Ухвала

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Свалявського районного нотаріального округу Гуледза АндрійГеоргійович, про визнання недійсним і скасування договору дарування, скасування державної реєстрації права власності на квартиру і визнання права власності на Ѕ частини квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила визнати недійсним та скасувати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, посвідчений 30 вересня 2004 року приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Закарпатської області Гуледзою А.Г.; скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_8; визнати за собою право власності на Ѕ частини вказаної квартири.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що разом із ОСОБА_8 у 2004 році займалася придбанням квартири для спільного проживання. Під час обговорення з ОСОБА_5 умов купівлі-продажу вона передала у присутності ОСОБА_8 продавцю квартири аванс у сумі 5 тис. доларів США. Укладення угоди купівлі-продажу було призначено нотаріусом на 30 вересня 2004 року, але приїхати вона із-за кордону через роботу не змогла, а тому, погодилась, щоб ОСОБА_8 сам поїхав та сплатив решту коштів ОСОБА_5 Коли ОСОБА_8 повернувся у Чеську Республіку, то повідомив її, що передав гроші ОСОБА_5 і остання написала розписку, сказавши також, що з оформленням угоди все добре і квартира вже є їхньою. Але ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер та, переглядаючи речі покійного, позивач виявила оригінал договору дарування квартири від 30 вересня 2004 року. Вважає, що зазначений договір суперечить вимогам ст. 717 ЦК України, так як квартира куплена за спільні грошові кошти, а не подарована ОСОБА_8 Договір дарування квартири було укладено з метою приховати інший договір купівлі-продажу, щоб позбавити її права на частку в спільній сумісній власності, на яку б мала право відповідно до вимог ст. 74 СК України, коли б було укладено договір купівлі-продажу. Виходячи з вимог ст. 235 ЦК України, вважає, що договір дарування квартири є удаваним, оскільки приховує інший правочин, який насправді було ними вчинено, а саме, договір купівлі-продажу. Будь-якого письмового договору між нею та ОСОБА_8 щодо спільно набутого майна не укладено.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 09 липня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано, що під договором дарування квартири, посвідченим 30 вересня 2004 року, укладено договір купівлі-продажу квартири між продавцем ОСОБА_5 та покупцями ОСОБА_8 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини вищевказаної квартири.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині визнання укладеним саме договору купівлі-продажу, а не договору дарування і визнання на частину квартири права власності, ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте рішення судів не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині визнання укладеним саме договору купівлі-продажу і визнання права власності на частину квартири й ухвалюючи у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог, апеляційний суд виходив із недоведеності та необґрунтованості вказаних позовних вимог, оскільки договір дарування не містить умов, які б встановлювали обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, а тому, як зазначив суд, відсутні підстави стверджувати, що укладений сторонами правочин не є договором дарування.

При цьому суд дійшов висновку, що оскільки відповідач ОСОБА_5 категорично заперечує факт того, що діяла умисно при оформленні договору дарування та що при цьому переслідувала мету на укладення договору купівлі-продажу, та у зв'язку зі смертю другої сторони договору - ОСОБА_8, відсутні підстави стверджувати, що останній під час укладення договору дарування діяв умисно, та що при цьому бажав укласти договір купівлі-продажу квартири, так як за свого життя останній не оскаржував договору дарування.

Разом із тим апеляційний суд виходив із того, що позивач не є стороною оспорюваного договору дарування, а тому, на думку суду, цим договором не порушуються її права, виходячи з вимог удаваності такого правочину та правових наслідків для сторін і вона не вправі оскаржувати укладений правочин з підстав удаваності, що в свою чергу свідчить про безпідставність таких вимог.

Крім того, апеляційний суд виходив із того, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18 січня 2012 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності, а рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28 травня 2014 року відмовлено у задоволенні її позову про одержання права на спадкування зі спадкоємцями першої черги, у зв'язку із чим дійшов висновку, що ОСОБА_4 не вправі претендувати на майно покійного ОСОБА_8, оскільки вона не є тією особою, яка за законом може отримати право на частку в спадковому майні. При цьому суд виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірне майно набуто ними за час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, або що між ними було укладено договір про спільну діяльність, чи що таке майно набуте ОСОБА_8 за кошти, які він позичив від позивачки.

Однак із указаними висновками в повній мірі неможна погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Однак, як установив суд, ОСОБА_5 подарувала квартиру ОСОБА_8 не безоплатно, а за плату, про що свідчить власноручно написана ОСОБА_5 розписка від 30 вересня 2004 року про отримання грошових коштів частинами: 5 тис. доларів США та 10 тис. доларів США за продаж квартири АДРЕСА_1, що суперечить правовій природі договору дарування згідно зі ст. 717 ЦК України.

Виходячи з вищевикладеного помилковим і таким, що спростовується змістом вищевказаної розписки про отримання грошових коштів, є висновок апеляційного суду про те, що договір дарування не містить умов, які б встановлювали обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, у зв'язку із чим відсутні підстави вважати, що укладений сторонами правочин не є договором дарування.

При цьому заперечення відповідачем ОСОБА_5 того факту, що вона діяла умисно при оформленні договору дарування та що при цьому переслідувала мету укладення договору купівлі-продажу, а також неоскарження ОСОБА_8 за його життя договору дарування, не свідчить про недоведення позивачем факту укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 саме договору купівлі-продажу виходячи із приписів ст. ст. 10, 11, 57-60, 212 ЦПК України.

Згідно з вимогами ст. 235 ЦК Україниудаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 1, 2 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання укладеним під договором дарування - договору купівлі-продажу, суд першої інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_5 подарувала квартиру ОСОБА_8 не безоплатно, а за плату, про що свідчить власноручно написана ОСОБА_5 розписка від 30 вересня 2004 року про отримання грошових коштів частинами: 5 тис. доларів США та 10 тис. доларів США за продаж квартири АДРЕСА_1, що суперечить правовій природі договору дарування згідно зі ст. 717 ЦК України та, як правильно зазначив суд, вказує на удаваність такого правочину, адже має місце приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, який сторони угоди насправді вчинили.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, законним та обґрунтованим, оскільки узгоджується із наявними у справі доказами та ґрунтується на нормах матеріального права.

Проте рішення суду першої інстанції не може залишатися у силі, про що у касаційній скарзі просить заявник, оскільки суперечить вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України щодо установлення всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, з'ясування характеру спірних правовідносин та застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Так, у позовній заяві ОСОБА_4 зазначала, що оспорюваний договір дарування квартири було укладено з метою приховати інший договір купівлі-продажу, щоб позбавити її права на частку в спільній сумісній власності, на яку б мала право відповідно до вимог ст. 74 СК України, коли б було укладено договір купівлі-продажу, однак на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд не звернув достатньої уваги на вищевказані доводи позивача щодо необхідності застосування ст. 74 СК України та належно їх не перевірив, у достатньому обсязі не установив фактичних обставин справи, зокрема, які б свідчили про перебування чи не перебування позивача ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_8, та, відповідно, наявності у неї порушеного матеріального права чи інтересу, які б, у свою чергу, давали підстави позивачу для оспорення нею договору дарування та визнання права власності на половину спірної квартири.

Оскільки усупереч вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, у достатньому обсязі не визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 09 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак