Справа № 380/259/16-ц Головуючий у І інстанції Косович Т. П.
Провадження № 22-ц/780/3473/16 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 18 20.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

20 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Березовенко Р.В., Воробйової Н.С.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 22 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

встановила:

у березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до судуіз позовом, посилаючись на те, що 20 січня 2015 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_3 в борг 3000 доларів США зі строком повернення до 01 липня 2015 року.

Була складена розписка, проте взятого на себе зобов'язання відповідач не виконав.

Станом на день подання позову до суду офіційний курс гривні до долара США становить 27,09 гривень, тому розмір заборгованості в гривнях становить 81 270 гривень.

Просив стягнути з ОСОБА_2 основний борг, три відсотки річних від простроченої суми, що становить 1625,40 гривень, а всього 82 895,40 гривень.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 22 квітня 2016 року позов було задоволено.Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг в сумі 82 895,40 грн.Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 551 грн. 20 коп. судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, таким що не відповідає нормам процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

В доводах апеляційної скарги, апелянт, стверджував, що суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_2 оспорювалася лише форма розписки, а не факт отримання коштів.

Також на думку суду оригінал розписки, яку надав позивач суду першої інстанції, свідчить не тільки про факт укладання договору, але й про факт отримання ОСОБА_2 коштів.

Просив скасувати рішення Тетіївського районного суду Київської області від 22 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що20.01.2015 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 3000 доларів США, що в еквіваленті до гривні України станом на 01.03.2016 року становить 81 270 гривень, які зобов'язувався повернути до 01 липня 2015 року, про що написав відповідну розписку.

Також, встановлено, що відповідач взяті на себе зобов'язання відповідно до розписки не виконав, гроші позивачу в обумовлений строк не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал зазначеної розписки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заперечення відповідача щодо того, що із розписки неможливо ідентифікувати прізвище, ім'я, та по-батькові позичальника, а також те, що вона звернута до неіснуючої особи, не заслуговували на увагу суду першої інстанції, та не свідчать про відсутність факту отримання ним грошей від позивача.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони узгоджуються з вимогами чинного законодавства та ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та в порядку, встановленому договором.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до роз'ясень, викладених у Правовому висновку Верховного Суду України про стягнення боргу за договором позики від 18 вересня 2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і, залежно, від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст.ст.526,530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов'язанні вказаний строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Згідно з ч.3 ст.545 ЦК України наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Відповідно наявність розписки у кредитора дану обставину спростовує.

Колегія суддів, вважає, що розписка ОСОБА_2, оригінал якої знаходився у ОСОБА_3, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі позичальнику грошової суми позивачем.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Тетіївського районного суду Київської області від 22 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді