Провадження № 2/734/1044/16 Справа № 734/2812/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 грудня 2016 року смт. Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого-судді Бузунко О.А.

за участі секретаря Галюк Л.В.

у присутності позивача ОСОБА_1,

представника Відділ Держгеокадастру у ОСОБА_2 районі Чернігівської області ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Козелець Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа Відділ Держгеокадастру у ОСОБА_2 районі Чернігівської області, про визнання прав на спадкове майно,

встановив:

із позовною заявою про визнання за заповітом права власності на земельну ділянку загальною площею 0,48 га, у межах згідно з планом, призначену для ведення особистого підсобного господарства, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 02160, розташовану на території с. Горбачі Лемешівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, та визнання права на земельну частку (пай) розміром 3,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), із земель колективної власності колишнього КСП ім. Розумовського, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) ЧН № 0178453, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 14.08.1996 року за номером 365, у суд звернувся ОСОБА_1 до Лемешівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області.

Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2016 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_4.

Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2016 року /яка занесена до журналу судового засідання/ за заявою позивача замінено неналежних відповідачів - Лемешівську сільську раду Козелецького району Чернігівської області, ОСОБА_4 на належного відповідача - ОСОБА_4.

В судових засідання позивач підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Крім того, позивачем було надано для огляду оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 02160, після чого судом неодноразово було розяснено право позивача надати суду докази неможливості оформлення спадкових справ в позасудовому порядку (нотаріально) з урахуванням того, що оригінал правовстановлюючого документа мається в нього на руках. Для надання позивачем доказів в справі оголошувалися перерви, проте постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка полягає у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, належну спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 02160, позивач так і не надав, надавши лише лист-відмову нотаріуса щодо неможливості оформлення спадкових прав на земельну частку (пай).

Представник Відділу Держгеокадастру у ОСОБА_2 районі Чернігівської області ОСОБА_3 не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, в матеріалах справи міститься його заява про можливість розгляду справи за його відсутності та заперечення проти задоволення позовних вимог. В запереченнях відповідача йде мова про те, що на момент смерті матері він був непрацездатний (копія пенсійного Посвідчення додається), з огляду на що мав право на частку за законом від спадкового майна. Відповідач також вказує на те, що спадкодавець на момент підписання заповіту була недієздатна і вважає, що заповіт сфальсифіковано. Про даний заповіт відповідач дізнався взагалі через 8 років з дня смерті матері.

Дослідивши матеріали справи, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

При судовому розгляді цивільної справи встановлено, що ОСОБА_5 померла 25 квітня 1999 року.

На час відкриття спадщини 25 квітня 1999 року діяли норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до довідки, виданої виконкомом Лемешівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, ОСОБА_5 на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, та мала такий склад сім'ї: внук ОСОБА_1.

Відповідно до довідки, виданої виконкомом Лемешівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, ОСОБА_1 вступив в управління спадковим майном після смерті бабусі ОСОБА_5, яка померла 25.04.1999 року.

Після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_2 районною державною нотаріальною конторою була заведена спадкова, згідно з якою:

-24.04.1999 року ОСОБА_5 залишила заповіт, відповідно до якого все своє майно де б воно не було б та з чого б не складалось заповідала ОСОБА_1;

-08.11.2007 року ОСОБА_4 подав заяву про прийняття за законом спадкового майна, а саме земельної частки (паю) після смерті ОСОБА_5;

-21.11.2016 ОСОБА_1 подав заяву про те, що він фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5;

-ОСОБА_4 вступив в управління спадковим майном після смерті своєї матері ОСОБА_5 (довідка видана виконкомом Лемешівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області);

-ОСОБА_5 на день смерті проживала разом, зокрема, з ОСОБА_1 (довідка видана виконкомом Лемешівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області).

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 прийняли спадщину в установленому законом порядку після смерті ОСОБА_5, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Оскільки спадкодавцем ОСОБА_5 було залишено заповіт на імя позивача, в даному випадку спадкування відбуватиметься за заповітом.

