АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Плахотнюк К.Г.
№22-ц/796/8625/2016 Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 липня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А

26 вересня 2014 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу.

У мотивування вимог посилався на те, що 23 листопада 2007 року між ним та ОСОБА_2 укладено Договір позики, згідно з яким позивач надав відповідачу 150000 доларів США відповідно до курсу НБУ. Отримання ОСОБА_2 грошових коштів за відповідним договором підтверджується письмовою власноручно складеною розпискою.

Пунктом 3.1. Договору позики визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позику позикодавцеві готівкою в строк до 23.11.2010 року (включно), проте ОСОБА_2 свої зобов'язання не виконала.

З урахуванням наведеного просив суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 1 942 500 грн, проценти у розмірі 1 180 148 грн 54 коп., три відсотки річних від простроченої суми боргу в розмірі 218 571 грн 16 коп., а всього - 3 341 219 грн 70 коп., а також судовий збір у розмірі 3654 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 1 942 500 грн, три проценти річних у розмірі 218 571,16 грн, понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн, що разом складає належну до стягнення суму в розмірі 2 164 725 грн 16 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що судом не взято до уваги, що строк позовної давності за вимогою ОСОБА_4 сплив 24 листопада 2013 року, а звернувся позивач з позовом у суд лише 26.09.2014 року, жодних поважних причин пропущення позовної давності позивачем не було надано.

Так, посилання позивача на виконавчий напис нотаріуса, який наче і продовжив строк позовної давності, є не обґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що не має жодних підстав вважати, що позовна давність була перервана.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 13 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1827 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 травня 2015 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_2 та її представник в судове засідання не з'явилися.

ОСОБА_2 повторно направила клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що разом зі своїм представником у день розгляду справи будуть знаходитися у відрядженні.

Колегія суддів не вбачає правових підстав для відкладення розгляду справи, оскільки за клопотанням ОСОБА_2 розгляд справи 15 червня 2016 року було відкладено.

Про час та місце розгляду справи відповідач була повідомлена, проте 05 липня 2016 року видала наказ про своє та представника відрядження для ведення переговорів про подальшу співпрацю з 06 липня 2016 року строком на 2 доби.

Колегія суддів визнає повторну неявку ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 в судове засідання неповажною.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 23 листопада 2007 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корецькою І.С. та зареєстрований в реєстрі за №5626. (а.с. 6, 107-108)

Відповідно до пп. 1.1 п. 1, пп. 2.1 п. 2 Договору позики позикодавець надає, а позичальник приймає у власність грошові кошти у розмірі 757 500 грн, що на день підписання договору складає еквівалент 150 000 доларів США відповідно до курсу НБУ. Позика надається в готівковій формі. Факт одержання позики підтверджується розпискою, власноруч написаною позичальником в момент передачі їй суми позики.

Розпискою ОСОБА_2 від 23.11.2007 року підтверджено, що відповідач отримала у ОСОБА_4 150 000 доларів США, оформлено строком на 3 роки, зобов'язується повернути кошти на першу вимогу. (а.с. 7)

Згідно із п.3.1, 3.3 п. 3 Договору позики позичальник зобов'язується повернути позику позикодавцеві готівкою в строк до 23.11.2010 року (включно). Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. У разі неможливості повернення розписки позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Відсотки за користування вказаною грошовою сумою позичальником не сплачуються.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Як вбачається з розписки та Договору позики, ОСОБА_2 зобов'язалася повернути позику до 23.11.2010 року, проте доказів повернення коштів нею не надано.

Згідно положень ст.ст. 525-526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

За приписами ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів не погоджується з посиланнями апелянта про відсутність у матеріалах справи жодних поважних причин пропущення позовної давності позивачем.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Як вбачається з матеріалів справи, строк позовної давності для позивача для пред'явлення позову про стягнення боргу за договором позики закінчився 23.11.2013 року.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_4 пропустив цей строк з поважних причин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на таке.

У письмових поясненнях ОСОБА_4 зазначає, що після отримання рішення Апеляційного суду міста Києва від 23.09.2014 року він подав позов про стягнення боргу. Вважає, що його звернення до нотаріуса за видачею виконавчого напису у строк, в який не сплила позовна давність, має всі ознаки поважності його звернення до суду 26.09.2014 року, а матеріальне право підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача боргу. (а.с. 22-23)

Так, пунктом 4.1 Договору позики передбачено, що в разі, коли позичальник не поверне позику у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість у безспірному порядку.

06 листопада 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корецькою І.С. вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №1793, за яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягали стягненню грошові кошти у розмірі 859 523,84 грн. (а.с. 26)

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 травня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 06 листопада 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу КорецькоюІ.С., зареєстрований за №1793. (а.с. 32-36)

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 жовтня 2014 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 травня 2014 року скасовано в частині задоволення позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задоволено, визнано виконавчий напис, вчинений 06.11.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корецькою І.С. таким, що не підлягає виконанню.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Корецької І.С. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. (а.с. 24-25, 37-39)

Вказане свідчить, що причини пропуску строку позовної давності є поважними, так як до спливу трирічного строку позовної давності позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису в межах трирічного строку позовної давності. У подальшому виконавчий напис був оспорений відповідачем щодо розміру боргу та визнаний в судовому порядку таким, що не підлягає виконанню. Відразу ж після набрання законної сили рішенням суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач скористався своїм правом на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Апеляційна скарга не містить посилання на неправильність розрахованих судом сум, що підлягають стягненню за договором позики і розмір стягнутих сум не спростовується апелянтом.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва