Ухвала

іменем україни

21 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсними положень договорів та відшкодування моральної шкоди, та за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій, що суперечать умовам кредитного договору, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30 листопада 2007 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір № НАRОGК01270044. Також 30 листопада 2007 року між тими самими сторонами укладено договір іпотеки, за яким він передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Вважає, що встановлений в кредитному договорі розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Обумовлений договором строк позовної давності не відповідає вимогам ст. ст. 257, 258 ЦК України, банк не має права на використання, розповсюдження або передачу третім особам інформації щодо позичальника.

Враховуючи вищевикладене та уточнивши під час розгляду справи вимоги позову, ОСОБА_3 остаточно просив визнати недійсними п. п. 2.3.1, 2.3.9, 4.5, 6.1 вказаного кредитного договору з моменту внесення змін до ЦК України на підставі Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку»; визнати недійсним п. 16.11 договору іпотеки квартири від 30 листопада 2007 року, який, на його думку, дублює п. 2.3.9 кредитного договору, а також п. 19.1 договору іпотеки про встановлення вимоги щодо сплати непропорційно великої суми компенсації, п. 22 договору іпотеки відносно ціни продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, п. 24 договору іпотеки, який, на його думку, не відповідає вимогам ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»; визнати недійсним п. 7 договору іпотеки квартири в частині ціни та умов, визначених на власний розсуд іпотекодержателем; стягнути з відповідача на свою користь 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Третя особа ОСОБА_4 звернулася із самостійним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій, що суперечать умовам кредитного договору. Так, ОСОБА_4 зазначив, що його порука за ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором була надана виключно з огляду на те, що виконання зобов'язань було забезпечено іпотекою, а не лише порукою. Вважає, що предмет іпотеки - вищевказана квартира була реалізована лише у квітні 2012 року, продаж квартири було здійснено за ціною, значно нижчою від її ринкової вартості, що вплинуло на обсяг його відповідальності.

Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 21 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року, у задоволенні указаних позовів відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з ч. 2 ст. 335 ЦПК України касаційний суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 61, 212 ЦПК України, а також, встановивши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості вказаних позовних вимог, відсутності доказів на підтвердження факту порушення вимог законодавства вищевказаними оспорюваними умовами договору.

На підставі наявних у справі доказів суд правильно установив, що позивач був належним чином повідомлений про кредитні умови, режим сплати, зміни та нарахування процентів, нарахування та сплати пені, тобто одержав необхідну, доступну, достовірну інформацію про наданий кредит, що, як зазначив суд, свідчить про отримання ним повної інформації про наданий йому кредит.

Разом із тим суд правильно виходив із того, що, підписуючи вищевказаний договір, позивач тим самим погодився з його змістом вцілому, зокрема, з умовами щодо прав та обов'язків, відповідальності, яка може настати у разі порушення зобов'язань за кредитним договором та договором іпотеки.

Крім того, суд дійшов обґрунтованого висновку, що зміна банком в односторонньому порядку процентної ставки була здійснена до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто правомірно.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив і повному обсязі доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перевірки матеріалів справи, вони висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

А.В.Маляренко