Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Справа № 279/8811/15-ц
Провадження № 2/279/79/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2016 року Коростенський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого судді Снігір В. М.

за участі секретаря Каленської І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Коростені Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" за участі третіх осіб ОСОБА_2 та Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів про визнання договору щодо надання споживчого кредиту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просив визнати недійсними: договір споживчого кредиту № 0 від 29.05.2008 року укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «Укриббанк», договір іпотеки від 29.05.2008 року та договір 0-п від 29.05.2008 року, визначити суму сплачених позивачем платежів банку в розмірі 31 027,94 доларів США, як повернення суми коштів, отриманих від банку.

В обгрунтування вимог зазначив, що 29.05.2008 року він підписав договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі Договір) з АКІБ «УкрСиббанк», також 29.05.2008 року був підписаний договір іпотеки та договір поруки № 0-п. Вважає, що Договір був підписаний без узгодження суттєвих умов - сукупної вартості кредиту та графіку погашення заборгованості. Відповідачем всупереч вимог, закріплених п.п. 2.1, 2.4 , 3.1 Постанови НБУ № 168 Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не було надано ОСОБА_1, як споживачу фінансових послуг, перед укладенням кредитного договору, повної інформації (у письмовій формі) про умови кредитування, вказавши лише, що вартість кредиту становить 12 % річних; відповідачем не надано позивачеві для ознайомлення та підпису Додаток № 1 до кредитного Договору (графік платежів та сукупна вартість кредиту), який є його невід»ємною частиною. З травня 2008 року по травень 2014 року позивачем було сплачено у вигляді ануїтентних платежів 30 556,52 доларів США із отриманих 32 000 доларів США. Станом на листопад 2014

року вартість кредиту становить 52 609,51 доларів США (30 556,52 доларів США сплачені позивачем, а 22052,99 доларів США залишок боргу).

Зазначає, що Банк недобросовісно та несправедливо до нього, як споживача фінансових послуг, не довів про всі істотні умови Договору, в тому числі про фактично завищені відповідачем ануїтентні платежі, безпідставне нарахування відсотків за користування в розмірі 24 % річних (кредитним Договором визначено сторонами 12 % річних).Істотним порушенням прав ОСОБА_1, як споживача, є стягнення коштів на користь Банку комісії за надання коштів. Загальна сума сплачених позивачем ОСОБА_1 банку коштів станом на 01.12.2014 року становить 31 027,94 доларів США.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник підтримали позов, який просили задоволити з-підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 не визнала позов, просила відмовити в задоволенні вимог, а в разі задоволення вимог ОСОБА_1 застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ст.216 ЦК України накласти арешт на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Житомирська область Коростенський район село Поліське вулиця Краснопільська, будинок 23, який передано в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» у відповідності до договору іпотеки від 29.05.2008 року.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності,

суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Загальні підстави визнання договору недійсним та застосування правових наслідків визнання його недійсним передбачені статтями 203, 215 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

П. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України передбачена як одна з основних засад цивільного законодавства свобода договору. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

29.05.2008 року ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» уклали кредитний договір № 0, договір іпотеки та договір поруки № 0/п. За умовами кредитного Договору ОСОБА_1 одержав грошові кошти в сумі 32 000 доларів США, і зобов'язався щомісячно повертати Банку суми кредитів, а також оплачувати відсотки за користування кредитними коштами (а.с.8-15).

Пунктом 1.3.2 кредитного Договору визначено, що сторони домовились, що

за умовами Договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки.

Пунктом 1.3.2 кредитного Договору визначено, у випадку, якщо Банк не повідомив Позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці.

Докази про повідомлення ОСОБА_1 про зміну Банком розміру процентної ставки відсутні.

З метою зебезпечення виконання за умовами кредитного Договору 29.05.2008

року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» був підписаний договір іпотеки та договір поруки № 0-п (а.с.17-20).

