У х в а л а

іменем україни

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Наумчука М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Орджонікідзевський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, про стягнення грошової суми за прострочене зобов'язання, за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошової суми за прострочене зобов'язання.

На обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилався на те, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на його користь 16 594 грн 38 коп. у рахунок відшкодування майнової шкоди, 5 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 21 594 грн 38 коп.

ОСОБА_3 погасила борг частково, залишок невиплаченої суми склав 7 422 грн 29 коп. До теперішнього часу борг не погашений.

Посилаючись на вказані обставини та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_3 11 351 грн, як відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2015 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 872 грн 42 коп. інфляційних втрат та 487 грн 20 коп. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушують питання про скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що на виконанні Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції з 18 березня 2014 року перебуває виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 майнової шкоди, заподіяної залиттям приміщення санвузла його квартири у сумі 16 594 грн 38 коп. та моральної шкоди на суму 5 000 грн.

Строк виконання рішення розпочався з грудня 2012 року.

З цього часу до серпня 2014 року ОСОБА_3 будь-яких виплат ОСОБА_2 не здійснювалася.

29 вересня 2014 року ОСОБА_3 погасила борг пеедь ОСОБА_2 частково, залишок боргу у розмірі 7 422 грн 29 коп. до теперішнього часу не сплатила.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Частиною 5 статті 11 цього Кодексу визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, який за змістом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, у справі, рішення в якій переглядається, судом апеляційної інстанції правильно застосовано ст. 625 ЦК України.

При цьому судом апеляційної інстанції правильно зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мало місце не інфляція, дефляція).

Отже навівши розрахунки індексу інфляції виходячи із індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що у такому випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню

Доводи касаційних скарг висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

М.І. Наумчук