Справа № 308/381/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2016 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

головуючої судді Сарай А.І.

при секретарі Струтинська Н.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно.

В позові представник позивача зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в 1998 році об'єдналися для спільної діяльності, відносини які між ними виникли регулювалися нормами ст.ст. 112, 113, 430-434 ЦК УРСР та глави 26, 77 ЦК України відповідно. Сторони досягли згоди що нерухоме майно, яке буде набуто або побудовано ними спільно буде їх спільною частковою власністю.

Тоді ж в 1998 році на публічних торгах була придбана будівля складу (літ. А, А1), яка знаходилася за адресою: АДРЕСА_1 А. Право власності на таку будівлю було оформлено на відповідача, що підтверджується свідоцтвом виданим приватним нотаріусом Гудкова Н.В. від 30.10.1998 р. за ВКТ № 499888.

Решта будівель були побудовані позивачем та відповідачем спільно за їх кошти.

Посилаючись на ч. 2 ст. 17 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення правовідносин між сторонами, зазначає, що нерухоме майно по АДРЕСА_1 належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності та включає: торгово-офісну будівлю, три виробничі будівлі, склад, побутовий блок, торгово-виробнича будівлю. Позивачу належить частка в майні в розмірі 22 %, що складає 11/50, а решта належить відповідачу.

За весь період спільної діяльності, починаючи з 1998 року відповідачем визнавалося право спільної часткової власності позивача на майно, спорів з цього приводу до грудня 2013 року не виникало. Дані обставини також підтверджуються нотаріально засвідченою заявою відповідача, в якій він підтверджував, що визнає право часткової власності позивача на майно у розмірі 22 %.

Проте в грудні 2013 року позивач звернувся до відповідача та запропонував йому розподілити майно, і переоформити одну з будівель на позивача. Відповідач відмовився розподілити майно, право спільної часткової власності позивача не визнає.

У зв'язку з невизнанням відповідачем права власності позивача, відповідно до ст.ст. 16, 392 ЦК України позивач може вимагати визнання такого права в судовому порядку.

Вказує, що матеріально правовою підставою для задоволення заявленого позову є норми ст.ст. 112, 113, 430-434 ЦК УРСР, глави 26, 77 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про власність».

