№ 201/252/16 - ц
провадження 2/201/ 901/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів на банківський вклад, індексу інфляції за весь час просрочення та три проценти річних від просроченої суми, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12 січня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів на банківський вклад, індексу інфляції за весь час просрочення та три проценти річних від просроченої суми, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що між позивачем і відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 лютого 2005 року було укладено договір депозитного вкладу, згідно якого позивач в цей день передала ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 100000 грн. для їх розміщення на депозитному рахунку банку на термін вкладу 90 днів (3 місяці), до 10 травня 2010 року, із зобовязанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу за ставкою обумовлених річних. Додаткові угоди до цього договору не укладалися. Сторони вказаний договір виконували. Строк дії вказаного договору закінчився, позивач звернувся до банку з заявою про повернення йому вказаної суми цього банківського вкладу, але відповідач відмовився це зробити і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Рішенням суду позов було задоволено і з банку стягнуто кошти на користь позивача, ухвалою апеляційного суду вказане рішення залишене без змін. Рішення набрало законної сили, видано виконавчий лист і виконавчою службою вказані в рішенні суду стягнуті з банку. Але вказані кошти повернуті банком за рішенням суду лише 01 квітня 2014 року, банк весь цей час користувався коштами позивачки, тому вона вважає, що банк повинен сплатити їй проценти на вказаний банківський вклад за прострочений строк в сумі 133084 грн. 93 коп., індекс інфляції за весь час просрочення за несвоєчасне виконання грошового зобовязання в сумі 106439 грн. 65 коп. та три проценти річних від просроченої суми в розмірі 24197 грн. 26 коп.. Звернулася з цим питанням до відповідача, отримала відмову, чим порушуються права позивача. На подальші неодноразові звернення позивача до відповідача з питанням виплати їй вказаних коштів отримано відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважають вказані дії банку протиправними і просили про стягнення вказаних грошових коштів, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позов не визнав, посилаючись на те, що ними дійсно було укладено з позивачем 10 лютого 2005 року договір депозитного вкладу, згідно якого позивач передала відповідачу грошові кошти в сумі 100000 грн. для їх розміщення на депозитному рахунку банку на термін вкладу 90 днів (3 місяці), до 10 травня 2010 року, із зобовязанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу за ставкою обумовлених річних. Додаткові угоди до цього договору не укладалися. Сторони вказаний договір виконували. Строк дії вказаного договору закінчився, позивач звернувся до банку з заявою про повернення йому вказаної суми цього банківського вкладу, але відповідач не зміг це зробити і позивач звернувся з позовом до суду. Рішенням суду позов було задоволено і з банку стягнуто кошти на користь позивача, ухвалою апеляційного суду вказане рішення залишене без змін. Рішення набрало законної сили, видано виконавчий лист і на вимогу виконавчої служб вказані в рішенні суду ними були виплачені добровільно, рішення виконане, протиправних дій з їх боку не було і умисного зволікання в виплаті коштів - також. Проти стягнення з них коштів вони заперечують, оскільки такі вимоги не основані на законі, що підтверджує правова позиція Верховного Суду України. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Позовні вимоги не доведені. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 лютого 2005 року було укладено договір депозитного вкладу, згідно якого позивач в цей день передала ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 100000 грн. для їх розміщення на депозитному рахунку банку на термін вкладу 90 днів (3 місяці), до 10 травня 2010 року, із зобовязанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу за ставкою обумовлених річних 16.5%. Додаткові угоди до цього договору не укладалися. Сторони вказаний договір виконували. Строк дії вказаного договору закінчився, позивач звернувся до банку з заявою про повернення йому вказаної суми цього банківського вкладу, але відповідач відмовився це зробити і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2012 року позов ОСОБА_1 було задоволено і з банку стягнуто кошти на користь позивача: суму вкладу 100000 грн. та відсотки в сумі 16380 грн., ухвалою Дніпропетровського апеляційного суду від 20 лютого 2013 року вказане рішення залишене без змін. Рішення набрало законної сили, видано виконавчий лист і Жовтневим ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції вказані в рішенні суду стягнуті з банку та перераховані на рахунок позивачки. Вказані кошти, на думку позивача, повернуті банком за рішенням суду 01 квітня 2014 року, позивачка вважає, що банк весь цей час користувався її коштами, тому вона вважає, що банк повинен сплатити їй проценти на вказаний банківський вклад за прострочений строк в сумі 133084 грн. 93 коп., індекс інфляції за весь час просрочення за несвоєчасне виконання грошового зобовязання в сумі 106439 грн. 65 коп. та три проценти річних від просроченої суми в розмірі 24197 грн. 26 коп.. Звернулася з цим питанням до відповідача, отримала відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідач вважає, що спірний договір, на підставі якого заявлено позов - про депозитний вклад з виплатою процентів щомісячно від 10 лютого 2005 року № SAMDN7989 між відповідачем та ОСОБА_1 не укладався, про що надавались пояснення при розгляді справи № 412/11001/2012, провадження № 2/412/4687/2012: банк не отримував кошти від позивача, не відкривався рахунок депозитного вкладу, причому, виключно з вини позивача, яка не передала кошти до каси банку. І договір, і платіжні документи, на думку відповідача, були підроблені при здійсненні злочину ОСОБА_2 Але рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2012 року у справі № 412/11001/2012, провадження № 2/412/4687/2012, позов ОСОБА_1 було задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за вказаним договором в розмірі 100 000 грн. та суму відсотків за цим же договором в розмірі 16380 грн.. Відповідно до мотивувальної частини рішення, суд встановив про укладення сторонами 10 лютого 2005 року договору строком на 3 місяці, зі сплатою 16.5% річних. Розрахунок процентів при цьому у рішенні відсутній, так само не зазначено період, за який вони стягнені, але можна зрозуміти, що відсотки стягнуто за період з 11 лютого 2005 року по 14 березня 2006 року. Вказане рішення набрало чинності 20 лютого 2013 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області.

Таким чином, при розгляді вказаної справи щодо відновлення порушеного позивача, права за договором депозитного вкладу від 10 лютого 2005 року, були заявлені і задоволені позовні вимоги в редакції станом на 04 грудня 2012 року про стягнення процентів за спірним договором за період з 10 лютого 2005 року по 14 березня 2006 року всього на суму 16380 грн. за ставкою 16.5% річних. Позовні вимоги про стягнення процентів за період з 15 березня 2006 року по 04 грудня 2012 року не заявлялись. При цьому, як слідує з рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2012 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2013 року, суди встановили, що після закінчення строку дії договору (тобто після 10 травня 2005 року, оскільки договір укладався строком на 3 місяці) відповідач зобов'язання не виконав та кошти за вкладом не видав. Таким чином, у вказаних судових рішеннях відсутнє зазначення про лонгування договору після закінчення строку його дії. Продовження договору не передбачено і його умовами. Факти, встановлені судом, також відповідають позовній заяві, у якій зазначено про сплив строку дії договору та звернення до банку, надання останнім першої відмови у червні 2005 року.

Згідно з п. 8 наданого позивачем договору, по закінченню строку вкладу нараховані за строк вкладу та не витребувані вкладником проценти дораховуються до суми вкладу та на отриману таким чином суму, банк здійснює нарахування процентів по ставці вкладу «до витребування» до моменту повернення вкладу вкладнику.

Згідно зі ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до положень ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу виплати вкладникові грошової суми вкладу та процентів на нею здійснюється на умовах та в порядку, встановлених договором. Що кореспондується зі ст. 526 ЦК України, якою передбачено виконання зобов'язання відповідно до умов договору.