З огляду на те, що спадщину, окрім позивача, прийняв також син спадкодавця ОСОБА_4, при вирішенні питання про наявність підстав для спадкування лише ОСОБА_1 судом береться до уваги те, що ЦК УРСР ст. 535 встановлено, що непрацездатні діти спадкодавця успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обовязкова частка).

В своїх запереченнях ОСОБА_4 посилається на те, що з 14 липня 1998 року йому була призначена пенсія і в звязку з цим він мав право на обовязкову частку в спадковому майні. Проте вказане твердження не може бути взяте судом до уваги, оскільки на пенсію ОСОБА_4 вийшов не за віком, а за вислугою років. Відповідно до копії паспорта, яка міститься в матеріалах спадкової справи, ОСОБА_4 народився 03 червня 1950 року, тобто, на час смерті спадкодавця мав вік 49 років, відповідно не досяг пенсійного віку і тому з цих підстав не вважається таким, що на час смерті ОСОБА_5 був непрацездатним. Інших доказів, які б давали підстави говорити про наявність у відповідача права на обовязкову частку, суду не надано.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про спадкування одноособово ОСОБА_1 майна, яке як спадкове залишилося після смерті ОСОБА_5. Твердження відповідача про те, що заповіт є недійсним, оскільки на момент його підписання спадкоємець був недієздатним, спадщина повинна була бути порівну поділена між дітьми ОСОБА_5 судом не сприймаються, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 за станом на 24 квітня 1999 року була недієздатною, зустрічна позовна заява з такими вимогами до суду подана не була. Разом з тим, відповідач не позбавлений можливості в подальшому вирішити порушені ним в запереченнях питання в судовому порядку.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позовних вимог, суд виходить з наступного.

14 травня 1998 року на імя ОСОБА_5 на підставі рішення 13 сесії 21 скликання Лемешівської сільської ради від 23 грудня 1993 року було виготовлено та видано державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,48 в умовних кадастрових гектарах для ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 02160, оригінал якого було оглянуто в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Таким чином, існує певний порядок для отримання свідоцтва про право на спадщину, тільки після якого у разі відмови у видачі свідоцтва, особа, яка прийняла спадщину, може звернутися до суду за захистом свого права. ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що він звертався до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину та отримав відмову в цьому, хоча оригінал згаданого державного акта позивач має, в порядку ст. 10 ЦПК України йому двічі поспіль в судових засідання розяснювалося право надати суду відповідний доказ і надавався для цього певний час.

Таким чином, суд дійшов висновку, що за позивачем в порядку спадкування не підлягає визнанню право власності на згадану вище земельну ділянку.

Щодо визнання за позивачем права на право на земельну частку (пай) розміром 3,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), із земель колективної власності колишнього КСП ім. Розумовського, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) ЧН № 0178453, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 14 серпня 1996 року за № 365, суд вказує на наступне.

20 серпня 1996 року на імя ОСОБА_5 було виготовлено та видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0178453 на підставі рішення ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 14 серпня 1996 року № 365 як члену агрофірми імені Розумовського.

Член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) (п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»).

В матеріалах справи міститься копія Розпорядження ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 14 серпня 1996 року № 365 «Про затвердження розрахунків вартості земельної часки /пай/ та її розміру», копія Державного акта на право колективної власності на землю, виданий на імя агрофірми імені Розумовського та Список громадян членів агрофірми імені Розумовського.

Вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає необхідним позов ОСОБА_1 в частині визнання права на право на земельну частку (пай) задовольнити, оскільки встановлено, що позивач має право на право на земельну частку (пай) площею 3,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), із земель колективної власності колишнього КСП ім. Розумовського, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) ЧН № 0178453, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 14.08.1996 року за номером 365.

Керуючись ст.ст. 548, 549, 560 ЦК УРСР, ст.ст. 60, 209, 212, 215, 218, 223, 294, 295 і 296 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа Відділ Держгеокадастру у ОСОБА_2 районі Чернігівської області, про визнання прав на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, право на право на земельну частку (пай) розміром 3,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), із земель колективної власності колишнього КСП ім. Розумовського, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) ЧН № 0178453, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 14 серпня 1996 року за номером 365 (в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5Я.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення через Козелецький районний суд Чернігівської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.А. Бузунко