Справа № 338/1880/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1242/2016
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л.М. Л. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів Василишин Л.В., Соколовського В.М.

секретаря Бойчука О.М.,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення боргу за договором позики, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Богородчанського районного суду від 25 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

Представник ОСОБА_2- ОСОБА_4 пред»явив позов до ОСОБА_6 про повернення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивував тим, що13.05.2014 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно якого позивач передав у власність ОСОБА_3 кошти в розмірі 20000 грн., які вона зобов»язувалась повернути до 01.06.2014 року.

Оскільки зазначені кошти в обумовлений строк ОСОБА_6 не повернула, позивач просив стягнути з неї основний борг, відсотки за користування кредитом, 3% річних з простроченої суми та інфляційні втрати.

Рішенням Богородчанського районного суду від 25 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 20000 грн. боргу за договором позики від 13.05.2014 року, 12400 грн. інфляційних втрат, 950 грн. за прострочення виконання зобов»язань та 487,20 грн. оплаченого судового збору.

На дане рішення представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подали апеляційні скарги.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 зазначив, що відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення 5831,24 грн. процентів від суми позики суд прийшов до висновку, що сторони досягли домовленості про безпроцентну позику, а тому в стягненні процентів від суми позики слід відмовити. Однак, як вбачається із змісту договору позики в ньому не вказано, що позивач не має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, тому виходячи з вимог ч.ч.1,2 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики такі проценти підлягають стягненню до моменту повернення позики. Тому суд першої інстанції ухвалюючи рішення повинен був стягнути на користь позивача 5831,24 грн. процентів від суми позики, також суд в рішенні не вірно визначив і інфляційні втрати. Посилаючись на зазначені обставини просив рішення суду в частині відмови в стягненні 5831,24 грн. процентів від суми позики скасувати, прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм процесуального права та вказує, що суд при прийнятті рішення неповно з»ясував обставини справи та не дав належної оцінки поданим відповідачем письмовим доказам, що призвело, на думку апелянта, до ухвалення необґрунтованого рішення, яке просив скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 ОСОБА_4, заперечуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_3, підтримав доводи поданої апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення суду першої інстанції про відмову в стягненні відсотків від суми позики.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_5, підтримуючи доводи поданої апеляційної скарги зазначив також, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки позовна заява ОСОБА_2 підписана представником який не мав відповідних повноважень щодо її підписання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідачка належним чином не виконали взяті на себе зобов»язання за договором позики грошових коштів.

З таким висновком погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Так, із договору позики грошових коштів вбачається, що 13.05.2014 року позивач ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 кошти в сумі 20000 грн., ОСОБА_3 зобов»язалася повернути позикодавцеві позику, а саме грошові кошти у тій самій сумі, що були передані згідно умов договору у строк до 01.06.2014 року (а.с.3).

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики, згідно вимог ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до п.2 договору позики - грошові кошти в сумі 20000 грн. одержані позичальником ОСОБА_3 до підписання договору.

Судом встановлено, що відповідач не виконала взяті на себе зобов»язання та у визначений договором строк борг не повернула.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 20000 грн. боргу за договором позики, 12400 грн. інфляційних втрат та 650 грн. за прострочення виконання зобов»язання.

Представник апелянта ОСОБА_3, посилаючись на неповне з»ясування судом обставин справи, натомість не зазначив в чому саме полягає неповнота дослідження доказів та які саме письмові докази не взяті судом першої інстанції до уваги при ухваленні рішення.

Не заслуговують також на увагу доводи представника апелянта ОСОБА_3 про те, що суд розглянув справу за позовною заявою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 який не мав повноважень подавати та підписувати від імені ОСОБА_2 позовні заяви.

Встановлено, що ОСОБА_4 представляє інтереси ОСОБА_2 на підставі довіреності посвідченої 14.10.2014 року головою Глибівської сільської ради ОСОБА_7 (а.с. 4), згідно відповіді сільського голови ОСОБА_8 від 23.06.2016 року встановлено, що довіреність видана ОСОБА_2 на ім»я ОСОБА_4 14.10.2014 року зареєстрована за №1, про скасування зазначеної довіреності ОСОБА_2 не звертався (а.с. 83).

Крім того, ОСОБА_2, як позивач брав участь у судовому засіданні суду першої інстанції та підтримав позовні вимоги, заявлені його представником ОСОБА_4 в повному обсязі, чого не заперечив представник апелянта ОСОБА_5

Обставини на які посилався представник відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_5 у письмових запереченнях на позов, зокрема те, що ОСОБА_2 не звертався до відповідача з вимогами про повернення коштів, а дата повернення коштів зазначена у договорі ОСОБА_3 не була відома не заслуговують на увагу, оскільки такі спростовуються самим договором позики, який підписала ОСОБА_3 Згідно п. 13 договору сторони дійшли згоди про те, що другий примірник Договору знаходиться у позикодавця, який після повного виконання зобов»язаний передати його позичальнику з відміткою про одержання грошей, а у випадку неможливості повернення боргового документа вказати про це у розписці.

Отже відсутність у відповідача ОСОБА_3 примірника договору позики грошових коштів та розписки свідчать про невиконання нею взятих на себе зобов»язань за вказаним договором.

Колегія суддів приходить також до висновку про необґрунтованість доводів представника апелянта ОСОБА_2 ОСОБА_4 щодо відмови в стягненні відсотків за користування коштами за договором позики.

Відповідно до положень ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Із змісту укладеного сторонами 13.05.2014 року договору позики грошових коштів вбачається, що ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 кошти в сумі 20000 грн., ОСОБА_3 взяла на себе обов»язок повернути позикодавцеві позику, а саме грошові кошти у тій самій сумі, що були передані згідно умов договору у строк до 01.06.2014 року, тобто 20000 грн., таким чином сторони в договорі не передбачили отримання позикодавцем процентів від суми позики, а тому суд першої інстанції в цій частині обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків від суми позики.

Що стосується доводів апеляційної скарги про невірне визначення судом першої інстанції розміру інфляційних втрат, то представник апелянта ОСОБА_4 у засіданні апеляційного суду зазначені вимоги не підтримав.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_9 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Богородчанського районного суду від 25 квітня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді Л.В. Василишин

ОСОБА_10