Згідно висновку експерта, який є належним та допустимим доказом, відповідно до Закону України «Про судову експертизу», підписи, розташовані в графі «Позичальник» додаткової угоди № від 25.09.2009 року №1, додатку №2 графіку платежів визначення сукупної вартості кредиту, додаткової угоди №2 від 24.03.2010 року, додатку № 2 графіку платежів визначення вартості кредиту виконані не ОСОБА_1, а іншою особою /а.с.133-146/.

У пунктах 3.1, 3.2 , 3.4 Постанови Правління НБУ № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808 "Про затверджння Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" деталізується, які положення повинні міститися в кредитному договорі або додатку до нього:

- Значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку.

- Перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, повязаних з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

- Перелік і розмір інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб відповідно до вимог законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі при страхуванні предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії при купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та відсотків за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо) .

У кредитному договорі повинен міститися графік платежів (згідно з термінами, вказаними у договорі щомісяця, щокварталу і т.д.) в розрізі сум погашення основного боргу, сплати відсотків за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг.

Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів .

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець

зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними .

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти

інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч

принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про те, що Банк не надав позивачеві ОСОБА_1 письмову інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, графік платежів (згідно з термінами, вказаними у договорі щомісяця, щокварталу і т.д.) в розрізі сум погашення основного боргу, сплати відсотків за користування кредитом, а в самому кредитному договорі не було детально розписана зазначена інформація, що є порушенням Закону України "Про захист прав споживачів" та Постанови Правління НБУ №168.

Додаткова угода № 1 від 25.09.2009 року до договору про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 29.05.2008 року з додатком № 2 графік платежу визначення сукупної вартості кредиту; а також додаткова угода № 2 від 24.03.2010 року до договору про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 29.05.2008 року, з додатком №2 графік платежів визначення сукупної вартості кредиту, не створюють для позивача прав та обов"язків, оскільки ОСОБА_1 не підписані .

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст. 15 та 23 цього Закону, проте закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору в повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Як роз'яснено у п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі по тесту - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 р. у справі №6-40цс13, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - трете, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно зі ст. 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обовязковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Визнаючи недійсним кредитний договір, у якому виконання зобовязання позичальника забезпечено заставою майна позичальника або поручителя, суд за заявою кредитодавця накладає на таке майно арешт.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч.2 ст. 216 ЦК)

З матеріалів справи вбачається, що позивач від банку отримав 32 000 доларів США, а сплатив йому 30 556,52 доларів США.

Відповідно до вимог ст. 1057-1 ЦК України вбачається, що арешт на майно накладається лише у випадку, якщо суд визначає, що позичальник повинен повернути кредитодавцю певну суму.

Суд вважає, що підстави для задоволення заяви представника відповідача про накладення арешту, оскільки до суду не заявлено вимог про повернення кредитору коштів .

Оскільки, відповідач у письмовій формі не надав позивачеві ОСОБА_1 інформацію про сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку із зазначенням сум щомісячних платежів із повернення кредиту, процентів, комісійних винагород, які визначені графіком повернення кредиту - додаток №1 та № 2 до договору, що є його невід'ємною частиною, тому слід визнати недійсним договір споживчого кредиту № 0 від 29.05.2008 року укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «Укриббанк».

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Таким чином, також підлягають визнанню недійсними договір іпотеки від 29.05.2008 року та договір 0-п від 29.05.2008 року, оскільки вони є забезпеченням та мають похідний характер від основного зобовязання.

Керуючись ст. ст. 203, 215 ЦК України, Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України "Про іпотеку", Законом України ст. ст. 3, 57-61, 208, 209, 213, 214, 215, 218, 223 ЦПК ,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" з участю третіх осіб ОСОБА_2 та Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів про визнання договору щодо надання споживчого кредиту недійсним задоволити частково.

Визнати недійсним договір споживчого кредиту № 0 від 29.05.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним Акціонерним товариством «Укриббанк».

Визнати недійсним договір іпотеки від 29.05.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним Акціонерним товариством «Укриббанк».

Визнати недійсним договір поруки 0-п від 29.05.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним Акціонерним товариством «Укриббанк».

В задовленні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Коростенський міськрайонний суд Житомирської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.М. Снігір