Таким чином, за умовами договору, ст. ст. 1058, 526, 631 ЦК України, проценти підлягали нарахуванню: за період з 10 лютого 2005 року по 10 травня 2005 року включно - по ставці 16.5%, що становить 1401.37 грн. за 1 місяць, а всього 4 204.11 грн.; з 11 травня 2005 року і до моменту повернення коштів вкладнику - (п. 8 договору) проценти підлягали нарахуванню за ставкою «до витребування». Судом встановлено, що датою повернення коштів є 28 січня 2014 року, що підтверджується копією меморіального ордеру № 7501 від 28 січня 2014 року про добровільне виконання постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 24 квітня 2013 року на користь ОСОБА_1. Оскільки мало місце виконання судового рішення, воно вважається виконаним у цьому випадку з моменту списання коштів на рахунок державної виконавчої служби. Підстави, у зв'язку з чим вказані кошти знаходились на рахунку державної виконавчої служби ще 2 місяці, а не були зараховані (видані) позивачу не можуть бути покладені як неналежне виконання рішення суду на банк, сторонам вони не відомі, але, у будь-якому разі списання коштів 28 січня 2014 року на рахунок ВДВС є належним виконанням рішення від 04 грудня 2012 року.

При цьому також має правове значення і приймаються судом до уваги обставини щодо строків виконання судового рішення та обставина, що 17 травня 2013 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/5673/13-ц, провадження № 8/201/22/2013, було заборонено Жовтневому відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області здійснювати будь-які дії по виконавчому провадженню № 37786796 по стягненню з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за вказаним договором від 10 лютого 2005 року в розмірі 100 000 грн. та суму відсотків за цим же договором в розмірі 16 380 грн., судового збору, згідно постанови про відкриття вказаного виконавчого провадження. Вказана ухвала була скасована ухвалою від 06 грудня 2013 року, яка набрала чинності 30 січня 2014 року (ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року ухвала суду першої інстанції про скасування заходів забезпечення позову залишена без змін). Таким чином, зупинення виконання рішення Жовтневого районного суду від 04 грудня 2012 року на підставі ухвали суду було чинним по 30 січня 2014 року, його невиконання відповідачем не є неправомірним, а 28 січня 2014 року добровільно виконано, до набрання чинності ухвали про скасування заходів забезпечення позову.

Крім того, суд приймає до уваги і наявні наступні суттєві обставини. Позивач у первісному позові про стягнення сум за договором стверджувала, що проценти за спірним договором не отримувала (при тому, що умовами договору було передбачено щомісячну сплату процентів). За відсутності договору у банку за обліками відповідач не довів зворотне, у зв'язку з чим рішенням суду від 04 грудня 2012 року і було стягнено у тому числі проценти всього на суму 16 380 грн. за період з 10 лютого 2005 року по 10 березня 2006 року. Вже значно пізніше службою безпеки банку було виявлено, що на карту позивача ОСОБА_1 4405 3517 2332 1881, отримання якої вона заперечувала, і дійсно по облікам банку це також не було доведеним, надходили за період 10 березня 2005 року по 11 травня 2005 року щомісячно, тобто у відповідності з умовами спірного договору 1 401.37 гри., що відповідало розміру щомісячних процентів за умовами спірного договору від 10 лютого 2005 року. Те, що вказану картку використовувала позивач ОСОБА_1, а не інша особа, підтверджується тим, що на цю картку також зараховувалась зарплата ОСОБА_1 в період, значно довший, ніж дія спірного договору. Дата імбосування картки також відповідає строкам спірного договору - картка випущена напередодні зарахування першого належного за договором траншу. З урахуванням того, що кошти, які відповідали процентам, зараховувались готівкою (при нарахуванні процентів їх зараховує банк безготівковими операціями), є підстави вважати, що кошти зараховував ОСОБА_2 з метою створення у ОСОБА_1 враження чинності договору. У будь-якому разі, кошти за умовами договору від 10 лютого 2005 року, у розмірі 16.5% річних, за 3 місяці, позивач ОСОБА_1 фактично отримала двічі - вперше на картку ще протягом березня-травня 2005 року, вдруге - на підставі судового рішення. Якщо вважати правильним нарахування процентів, як вказує позивач, то їх розмір необхідно визначати за п. 8 договору від 10 лютого 2005 року, ст. ст. 1058, 526, 631 ЦК України, то за період з 11 травня 2005 року по 28 січня 2014 року проценти підлягають нарахуванню за ставкою вкладу «до витребування» (що становила майже весь період 1% річних). У будь-якому разі це становить меншу суму, ніж 16 380 грн..

Вказана позиція відповідача (щодо відсутності підстав для застосування процентної ставки 16.5% річних, як вказано у п. 1 позовних вимог, та стягнення «процентів по банківському вкладу за прострочений строк в розмірі 133 084.93 грн.») відповідає правовий позиції Верховного Суду України у постанові від 11 листопада 2015 року, у якій вказано про нарахування процентів згідно з умовами договору. Крім того, позивач в цій частині вказує про стягнення процентів «за прострочення», тобто у якості санкції (відповідальності) за порушення строку виконання зобов'язання, що не передбачено ні умовами договору, ні положеннями ЦК України, у тому числі нормами, на які послався позивач в обгрунтування позову. Посилаючись, зокрема, на ч. 5 ст. 1061 ЦК України, позивач ігнорує ч. 1 цієї статті, яка передбачає розміри виплати процентів у відповідності до договору банківського вкладу. Позивач також ігнорує ту обставину, що банк коштами позивача не користувався, про що йому добре відомо, а проценти на вклади нараховуються за користування коштами вкладника.

За викладених обставин, зокрема, фактів зупинення виконання судового рішення на підставі судової ухвали, відсутні підстави для застосування ст. 625 ЦК України, оскільки відсутня необхідна умова для застосування вказаної норми - прострочення зобов'язання. Викладене, свідчить про те, що позивач вже отримав майно банку, за окремий період - двічі, і зараз безпідставно намагається стягнути ще понад 200 000 грн.. Будь-який розрахунок позивачем у позові не наведено, так само, як і не зазначено період, за який здійснено нарахування, ціну позову. За відсутності розрахунку та визначення строків цих розрахунків наявні певні труднощі щодо визначення застосування строку позовної давності. За положеннями ст. 11 ЦПК України, з урахуванням того, що суд розглядає позовні вимоги в заявлених межах, вважаємо, сам по собі факт відсутності розрахунку свідчить про недоведеність позовних вимог.

В той же час, проценти за договором позивач отримав у березні-травні 2005 року, відсутній факт нарахування інших процентів, навіть по ставці вкладу «до витребування», про що позивачу було відомо при розгляді справи та винесенні рішення від 04 грудня 2012 року. В той же час відповідні позовні вимоги не заявлялись, строк позовної давності сплив. За позовними вимогами про стягнення процентів строк позовної давності становить 3 роки та сплив (за процентами, вважаємо, кожний місяць обліковується окремо - тобто якщо позивач вважав, що йому необхідно нараховувати проценти за квітень 2006 року строк сплив у травні 2009 року; за травень 2006 року - у червні 2009 року і т.д.). В цій частині відповідачем (незалежно від того, що позов безпідставний) відповідачем подано заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст. 11 Цивільного кодексу України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні це підтвердження не знайшло.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги і наполягання представника позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів на банківський вклад, індексу інфляції за весь час просрочення та три проценти річних від просроченої суми відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення процентів на банківський вклад, індексу інфляції за весь час просрочення та три проценти річних від просроченої суми в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 22, 203, 215, 216, 220, 525, 526, 530, 570, 571, 626-639, 657, 1058 - 1061, 1068, 1166, ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів на банківський вклад, індексу інфляції за весь час просрочення та три проценти річних від просроченої суми відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя