Провадження № 2/761/2127/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Рибака М.А.,

при секретарі Сівоха І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє як законний представник від імені малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб: Головного управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_4, яка діє як законний представник від імені малолітнього ОСОБА_5 та Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1, яка діє як законний представник від імені малолітньої ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач), за участю третьої особи: Головного управління юстиції у місті Києві (третя ососба-1) про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

В процесі розгляду справи судом було залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, яка діє як законний представник від імені малолітнього ОСОБА_5 та Службу у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла баба малолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_6. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді 56/400 частин квартири АДРЕСА_1, що належала спадкодавцю на праві приватної власності.

18.01.2007 року за заявою батька відповідача - ОСОБА_7, третьою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу 57/07 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6. При цьому за його письмовою згодою було включено до кола спадкоємців і сина спадкодавця - ОСОБА_3, який пропустив шестимісячний термін для подання заяви про прийняття спадщини і який цього ж дня подав відповідну заяву.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер.

25.11.2011 року відповідач одержав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті своєї матері ОСОБА_6 на 28/400 частин квартири АДРЕСА_1. Свідоцтво про право на спадщину на 28/400 частин зазначеної квартири не видавалось.

Позивач вважав, що свідоцтво про право на спадщину за законом на 28/400 частин квартири, видане третьою Київською державною нотаріальною конторою на ім'я сина померлої ОСОБА_6 - ОСОБА_3, необхідно визнати недійсним, оскільки воно видане особі, яка не мала права на спадкування у зв'язку з пропуском строку, без поновлення такого строку за рішенням суду та без згоди інших спадкоємців.

Спадкодавець ОСОБА_6 заповіту не склала, а тому єдиними спадкоємцями першої черги за законом в рівних частках, згідно із ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, мали б бути її діти: син ОСОБА_8 (батько позивача - малолітньої ОСОБА_2) та син ОСОБА_3.

Однак жоден із синів померлої ОСОБА_6 у встановлений законом шестимісячний строк не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. При цьому, якщо ОСОБА_2 на момент відкриття спадщини та в подальшому проживав у квартирі АДРЕСА_1 і ніс витрати по її утриманню, то відповідач ОСОБА_3 не проживав і не утримував її.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 (батько позивача - малолітньої ОСОБА_2) помер. За життя батько позивачки спадщину після смерті своєї матері не оформив.

Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР в редакції 1963 р., (який діяв на час відкриття спадщини після смерті баби малолітньої ОСОБА_2), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.

Однак, як з'ясувалось згодом, на момент смерті ОСОБА_6, шлюб між нею та ОСОБА_7 було розірвано, а тому останній за своє життя не належав до кола спадкоємців за законом першої черги після смерті баби позивача, не мав права не лише на успадкування її майна, а і на надання згоди включення до кола спадкоємців сина померлої - ОСОБА_3, який пропустив строк для прийняття спадщини. Факт розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на момент оформлення спадщини після смерті ОСОБА_6 був прихований дідом позивача від державного нотаріуса, більш того він навмисно вів нотаріуса в оману, подавши в якості доказу родинних відносин свідоцтво про реєстрацію шлюбу. В свою чергу державний нотаріус не перевірив належно та повно підстави і момент припинення шлюбних відносин між спадкодавцем ОСОБА_9 та ОСОБА_7, оскільки у спадковій справі відсутні належно завірені сторінки паспорта ОСОБА_7, зокрема сторінки із записом про другого з подружжя і відміткою про державну реєстрацію розірвання шлюбу, або відповідний запит нотаріуса і відповідь на нього щодо актового запису про їх шлюб. А тому позивач вважав, що нотаріус допустив помилку при визначені кола осіб, які мають право на спадкування, безпідставно включив до кола спадкоємців сина померлої ОСОБА_3, який пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини, і видав йому свідоцтво про право на спадщину за законом.

Також позивач зазначала, що її батько - ОСОБА_8, на відміну від його рідного брата, відповідача ОСОБА_3, безпосередньо перед смертю своєї матері проживав разом з нею і продовжував проживати у квартирі після її смерті, більш того він користувався її частиною квартири, здійснював усі витрати по її утриманню, мав всі документи на неї (які після його смерті перейшли до моєї матері, та згодом були надані до нотаріальної контори для оформлення спадщини після його смерті і в подальшому передані брату батька - відповідачу ОСОБА_3), а тому він був єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який фактично прийняв у спадщину 56/400 частин квартири після смерті ОСОБА_6 (шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном).

