Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/1895/15-ц Головуючий у 1-й інст. Щербаченко І. В.
Категорія 47 Доповідач Галацевич О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Широкової Л.В., Борисюка Р.М.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Коростишівської міської ради Житомирської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання недійсним рішення Коростишівської міської ради Житомирської області, державного акту про право власності на земельну ділянку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1,

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 28 вересня 2016 року,

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 94), просив: визнати недійсним рішення Коростишівської міської ради Житомирської області від 22 грудня 2010 року №39 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та передачу земельних ділянок у спільну часткову власність ОСОБА_3 і ОСОБА_2 по провулку Щорса, 40 у місті Коростишеві Житомирської області площею 0,0406 га для ведення особистого селянського господарства; визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯМ №784542, виданий ОСОБА_3 та ОСОБА_2 24 грудня 2012 року для ведення особистого селянського господарства площею 0,0406 га. по провулку Щорса, 40 у місті Коростишеві Житомирської області.

В обґрунтування позову послався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 04 червня 2007 року він є власником 53/100 частин житлового будинку №48 по провулку Щорса у місті Коростишеві Житомирської області. Попередньому власнику належної йому частини будинку рішенням виконкому Коростишівської міської ради від 15 серпня 1974 року було виділено у користування 58 кв.м. земельної ділянки за рахунок міськземфонду для розширення проїзду до будинку №20А (адреса до перенумерації) за рахунок сусідньої земельної ділянки, яка зараз перебуває у власності відповідачів. При проведенні обмірів земельної ділянки він встановив, що частина проїзду передана у приватну власність відповідачам, які залишили прохід до його будинку шириною 1,5 м. Вважає, що, при розробці технічної документації, визначенні меж земельної ділянки, яка передавалася у власність відповідачам та її затвердженні, складанні державного акта не було дотримано встановленого порядку, у тому числі й погодження меж ділянки з ним, як із суміжним землекористувачем, що призвело до порушення його прав, зокрема позбавлення повноцінного сполучення (проїзду) до вуличної дороги.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 28 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Зазначив, що суд не дав оцінки обставинам, на які він посилався, як на підставу своїх позовних вимог, та дійшов передчасного висновку про відсутність доказів порушення його прав при прийнятті Коростишівською міською радою рішення про затвердження технічної документації на земельну ділянку відповідачів. Вирішуючи спір, суд не зясував необхідність погодження з ним меж земельної ділянки, яка виділялась відповідачам, чи мали вони виключне право на приватизацію земельної ділянки. Вважає, що суд залишив без уваги обставину приватизації відповідачами земельної ділянки, яка не перебувала у їхньому користуванні, та неправильно застосував до спірних правовідносин ст. 120 ЗК України в редакції на час придбання ним будинку, хоча, на його думку, мав застосувати ч. 2 ст. 377 ЦК України.

Заслухавши доводи осіб, які зявились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 04 червня 2007 року придбав у ОСОБА_5 53/100 частин житлового будинку №48 по провулку Щорса у місті Коростишеві Житомирської області, що підтверджується копією договору купівлі-продажу частини житлового будинку (а.с.18). Інша частина будинку на праві власності належить ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину (а.с.51).

Відповідно до рішення виконавчого комітету міської Ради депутатів працюючих від 13 березня 1959 року за №4 та акту відводу земельної ділянки від 31 березня 1959 року, попередньому власнику належного позивачу будинку - ОСОБА_5 було надано право на індивідуальне будівництво на земельній ділянці по вул. Щорса, 14-а (на даний час № 48) площею 400 кв.м та відведено дану земельну ділянку в натурі (а.с.72-73,79).

За змістом рішення виконавчого комітету міської Ради депутатів працюючих від 15 серпня 1974 року №409 ОСОБА_5 виділено 58 кв.м. земельної ділянки за рахунок міськземфонду для розширення проїзду до будинку № 20-а по пров. Щорса.

Рішенням Коростишівської міської ради 16 сесії 5 скликання від 16 жовтня 2017 року за №409 ОСОБА_1 дозволено замовити технічну документацію із землеустрою по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки орієнтовною площею 0,0530 га для подальшої приватизації, яка знаходиться по пров. Щорса, 48 в м. Коростишеві для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і спору.

Співвласниками житлового будинку по провулку Щорса, 40 у місті Коростишеві (а.с.58-62,65-68) та земельної ділянки за вказаною адресою розміром 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування земельної жилого будинку, господарських будівель і споруд та розміром 0,0406 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства є ОСОБА_3 (частка у спільній власності ?) та ОСОБА_2 (частка у спільній власності ?). Право на зазначені земельні ділянки у них виникло на підставі рішення Коростишівської міської ради від 22 грудня 2010 року №39 та підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯМ №784542, виданим 11 грудня 20112 року та серії ЯМ №784542, виданим 24 грудня 2012 року. (а.с.65-68).

За змістом статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на час придбання позивачем будинку) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Тобто, на підставі положень ст. 120 ЗК України, ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування лише на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно зі ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ч.1 ст. 15, ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст. 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

З роз'яснень, викладених у п.п. 7, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року (з послідуючими змінами) вбачається, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України).

Вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що з 01.01.2002 відповідно до ст. 125 ЗК України право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 02.05.2009 у відповідності із Законом України від 05.03.2009 N 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (п. 7 розд. X "Перехідні положення" ЗК України), одержані ними до 01.01.2002 у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суміжним землекористувачем ОСОБА_4 було погоджено межі земельної ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_2, позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували правові підстави правомірності володіння та (або) користування спірною земельною ділянкою, її розмірів, та доказів порушення державним актом відповідачів прав позивача щодо володіння його земельною ділянкою.

Такий висновок суду є правильним, відповідає матеріалам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, узгоджується із дослідженими судом доказами.

Позивачем та його представником не надано доказів, належного оформлення відповідного права землекористування спірною земельною ділянкою для проїзду площею 58 кв.м. (встановлення землевпорядними організаціями меж земельної цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право).

Тому посилання позивача на перехід права користування на спірну земельну ділянку від попереднього власника, незаконну приватизацію цієї земельної ділянки та порушення його прав відповідачами є безпідставними.

Доводи ОСОБА_1 про непогодження з ним меж земельної ділянки площею 0,0406 га, яка виділялась ОСОБА_3 та ОСОБА_2, незаконність у звязку з цим рішення міської ради про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку відповідачів та державного акта на право власності на неї є необґрунтованими. ОСОБА_4, яка є співвласником разом із позивачем будинку по пров. Щорса, 48, як суміжний землекористувач, підписала протокол погодження меж земельної ділянки відповідачів.

Крім того згідно чинного законодавства не погодження меж земельної ділянки не може бути безумовною підставою для визнання державного акту на право власності на землю та рішення, на підставі якого він видавався, незаконними.

Посилання представника позивача на протокол комісії по земельних спорах від 31 травня 2016 року, відповідно до якого встановлено, що межі земельної ділянки розміром 0,0406 га не відповідають межам, зазначеним у державному акті на цю земельну ділянку, не є належним доказом, який підтверджує порушення прав позивача.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно застосував до правовідносин, які склались між сторонами, ст. 120 ЗК України в редакції на час придбання ОСОБА_1 будинку .

Посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 377 ЦК України є безпідставними, оскільки жодних правовстановлюючих документів про закріплення за будинком земельної ділянки для його обслуговування (зокрема проїзду) відповідного розміру, визначення її конфігурації та виділення меж в натурі не існує.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Судді: