н/п 2-о/490/134/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Мамаєвої О.В.,

із секретарем Баришніковою І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Центрального районного суду м.Миколаєва цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, заінтересовані особи Центрального районного у м.Миколаєві ВДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4-

ВСТАНОВИВ:

05 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення та просила суд встановити факт родинних відносин, а саме що ОСОБА_5 є рідним сином ОСОБА_6, який був за національністю поляком; та визнати, що заявник є полькою за національністю.

В подальшому заявник уточнила свої вимоги та просила суд встановити факт родинних відносин, а саме що ОСОБА_5 є рідним сином ОСОБА_6, який був за національністю поляком; та визнати, що ОСОБА_5 був поляком за національністю.

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 вказала, що її прадід ОСОБА_6 був поляк, підтвердивши родинний зв'язок між ним та дідом заявниці ОСОБА_5, можливо довести належність останнього до польської національності. Встановлення факту належності ОСОБА_5 до польської національності необхідне заявниці для оформлення карти поляка, оскільки згідно з правилами отримання карти поляка потрібно довести, що її дід або баба були польської національності. Документальних підтверджень даного факту немає, тому що за часів радянської влади поляки за національністю були змушені приховувати своє походження.

Отже, встановлення факту належності до польської національності необхідно для отримання карти поляка, за якою на теперішній час Республіка Польща надає певні можливості для етнічних поляків у вивченні польської культури, мови та встановленні національних зв'язків, спрощеного порядку в'їзду до Польщі, та надання інших прав.

Виходячи з вищевикладеного заявник просила суд заяву задовольнити.

15 серпня 2016 року в судовому засіданні до участі у справі були залучені ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в якості заінтересованих осіб.

У судове засідання 27 жовтня 2016 року сторони не з'явились, заявник надала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила суд вимоги заяви задовольнити.

Заінтересовані особи ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення вимог заяви не заперечували.

Заінтересовані особа ОСОБА_3 та представник заінтересованої особи Центрального районного у м.Миколаєві ВДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області в судове засідання не з'явились, про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з положеннями ст.234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Статтею 256 ЦПК України, визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Вказана норма не передбачає можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ, не є вичерпним, проте із змісту зазначених вище норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки.

Частина 2 вказаної статті передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_1, народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, її батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про народження заявника, серії НОМЕР_1 /а.с.6/.

З копії свідоцтва про народження заявника, її батько ОСОБА_2 по національності «українець», а мати ОСОБА_8 по національності «росіянка» /а.с.6/.

Батько заявниці ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2, його батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 /а.с.6/.

Рішенням Народного суду центрального району від 29.09.1980 року встановлено, що ОСОБА_5 є рідним сином ОСОБА_10 /а.с.13/.

Згідно витягу № 4 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 20.10.2015 року, ОСОБА_10 12.12.1967 року уклала шлюб з ОСОБА_6, після реєстрації шлюбу дружина отримала прізвище чоловіка - ОСОБА_10. При цьому у вказаному витягу вказано, що ОСОБА_6 за національністю поляк /а.с.7/.

У відповідності до вимог ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст.4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси виключно у спосіб, визначений Законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ч.3 ст.10 ЦПК України).

Виходячи із вимог ст.ст.212-215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення суду, яке постановлено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин, чи були порушені не визнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси,за захистом яких особа звернулась,а якщо були то ким.

Виходячи зі змісту ст.58 ЦПК України, доказ повинен підтверджувати певну юридичну обставину та збігатися з відповідною обставиною в законодавчій нормі, на яку посилається позивач.

За приписами ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За такого, доказ несе в собі інформацію про обставини справи, з існуванням якої особа пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, а засіб доказування - сукупність окремих доказів, які за ЦПК допустимі для доказування в конкретній справі.

Відповідно до ст.300 ЦК України, фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Ст. 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995 р. ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року, встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва.

Відповідно до ст.3 Конвенції кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Згідно ст.11 ЗУ «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Відповідно до вимог ст.13 ЗУ «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання.

Як визначено ст.15 ЗУ «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 32/5/101 від 23 травня 2001 року «Про затвердження Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в дипломатичних представництвах та консульських установах України» та наказу Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання органи РАЦС не уповноважені реєструвати інформацію про національну приналежність фізичних осіб.

Належність до певної національності в Україні не підлягає реєстрації, оскільки не має будь-якого юридичного значення. З належністю особи до певної національності не пов'язується виникнення, зміна або припинення будь-яких цивільних прав та обов'язків.

Окрім того, відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Cуду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» відповідно до статей 255, 271 Цивільного процесуального Кодексу України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

На підставі Указу Президента України № 70/99 від 27 січня 1999 року втратив чинність Указ Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 "Про порядок зміни громадянами України національності", зміна національності чинним законодавством не передбачена. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення таких фактів, як належність до певної національності

Верховний Суд України у своєму Аналізі судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення від 2012 року зазначив, що не можуть бути встановлені у судовому порядку факти щодо належності до певної національності.

В порядку ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться за заявою: особи, щодо якої складено актовий запис; одного з батьків, опікуна, піклувальника дитини;опікуна недієздатної особи; спадкоємців померлого; представника органу опіки та піклування під час здійснення повноважень з опіки та піклування стосовно особи, яка має право на подання такої заяви.

Зміст особистого немайнового права, в силу ст.271 ЦК України, становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Поняття «національність» може мати різноманітні значення: юридично-правове, політичне, етнологічне, культурологічне, повсякденно-побутове тощо. Виходячи з загальної теорії національність - належність особи до певної нації чи народу. В сучасній Україні та українській мові відбувається трансформація цього поняття у порівнянні з тим яке воно мало значення в Російській Імперії та СРСР протягом ХІХст. - ХХ ст., а саме поняття національності все більше ототожнюється з громадянством.

Таким чином, визначення належності особи до певної національності є її особистим немайновим правом, яке нерозривно пов'язані з особою, і визначається за походженням одного з батьків.

Щодо, встановлення судом факту належності діда заявника до польської національності, то в переліку справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, передбачених ч.1 ст. 256 ЦПК України, відсутня така категорія справ, як встановлення судом факту належності особи до певної національності.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що в судовому порядку не підлягають встановленню юридичні факти стосовно належності до певної нації. Спосіб відновлення порушеного права, якщо воно мало місце, вирішується шляхом звернення до відповідного відділу реєстрації актів цивільного стану, а в разі відмови - оскарження її в судовому порядку.

Враховуючи все вищезазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту приналежності останньої та її дідуся до польської національності слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.10,60,213,215,256,259 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення фактів,що мають юридичне значення, заінтересовані особи Центрального районного у м.Миколаєві ВДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м.Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення суду.

Суддя О.В.Мамаєва