За таких обставин, доля 56/400 частин спірної квартири мала б і повинна вирішуватись не у спадковій справі щодо майна померлої бабки малолітньої ОСОБА_2, а у спадковій справі щодо майна її померлого батька ОСОБА_8

Однак, через неправомірні дії родичів, які навмисно замовчували факт розірвання шлюбу між батьками ОСОБА_8, одноосібне фактичне прийняття останнім спадщини після смерті своєї матері, то при оформлені спадщини після смерті свого батька, малолітня ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 одержала свідоцтво про право на спадщину за законом лише на 28/400 частин зазначеної квартири, яка належала її батькові на підставі дубліката свідоцтва про право власності, без врахування спірної частки, внаслідок чого її частка у спадщині батька була штучно зменшена.

Посилаючись на викладене позивач просила суд визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, виданого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 25 листопада 2011 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-557 на ім'я ОСОБА_3 на 28/400 частин квартири АДРЕСА_1.

28.04.2016 року позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій вона також просила суд визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, виданого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 25 грудня 2014 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3-223 на ім'я ОСОБА_3 на 28/400 частин квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 28.04.2016 року.

В судове засідання відповідач, повідомлений належним чином, не з'явився, заперечень на позовну заяву не надав, при цьому в заяві від 07.07.2016 року просив розгляд справи проводити за його відсутності. Проти задоволення позову заперечував (а.с. 111).

07.07.2016 року від відповідача ОСОБА_3 також надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв'язку із тим, що представник відповідача ОСОБА_10 у період з 04.07.2016 року по 31.07.2016 року перебуватиме у відпустці, відповідач просив суд відкласти розгляд справи із посиланням на абз. 1 ч. 8 ст. 130, п. 2 ч. 1 ст. 169 та ст. 191 ЦПК України.

Разом із тим, до свого клопотання про відкладення розгляду справи відповідачем не було додано жодного доказу на підтвердження того, що його представник перебуває у відпустці або з будь-яких інших поважних причин не може з'явитися в судове засідання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

Оскільки судом було визнано причини неявки в судове засідання представника відповідача неповажними через відсутність належних доказів на підтвердження неможливості його явки в судове засідання про яке він був завчасно повідомлений, а також з урахуванням заяви відповідача про можливість розгляду справи за його відсутності, суд прийшов до висновку про розгляд справи в судовому засіданні 08.07.2016 року з огляду на достатність в матеріалах справи доказів про взаємовідносини сторін.

Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Принагідно також зауважити, що розділом 5 листа Апеляційного суду міста Києва від 01.09.2013 року «Узагальнення практики судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства при розгляді цивільних справ у порядку заочного розгляду» звернуто увагу судів, що у випадку наявності клопотання відповідача про розгляд справи за його відсутності відсутні підстави для ухвалення заочного рішення. У такому випадку відповідач вважається присутнім і причини його неявки не з'ясовуються.

З огляду на зазначені положення законодавства, суд прийшов до висновку про проведення розгляду справи в звичайному порядку, передбаченому ЦПК України, без ухвалення заочного рішення.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні позов підтримала та просила суд про його задоволення з огляду на порушення прав малолітньої ОСОБА_2

Треті особи в судове засідання не з'явились, судом вживались заходи щодо належного їх повідомлення про дату, час і місце судового розгляду справи, проте їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Від Головного територіального управління юстиції у місті Києві надійшли письмові пояснення по справі, в якому представник управління, серед іншого, просив суд проводити розгляд справи за його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 5).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді 56/400 частин квартири АДРЕСА_1, що належала спадкодавцю на праві приватної власності (а.с. 53, 54).

Із матеріалів справи вбачається, що померла ОСОБА_6 була рідною бабою позивача ОСОБА_2, матір'ю ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (а.с. 7, 50).

18.01.2007 року ОСОБА_7 звернувся до третьої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, в якій він також не заперечував про включення до кола спадкоємців ОСОБА_3 (а.с. 43).

18.01.2007 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, до третьої Київської державної нотаріальної контори звернувся також ОСОБА_3 (а.с. 43).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько позивача - ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_7, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с. 49)

25.11.2011 року державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Даниленко О.О. було видано ОСОБА_3 спірне свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 на 28/400 частин квартири АДРЕСА_1. Свідоцтво про право на спадщину на 28/400 частин квартири не видано (а.с. 58).

