Ухвала

іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Маляренка А.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Леон Плюс», Приватного підприємства «Клініка лікаря Мачуленка», Приватного підприємства «Русь-95» про визнання недійсними договорів оренди і суборенди, застосування наслідків нікчемного правочину та визнання недійсними майнових прав, зобов'язання вчинити певні дії, усунення перешкод у користуванні та передання нежитлових приміщень, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до салону «Николь» про зобов'язання звільнити нежитлове приміщення, проте під час розгляду справи змінив предмет і підстави поданого позову, пред'явивши вимоги до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Леон Плюс» (далі - ТОВ «Леон Плюс»), Приватного підприємства «Клініка лікаря Мачуленка» (далі - ПП «Клініка лікаря Мачуленка»), Приватного підприємства «Русь-95» (далі - ПП «Русь-95») про визнання недійсними договорів оренди і суборенди, застосування наслідків нікчемного правочину та визнання недійсними майнових прав, зобов'язання вчинити певні дії, усунення перешкод у користуванні та передання нежитлових приміщень.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01 лютого 2013 року він уклав із ПП «Русь-95» договір оренди із правом викупу № 01-02-13 нерухомого майна, за яким отримав майнові права користування та управління із правом викупу майна. У вересні 2014 року йому стало відомо, що 05 березня 2013 року ПП «Русь-95» без розірвання вищевказаного договору оренди з правом викупу і без його згоди уклало договір оренди нерухомого майна із ТОВ «Леон Плюс», а останнє частину нерухомого майна площею 82,9 кв. м передало 01 грудня 2013 року в суборенду ПП «Клініка лікаря Мачуленка». Крім того, вважає, що під час розгляду справи ПАТ АБ «Укргазбанк» грубо порушило його майнові права і всупереч ухвалі суду про арешт нерухомого майна стало новим власником нерухомого майна.

Позивач просив застосувати наслідки нікчемності правочину і визнати недійсним із моменту укладення між ПАТ АБ «Укргазбанк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Святослав» (далі - ТОВ «Святослав») договір іпотеки від 30 грудня 2008 року № 4 нежилих приміщень № № 4, 5 (у літ. «А») загальною площею 509,2 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсними із моменту їх укладення договори оренди зазначених нежилих приміщень від 05 березня 2013 року, укладеного між ПП «Русь-95» і ТОВ «Леон Плюс», суборенди від 01 грудня 2013 року № 01/12/13-1 частини приміщення площею 82,9 кв. м, укладеного між ТОВ «Леон Плюс» і ПП «Клініка лікаря Мачуленка»; зобов'язати ПАТ АБ «Укргазбанк» і ПП «Русь-95» виконати договір оренди з правом викупу, укладений між позивачем і ПП «Русь-95», від 01 лютого 2013 року № 01-02-13; зобов'язати ПАТ АБ «Укргазбанк», ПП «Русь-95», ТОВ «Леон Плюс» і ПП «Клініка лікаря Мачуленка» негайно передати позивачу та звільнити від своїх речей вищевказане нежиле приміщення № № 4, 5, а також вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, а також, встановивши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

На обґрунтування такого висновку суд правильно виходив із того, що термін дії укладеного позивачем договору оренди до 07 січня 2015 року і, як визначено умовами договору, після закінчення або дострокового припинення дії договору орендар повертає орендодавцю приміщення за актом приймання-передачі у стані, не гіршому від того, в якому приміщення перебувало на дату підписання цього договору, враховуючи нормальний знос протягом строку оренди. Суд належно оцінив ту обставину, що у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що термін договору продовжено або що позивач на відповідній правовій підставі володіє і користується або є власником спірних нежилих приміщень.

Згідно з матеріалами справи суд обґрунтовано вважав відсутніми підстави для визнання недійсними із моменту їх укладення договорів оренди зазначених нежилих приміщень від 05 березня 2013 року, укладеного між ПП «Русь-95» і ТОВ «Леон Плюс», та суборенди від 01 грудня 2013 року № 01/12/13-1 частини приміщення площею 82,9 кв. м, укладеного між ТОВ «Леон Плюс» і ПП «Клініка лікаря Мачуленка», а також для зобов'язання ПАТ АБ «Укргазбанк» і ПП «Русь-95» виконати договір оренди з правом викупу, укладений між позивачем і ПП «Русь-95», від 01 лютого 2013 року № 01-02-13, зобов'язання ПАТ АБ «Укргазбанк», ПП «Русь-95», ТОВ «Леон Плюс» і ПП «Клініка лікаря Мачуленка» негайно передати позивачу та звільнити від своїх речей вищевказане нежиле приміщення № № 4, 5.

Крім того, суд правильно виходив із того, що позивач не є стороною укладеного між ПАТ АБ «Укргазбанк» і ТОВ «Святослав» договору іпотеки від 30 грудня 2008 року № 4, який було укладено задовго до укладення позивачем договору оренди із правом викупу від 01 лютого 2013 року, а також, що позивач не обґрунтував яким чином порушено його права зазначеним договором іпотеки.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення судами норм процесуального права, оскільки, на думку заявника, суди неправильно установили обставини справи, а також неналежно оцінили надані позивачем докази, спростовуються матеріалами справи та змістом оскаржуваних судових рішень, згідно з якими судами достатньо повно установлено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та надано належну оцінку наявним у справі доказам; вказані доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права та що суди не захистили права позивача на користування вказаними нежилими приміщеннями є помилковими, адже під час розгляду справи суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню; суди обґрунтовано вважали відсутніми підстави для висновку про порушення прав позивача, які б підлягали захисту, в обраний ним спосіб.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік