АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2400/16 Справа № 181/594/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року м. Дніпро 29 червня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Волошин М.П.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «Приватбанк» у травні 2014 року звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором /а.с.2-4/.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 26 квітня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу грошові кошти с визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобовязання умовами даного договору. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредитні кошти. Позичальник свої обов'язки системно не виконував, у зв'язку з чим станом на 30 квітня 2014 року утворилася заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору та у звязку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 26 квітня 2006 року в розмірі 13 282, 10 грн. також вирішено питання щодо судових витрат /а.с.45-46/.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2014 року рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено /а.с.127-128/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції /а.с.160-162/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення /а.с.66-68/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ч.1 ст.309 ЦПК України, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 26 квітня 2006 між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого відповідачу був виданий кредит на споживчі потреби в розмірі 2 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, тобто до 04/04 /а.с.5/.

Згідно з умовами спірного кредитного договору Позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту в строки, визначені договором та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, випустивши та надавши відповідачу кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів в розмірі 2 500 грн., яку (картку) відповідач отримав та використав кредитні кошти в своїх цілях.

Відповідач використав надані йому кредитні кошти, проте, у порушення умов договору, він не виконує свої зобовязання належним чином та не повертає використані ним кредитні кошти з відсотками позивача.

Проте зобовязання за спірним кредитним договором відповідачем належним чином не виконувались в результаті чого, станом на 30 квітня 2014 року, боржник має заборгованість за кредитом в розмірі 18 168,13 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 3 996, 33 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 14 171, 80 грн.; а також штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) 608, 67 грн.

Крім того, за матеріалів справи вбачається, що Межівським районним судом Дніпропетровської області 17 вересня 2008 року було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 5 994, 70 грн. Судовий наказ набрав чинності 02 жовтня 2008 року /а.с.113/.

Отже, враховуючи стягнуту заборгованість судовим наказом банк звернувся до суду з вимогами про стягнення кредитних коштів у розмірі 13 282, 10 грн.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача виниклу заборгованість станом на 30 квітня 2014 року. Задовольняючи заявлені вимоги суд виходив з того, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, з наступних підстав.

Судовим наказом від 17 вересня 2008 року було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 5 994, 70 грн. Дана заборгованість виникла у звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору від 26 квітня 2006 року.

На підставі даного судового наказу у 2009 році ВДВС Межівського РУЮ було відкрите виконавче провадження ЄДРВП № 121168300. 29 вересня 2009 року виконавче провадження було завершено за п.10 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» і наказ було направлено за місцем працевлаштування боржника до ВДВС Красногвардійського МУЮ.

В ході виконавчого провадження № 16631678, відкритого ВДВС Красногвардійського МУЮ на підставі судового наказу від 17 вересня 2008 року, з боржника було примусово стягнуто частину суми заборгованості, шляхом відрахування з заробітної плати відповідача. Станом на 31 липня 2013 року залишок боргу складає 1 634,67 грн., що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження якою також було повернуто виконавчий документ до ВДВС Межівського РУЮ Дніпроетровської області за місцем проживання боржника /а.с.107/.

Відповідно до довідки від 04 серпня 2014 року виданої в.о. начальника ВДВС Межівського РУЮ за весь період примусового виконання судового наказу від 17 вересня 2008 року добровільних сплат від боржника не було та інших виконавчих документів про примусове стягнення з ОСОБА_2 на виконанні у виконавчої служби не надходило і не перебувало /а.с.111/.

Разом з тим, позивачем було надано до суду повну виписку за особовим рахунком відповідача з якої вбачається, що останній платіж було внесено 30 квітня 2013 року у розмірі 107, 87 грн. з відміткою, що дане утримання було здійснено із заробітної плати на виконання судового наказу від 17 вересня 2008 року.

Дослідивши наданий розрахунок заборгованості колегія суддів приходить до висновку, що внесені платежі в період вересень 2012 року по квітень 2013 року були також здійсненні в ході примусового виконання судового наказу за виконавчим провадженням. Оскільки в зазначений період ВП № 16631678 перебувало у ВДВС Красногвардійського МУЮ за місцем працевлаштування боржника. Також приймається до уваги, що після видання судового наказу за межами вказаного періоду грошові кошти на рахунок не поступали.

З матеріалів справи вбачається, що 22 травня 2014 року банк звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості, зазначаючи що відповідач грошове зобовязання так і не виконав, отже позивач має право на отримання нарахованих штрафних санкцій, в тому числі й проценти за користування кредитними коштами.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Виходячи з того, що судовий наказ добровільно відповідачем виконано не було, колегія суддів приходить до висновку, що з наступного дня після набрання його законної сили у банку зявляється право нараховувати штрафні санкції. Крім того, кредит не було повернуто у повному обсязі, тобто відповідно до умов договору позивач повинен сплачувати відсотки за його користування.

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Разом з тим, частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 07 жовтня 2015 року, постановленій по даній справі, зазначив, що виконання або не виконання божником судового наказу не є дією, що свідчить про визнання ним боргу, який утворився за інший період.

В своїй заяві б/н від 26 квітня 2006 року на отримання кредитної картки від позивача, відповідач підписав пункт, відповідно до якого він ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, які були надані їй в письмовому вигляді. Також, зазначено, що своїм підписом відповідач підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку /а.с.5 на звороті/.

З матеріалів справи вбачається, що надані до позовної заяви банком дані умови підписані лише головою ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4, тоді як підпис позичальника на вказаних умовах відсутній, як і зазначення дати їх підписання /а.с.6-11/.

Отже, посилання позивача на те, що відповідач ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, про що зазначено в Заяві позичальника, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені Умови не містять підпису позичальника; не встановлено доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Між тим, в заяві про отримання банківської картки не встановлено порядок повернення кредиту частинами з визначенням щомісячних платежів, тому кредитні кошти підлягають поверненню в повному обсязі в строки визначені договором.

Отже, враховуючи що останній платіж по кредитному договору був здійснений в ході примусового виконання судового наказу, це не є дією боржника, що свідчить про визнання ним боргу щодо процентів нарахованих після даного судового рішення. Від так, перебіг позовної давності починається з наступного дня після набрання законної сили судового наказу, тобто з 03 жовтня 2008 року. Тоді як, з позовними вимогами банк звернувся до суду 22 травня 2014 року, тобто з пропуском строку.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до суду із заявою про застосування строку позовної давності, що було зазначено в рішенні суду від 25 липня 2014 року. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про доцільність застосування строку позовної давності до даних правовідносин.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2014 року скасувати.

Публічному акціонерному товариству ОСОБА_3 «Приватбанк» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

ОСОБА_5