В подальшому, 25.12.2014 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 на інші 28/400 частин квартири АДРЕСА_1 (а.с. 69).

Разом із тим, суд вважає, що вказані свідоцтва були видані передчасно, а також є такими, що порушують права на спадкування позивача, в зв'язку із чим підлягають визнанню недійсними з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтями 1261-1265 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Згідно з п.п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УPCP, у тому числі, щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. При цьому, у разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що спадщина після смерті ОСОБА_6 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року, то застосуванню підлягає положення Цивільного кодексу Української PCP у редакції Закону Української PCP від 18 липня 1963 року, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 та ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Крім того, положеннями ст. 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР було встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном: 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Слід зазначити, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24.11.2014 року (яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31.03.2015 року) встановлено, що жодним із наявних у ОСОБА_6 спадкоємців, відповідної заяви про прийняття спадщини після її смерті до державної нотаріальної контори подано не було, а заява ОСОБА_7 про прийняття ним спадщини після смерті його дружини ОСОБА_9 не є належним та допустимим доказом, оскільки ОСОБА_7 на час відкриття спадщини вже не належав до кола спадкоємців - чоловік спадкодавця, тому що 01 серпня 1991 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Окрім того, також вказаним рішенням суду було встановлено, що ОСОБА_3 не надано до суду належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували як факт постійного проживання у спірній квартирі позивача на час відкриття спадщини, тобто на день смерті ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2, так і факт прийняття спадщини позивачем після смерті ОСОБА_6, тобто вступ в управління та користування 56/400 частиною квартири, не встановлено наявності таких доказів і під час розгляду справи в суді.

Таким чином, станом на час видачі спірних свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_3, останній не мав права на отримання таких свідоцтв, оскільки на день їх видачі не було підтверджено його право на спадкування 56/400 (28/400 та 28/400 відповідно) після смерті ОСОБА_9

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Абзацом 3 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, роз'яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК ( 435-15 ) свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Пунктом 9 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13, судам роз'яснено, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач, серед іншого, посилалась на те, що видача спірних свідоцтв про право на спадщину за законом порушує її спадкові права, оскільки її батько ОСОБА_8, вступивши в управління та володіння спадковим майном після смерті його матері ОСОБА_9, фактично прийняв спадщину після її смерті, а відповідач та ОСОБА_7, приховавши від нотаріуса факт розірвання шлюбу останнього із померлою ще у 1991 році, неправомірно зменшили частку в майні позивача.

В обґрунтування порушення інтересів малолітньої ОСОБА_2 представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, а також паспорт ОСОБА_8 з відміткою про реєстрацію станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 та зазначав, що останній на день смерті проживав разом із ОСОБА_9, а отже прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, а тому одноосібне прийняття спадщини відповідачем порушує спадкові права позивача, оскільки частка в спадщині її батька була штучно зменшена.

Разом із тим, матеріали справи не містять беззаперечних доказів прийняття спадщини батьком позивача ОСОБА_8 після смерті його матері ОСОБА_9

Проте, з урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку про те, що спірні свідоцтва про право на спадщину на 28/400 та 28/400 частин квартири АДРЕСА_1 були видані передчасно та з порушенням вимог закону, оскільки матеріали спадкової справи не містять жодних підтверджень права на звернення відповідача та ОСОБА_7 із заявами про прийняття спадщини із пропуском шестимісячного строку для її прийняття та відсутністю поряд із цим доказів постійного проживання ОСОБА_3 разом із померлою станом на день її смерті.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, виданого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 25 листопада 2011 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-557 на ім'я ОСОБА_3 на 28/400 частин квартири АДРЕСА_1 та Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, виданого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 25 грудня 2014 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3-223 на ім'я ОСОБА_3 на 28/400 частин квартири АДРЕСА_1, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 57-61, 208, 209, 213, 214, 215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1, яка діє як законний представник від імені малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб: Головного управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_4, яка діє як законний представник від імені малолітнього ОСОБА_5 та Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними - задовольнити.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, виданого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 25 листопада 2011 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-557 на ім'я ОСОБА_3 на 28/400 частин квартири АДРЕСА_1.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, виданого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 25 грудня 2014 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3-223 на ім'я ОСОБА_3 на 28/400 частин квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1038,41 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ М.А. РИБАК