини першої статті 324 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.

При цьому касаційний суд відмовив заявникам у частині оскарження ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2016 року відповідно до пункту 2 частини четвертої статі 328 ЦПК України у відкритті касаційного провадження з тієї підстави, що справа не переглядалась в апеляційному порядку.

Разом з тим у рішеннях суду касаційної інстанції, наданих заявниками для порівняння, містяться такі висновки:

- у рішенні від 6 липня 2011 року касаційний суд, ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними договору іпотеки та кредитного договору, виходив з того, що банк в установленому законом порядку отримав у Національному банку України (далі - НБУ) генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, а тому застосування індивідуальної ліцензії щодо кредитування в іноземній валюті не вимагалося;

- в ухвалі від 10 липня 2014 року касаційний суд, залишивши судові рішення без змін, погодився з їх висновками про те, що позичальниця порушила умови кредитного договору, унаслідок чого виникла заборгованість перед кредитором;

- в ухвалах від 27 травня, 16 вересня 2015 року касаційні суди, направивши справу на новий розгляд до судів апеляційної інстанції, указали на те, що суди не встановили наявності у банків ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, яку слід було встановити та стягнути грошову суму в іноземній валюті;

- в ухвалі від 29 липня 2015 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, керувався тим, що суд не надав належної оцінки доказам позивача щодо розрахунку кредитної заборгованості; крім цього, позивачу не було запропоновано надати новий розрахунок кредитної заборгованості з обчисленням пені в гривнях;

- в ухвалі від 30 липня 2015 року касаційний суд, залишивши судові рішення без змін, погодився з їх висновками про те, що дії державного виконавця, пов'язані з виконанням виконавчого листа щодо стягнення із заявників заборгованості на користь банку, вчинені відповідно до закону та в межах його повноважень;

- в ухвалі від 5 серпня 2015 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині заявлених позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, указав на неправильне застосування статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;

- в ухвалі від 26 серпня 2015 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачів солідарної заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, виходив з того, що суд не установив наявності у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, яку слід було встановити та стягнути грошову суму в іноземній валюті; крім того, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суд повинен у мотивувальній частині навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

Отже, правові висновки суду касаційної інстанції, викладені в наведених судових рішеннях та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, що позбавляє Верховний Суд України можливості установити неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_6, другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції, відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції про звільнення майна з-під арешту; за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_6 про звільнення майна з-під арешту за заявою ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

А.Г. Ярема