Посилаючись на положення ст.ст. 356, 357 ч. 2, 392, 1130, 1133 ЦК України просить визнати за ОСОБА_3 право спільної часткової власності в розмірі 11/50 на нерухоме майно, що знаходиться за адресою м. АДРЕСА_1 , а саме: торгово-офісна будівля, три виробничі будівлі, склад, побутовий блок, торгово-виробнича будівля.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримав посилаючись на викладені в позовній заяві обставини і будучи допитаним в суді в якості свідка пояснив, що з відповідачем знайомий з дитинства, так як навчалися в одній школі та виросли в одному селі. У 1998 році він мав у наявності устаткування по деревообробці, а відповідач ОСОБА_4 повинен був придбати будівлю для спільної діяльності, що останнім і було зроблено, а саме за адресою: АДРЕСА_1 А. Потім ними було придбано за спільні кошти майно за вказаною адресою, право власності на яке оформлено за ОСОБА_4, і за роки спільної діяльності з відповідачем були збудовані ангар, побутова кімната та складські приміщення. Також у АДРЕСА_2 було спільно придбаний об'єкт, де вони з відповідачем теж займалися комерційною діяльністю. За роки спільної діяльності ними було набуто досить багато товару, і, коли вони з відповідачем припиняли спільну діяльність, такий був розподілений порівну. Він - позивач взяв один ангар, що знаходиться у м. Хуст без земельної ділянки, а також половину земельної ділянки, площею 0.25 га, АДРЕСА_1, яку було оформлено на нього. За домовленістю з ОСОБА_4, останній повинен був повернути йому 22 % від майна за адресою АДРЕСА_1 що було нотаріально засвідчено відповідною заявою відповідача. Фактично нотаріально засвідчена заява була про розподіл майна, яке на той час готові були купити клієнти, при цьому, ОСОБА_4 сказав йому, що продасть майно і від отриманої суми віддасть йому - позивачу 22 % від майна, незалежно від суми продажу. Коли вони з відповідачем припиняли спільну діяльність, то мова йшла про майно на суму 300000 доларів США і у них у обох на той час був наявний борг по кредитах, для погашення якого він - позивач змушений був продати будинок, а у відповідача до тепер наявні борги. Його звернення до відповідача написати відповідну заяву не було зумовлене необхідністю в отриманні ним кредиту. Приблизно півтори роки назад, у 2014 році, він звернувся до ОСОБА_4 з проханням повернути йому майно згідно заяви, однак останній ігнорував його вимогу. У нотаріально засвідченій заяві ОСОБА_4 не вказував на яке саме майно у нього - позивача наявне право власності. Договори оренди майна АДРЕСА_1 між ним та відповідачем укладалися для податкової інспекції, оскільки на той час останньою проводилося багато перевірок. З ОСОБА_4 він перебував у трудових правовідносинах згідно відомостей у його трудовій книжці, однак на відповідача не працював, оскільки вони вели спільну діяльність, і прийняття на роботу до ОСОБА_4 було зумовлено тим, що на той час не було робочих. Договір про спільну діяльність між ним та відповідачем не укладався.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на викладені в позовній заяві обставини і додатково пояснив, що позивачем та відповідачем велася спільна діяльність, а саме ними спільно вкладалися кошти, розподілялися доходи і збитки, що підтверджується нотаріально засвідченою заявою відповідача, згідно з якою останній визнає, що ОСОБА_3 належить 22 % від заявленого майна у позові. Цією ж заявою відповідач визнав, що у позивача є право на вказане майно. Письмова форма договору про спільну діяльність відповідно до положень ст. 17 ч. 2 Закону України «Про власність», чинного на той момент, є не обов'язковою, про що також свідчить судова практика. А тому вважає, що позов є підставним і просить його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечив. Будучи допитаним в суді в якості свідка пояснив, що знайомий з позивачем з дитинства та вони є односільчанами. У 1998 році він придбав майно на торгах, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та займався підприємницькою діяльністю, пов'язаною з меблями. Підприємницькою діяльністю займався сам та деякий час самостійно бухгалтерією, а потім бухгалтерією займалася ОСОБА_8 Позивач орендував у нього приміщення за вказаною адресою на підставі договорів оренди, кожен з них був приватним підприємцем, вони працювали на одній території, позивач завозив той самий матеріал, що і він. Договори про спільну діяльність між ним і позивачем не укладалися. Довіреності на ведення особистих справ позивачеві, і навпаки позивачем йому, ними не надавалися. Протягом року він хворів, і за вказаний час щодо своєї підприємницької діяльності платіжні документи підписував він. У договірних відносинах з позивачем щодо спільної діяльності не перебував. З приводу нотаріально засвідченої заяви, що відповідач є нібито співвласником майна АДРЕСА_1, то позивач звернувся до нього, після того як він вийшов з лікарні, та просив надати йому розписку для кредиту, про що він написав відповідну заяву. Спільні фінансові зобов'язання з позивачем у них не були.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечив, вважаючи такий безпідставним. Пояснив, що у 1998 році позивач та відповідач приймали участь у торгах щодо майна, що знаходиться АДРЕСА_1, у яких переміг ОСОБА_4 Позивач на торгах не переміг, оскільки не мав коштів. Усі їхні подальші дії складалися як між партнерами, тобто вони діяли як незалежні підприємці. У вересні 2013 року позивач звернувся до відповідача і попросив написати заяву з приводу майна за вказаною адресою. Позивач звернувся до відповідача з відповідним проханням, оскільки як пояснив, йому необхідно було отримати кредит і для банку потрібний був підтверджуючий документ, що у нього є якесь майно. Тому, ОСОБА_4 надав дану заяву позивачу, у якій не зазначив на яке саме майно в розмірі 22 % має право позивач. Між сторонами не було укладено договору про спільну діяльністю, і той факт що вони як два окремі підприємці співпрацювали, при цьому позивач орендував у відповідача майно, не доводить факту наявності договору про спільну діяльність. Позивач орендував у відповідача майно за вказаною адресою згідно договорів оренди, між сторонами дійсно існували господарські правовідносини, однак виключно для задоволення господарських потреб для кожної із сторін. Нормами ЦК України 1963 року, так і нормами чинного ЦК України, передбачається проста письмова форма договору про спільну діяльність, однак такий договір між сторонами не укладався. А тому просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до акту продажу з публічних торгів, затвердженого суддею Ужгородського міського суду 6 жовтня 1998 року, будівлю - складське приміщення А, А1 за адресою: АДРЕСА_1, було продано ОСОБА_4 за 3517 грн. З вказаного акту вбачається, що у торгах приймали участь ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які внесли судовому виконавцю 10 % від оцінки будівлі в сумі 320 грн. і дали розписку про те, що у них немає перепон для придбання будівлі з торгів. Торги розпочалися з початковою оцінкою будівлі в сумі 3197 грн. та при проведенні торгів за будівлю була запропонована ціна: ОСОБА_3 - 3197 грн., ОСОБА_4 - 3517 грн. Після ціни, яка запропонована ОСОБА_4 ніхто з тих, хто приймав участь у торгах, надбавки не зробив. Таким чином, будівлю було продано ОСОБА_4 за вказану суму, яку було внесено повністю 6 жовтня 1998 року (а.с. 47).

На підставі вказаного акту про проведення прилюдних торгів, приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Гудкова Н.В. посвідчено, що ОСОБА_4 належить право власності на майно, яке складається з будівлі складу, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 325.3 кв.м., що стверджується свідоцтвом від 9 жовтня 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3464 (а.с. 7).

З генплану, погодженого головним архітектором м. Ужгород 25 листопада 2009 року, вбачається, що до спірної будівлі входять: одна торгово-офісна та виробнича будівля; дві виробничі будівлі; один склад; дві торгово-виробничі будівлі; один побутовий блок. Площа земельної ділянки по генплану складає 0.5 га (а.с. 34).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договорів оренди від 14 липня 2005 року, 2 січня 2006 року, 2 січня 2007 року, 3 вересня 2007 р. та 3 січня 2008 року, укладених між ПП ОСОБА_4 в особі ОСОБА_4 (орендодавець) та ПП ОСОБА_3 в особі ОСОБА_3 (орендар), орендодавець передав орендареві у строкове платне користування частину складського приміщення для зберігання деревостружкових матеріалів, та приміщення складського цеху, що розташоване в АДРЕСА_1 загальною площею 314 кв.м. (а.с. 65-74). Згідно договору оренди від 2 січня 2009 року орендодавець передавав орендареві у строкове платне користування частину складського приміщення для зберігання деревостружкових матеріалів, та приміщення складського цеху, що розташоване в АДРЕСА_1 загальною площею 100 кв.м. (а.с. 75, 76). Відповідно до договору оренди від 1 січня 2010 року орендодавець передав орендареві у строкове платне користування частину складського приміщення для зберігання деревостружкових матеріалів, та приміщення складського цеху, що розташоване в АДРЕСА_1 загальною площею 80 кв.м. (а.с. 77, 78), а згідно укладених договорів оренди від 1 січня 2011 року та 1 січня 2012 року - частину складського приміщення для зберігання деревостружкових матеріалів, та приміщення складського цеху, що розташоване в АДРЕСА_1 загальною площею 64 кв.м. (а.с. 79-82).

Згідно із заявою ОСОБА_4 від 13 травня 2013 року, справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Н.А., даною заявою відповідач ствердив, що ОСОБА_3 дійсно являється співвласником (у розмірі 22 %) права власності на нерухомість, що знаходиться за адресою: м. АДРЕСА_1, Закарпатської області, а також цією заявою зобов'язався при продажі цієї нерухомості врахувати інтереси співвласника та виплатити йому продажну вартість 22 % його частки (а.с. 6).

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_3 вбачається, що він просить визнати за ним право спільної часткової власності в розмірі 11/50 на нерухоме майно, що знаходиться за адресою м. АДРЕСА_1 , зокрема: торгово-офісну будівлю, три виробничі будівлі, склад, побутовий блок, торгово-виробничу будівлю.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання права власності на спірне майно, позивач зазначив, що з відповідачем вони вели спільну діяльність, і в судовому засіданні пояснив, що договір про спільну діяльність у письмовій формі не укладали, однак обидва вкладали кошти в майно.

Згідно зі ст.ст. 57, 58, 59 ЦК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги сторін на підставі належних доказів. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими способами доказування.

Відповідно до п.п. 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набуття ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року, таким чином при розгляді даної справи слід застосовувати норми ЦК України в редакції 1963 року, оскільки правовідносини сторін виникли до набрання чинності новим ЦК України.

За змістом ст. 44 ЦК України (в редакції 1963 року), чинного станом на момент виникнення спірних правовідносин, повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.

Статтею 46 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 430 ЦК України (в редакції 1963 року), за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін. Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб.

Проте судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такого договору на ведення спільної діяльності не укладалося і в матеріалах справи відсутні будь-які відомості на підтвердження укладання між сторонами вказаного договору.

Доводи позивача про те, що він спільно з відповідачем за спільні кошти здійснювали спільну діяльність, не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження цих обставин.

Також судом не беруться до уваги доводи ОСОБА_3 з приводу того, що він спільно з ОСОБА_4 за спільні кошти здійснювали будівництво спірних будівель, так як відсутні докази про понесені ним витрати на таке будівництво.

Посилання позивача на нотаріально засвідчену заяву відповідача від 13 травня 2013 року про те, що ОСОБА_3 є співвласником (у розмірі 22 %) права власності на нерухомість за адресою: АДРЕСА_1 не є доказом про здійснення сторонами спільної діяльності.

В своїх поясненнях сторони вказали, що знайомі тривалий час, є односільчанами та навчалися в одній школі. Заперечуючи проти позову ОСОБА_4 ствердив, що вони з позивачем дійсно працювали на одній території АДРЕСА_1, але ніякою спільною діяльністю не займалися. При цьому, як встановлено судом, позивач орендував у ОСОБА_4 майно за вказаною адресою згідно досліджених у судовому засіданні договорів оренди, тобто між сторонами існували господарські правовідносини як між самостійними суб'єктами господарювання.

Згідно положень ст.ст. 1130, 1131 ЦК України, на які у позовній заяві посилається представник позивача, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.

На момент виникнення спірних правовідносин, а саме 1998 рік, зазначене питання регулювалося аналогічним чином Законом України «Про власність» № 697-XII від 7 лютого 1991 року.

Згідно зі ч. 2 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, зважаючи на викладене суд приходить до висновку, що у разі домовленості між сторонами про спільну діяльність, їм слід було укласти угоду, оскільки відповідно до положень ст.ст. 43, 44, 45 ЦК України (в редакції 1963 року) при вартості спірного майна понад сто карбованців, угода мала укладатися лише в письмовій формі, чого зроблено не було, тому згідно з положеннями ст. 46 ЦК України (в редакції 1963 року) позбавляє позивача права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, зокрема допитаної в судовому засіданні ОСОБА_8, яка у період часу з 2000 року по 2008 року працювала бухгалтером у сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позивачем у справі не надано належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, тому на підставі наведеного позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 43-46, 430 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст. 1130, 1131 ЦК України суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча Сарай А.І.