Справа № 459/1751/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2016 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Рудакова Д.І.,

з участю секретаря судових засідань Головка А.М.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

третьої особи на стороні позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з Обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» «Еталон», з участю третьої особи на стороні позивача - ОСОБА_4 про визнання договору недійсним (нікчемним), стягнення коштів та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач у червні 2016 року звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004173 від 23.03.2016 року, укладений ним із ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»; стягнути з відповідача в його користь 25 000 грн., що становить розмір часткової вартості за товар-мінітрактор ДТЗ 244 та 10 000 грн. моральної шкоди, завданої нечесною підприємницькою діяльністю відповідача. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що 23.03.2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу №004173. Предметом договору є трактор ДТЗ 244. Вартість предмету лізингу становить 250 000 грн. На виконання умов даного договору 28.03.2016 року він сплатив на користь відповідача частину вартості за товар (трактор), зокрема 25 000 грн. Однак таке спрямування коштів відповідач заперечує та безпідставно стверджує, що сплачена ним сума є комісією за організацію договору, а не часткою вартості трактора. Також вказує, що останній позбавив його інформації про міні трактор в тому числі про дані виробника та продавця транспортного засобу, технічними характеристиками такого. Більше того відповідач запевнив його, що покаже трактор та передасть його за меншою ціною на протязі трьох днів. Крім того зазначає, що вказаний договір фінансового лізингу всупереч вимогам ч.2 ст. 799 ЦК України не був нотаріально посвідчений, у зв'язку з чим вважає, що такий в силу приписів ч.1 ст.220 ЦК України є нікчемним. Також, позивач посилався на наявність несправедливих умов договору та відсутність у відповідача ліцензії для залучення фінансових активів від фізичних осіб, що також є підставою згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст. 227 ЦК України для визнання недійсним зазначеного договору.

У судовому засіданні позивач позов підтримав.

Позовні вимоги позивача підтримав у судовому засіданні його представник, який також додав, що його довіритель приїхавши у м.Луцьк, звернувся до лізингової компанії для того щоб купити трактор. В усному порядку представник даної організації пояснила позивачу, що після оплати ним суми 25 000 грн., товар (трактор) за три дні доставлять йому по місцю проживання. Позивач, заплативши по реквізитах відповідача вказану суму, повернувся до офісу лізингової компанії, де підписав оспорюваний договір. У зв'язку із недоставкою транспортного засобу його довірителю, останній переніс великі страждання, був позбавлений можливості обробити свої земельні ділянки та сусудів, яким також пообіцяв. У нього появилася втрата апетиту, безсоння. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав письмове заперечення, у якому зазначив, що укладений між сторонами договір не може бути визнаний судом недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину, передбачені ст.215 ЦК України. Позивач був ознайомлений з усіма умовами договору і розумів їх суть, про що написав заяву. Під час підписання лізингоодержувач погодився із умовами договору та здійснив оплату комісії за послугу з організації та оформлення договору при його укладенні. Тому посилання позивача на несправедливість умов договору є необґрунтованими, так як договір є прозорим і, на думку відповідача, не містить в собі ніякого істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Водночас зазначає, що правовідносини, що виникли між сторонами, мають відповідати, в першу чергу, спеціальним законам які регулюють такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг. Щодо тверджень позивача про нотаріальне посвідчення такого договору, вказує, що обов'язкове нотаріальне посвідчення таких договорів спеціальними нормами права не передбачено. Оскільки відповідач не є кредитною установою, тому отримання ліцензії на здійснення послуг фінансового лізингу також не потрібно. Вважає вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди безпідставними. Просить в позові відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 у суді пояснила, що перебуває із позивачем у зареєстрованому шлюбі. Кошти на виконання умов договору чоловік взяв із сімейного бюджету. Однак згоди на укладення спірного договору вона не давала.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 пояснив, що через інтернет мережу він знайшов реквізити відповідача. Представники відповідача йому повідомили, що на даний час трактор коштує 59 000 грн. В усній формі його також повідомили про те, що він повинен сплатити авансовий платіж у розмірі 25 000 грн. шляхом перерахування коштів на рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу та передано у користування предмет лізингу. Його влаштувала дана пропозиція, тому він у відділенні банку заплатив, як його запевнили, перший внесок за транспортний засіб. Коли повернувся із квитанцією підписав договір, після чого йому повідомили, що трактор буде йому доставлений через три робочі дні. Проте свого зобов'язання не виконали. Сплачені ним кошти були із сімейного бюджету. Його дружина згоди на купівлю трактора не давала, через що на даний час між ними виникають сварки.

Як пояснив у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 він був присутній при тому як позивач домовлявся з представником "Еталону" щодо покупки предмету лізингу. Зокрема, він разом з позивачем поїхав у м. Луцьк. Дійсно представники товариства обумовили вартість трактора у розмірі 59 000 грн., за вказаною ціною вони досягли згоди стосовно ціни товару та оплатили перший внесок за трактор у сумі 25 000 грн. Після оплати вони повернулися до офісу, де позивач підписав договір. Трактор їм не показали, пояснивши, що на даний час у них його в наявності немає. При цьому запевнили, що доставлять такий за три дні.

Допитана в якості свідка ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що позивачу, який являється її чоловіком, згоди на укладення договору фінансового лізингу № 004173 від 26.03.2016 року не давала. Кошти на виконання умов договору чоловік взяв із сімейного бюджету.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу № 0041739, відповідно до якого лізингодавець (ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон») зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - міні трактор ДТЗ 244, а лізингоодержувач (ОСОБА_2) зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (п.1.1. договору).

Як вбачається з додатку № 1 до Договору фінансового лізингу № 0041739 від 26.03.2016 року, вартість предмета лізингу складає 250 000.00 грн., комісія за організацію (10% ) - 25 000 грн., комісія за передачу ( 3%) - 7 500 грн. При цьому також складено графік погашення вартості предмету лізингу.

Згідно п.5.1 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого Авансового платежу та Комісії за організацію на умовах викладених у п.5.4. цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмету лізингу.

Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається з: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (комісія за організацію), яка розраховується у додатку №1 договору, б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, що визначений у додатку №1 договору; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, розмір якої визначений у додатку №1 договору.

На виконання договору фінансового лізингу позивачем було сплачено на користь відповідача 25000,00 грн., що підтверджується копією квитанції № 0.0.527283336.1 від 26.03.2016 року.

18.04.2016 року ОСОБА_6 звернувся до ТОВ «ЛК «Еталон» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів. Як вбачається з відповіді ТОВ «ЛК «Еталон» вказану заяву було отримано 25.04.2016 року за вх.№ 712.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Положеннями статті 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

За статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Так, згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України та аналізу норм законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що на момент укладення спірного договору позивач перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4

Згідно ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Проте, договір фінансового лізингу № 004173 від 26.03.2016 року, укладений між сторонами по справі та згода на укладення договору дружини позивача - ОСОБА_4 нотаріально посвідчені не були. Навіть більше, у судовому засіданні було встановлено, що згоди на укладення спірного договору дружина позивача не давала.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Таким чином, суд приходить до висновку, що договір є недійсним, оскільки укладений з недотриманням форми укладення правочину.

Як регламентовано п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Разом із тим, згідно з п.11-1 ст.4 цього ж Закону послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою.

В наявних матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) та суперечить вимогам чинного законодавства.

Отже, станом на дату укладання між сторонами договору фінансового лізингу, відповідач не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому суд приходить до висновку, що відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг.

Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що відсутність у відповідача ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу робила неможливим виконання умов договору фінансового лізингу з боку ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон».

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що вказаний договір є недійсним у зв'язку із відсутністю ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі за № 6-2766цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Також суд, аналізуючи умови договору та беручи до уваги, що у матеріалах справи відсутня специфікація, приходить до висновку, що вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач.

В силу вимог другого речення ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Однак попри це в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, що також є порушенням вимог законодавства.

Статтею 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Покази свідка ОСОБА_5, позивача, який був допитаний в якості свідка, в частині, того, що відповідач ввів в оману позивача стосовно вартості трактора до уваги суду не беруться оскільки мають суттєві протиріччя з письмовими доказами по справі (додатками до договору лізингу щодо вартості трактора, на яких мається підпис позивача).

Оскільки позивачем на виконання договору фінансового лізингу було сплачено платіж на рахунок ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в розмірі 25 000,00 грн. (комісійна винагорода Лізингодавця за організаційні заходи), то суд дійшов висновку, що передані відповідачу кошти повинні бути повернуті позивачу.

Вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає, так як не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, що регулює відповідні правовідносини, а також Закону України «Про захист прав споживачів», який не передбачає можливості відшкодування моральної шкоди, яка не пов'язана із заподіянням шкоди здоров'ю або життю споживача. Окрім того, будь-яких належних і допустимих доказів, що внаслідок нечесної підприємницької діяльності відповідача, позивачу була завдана моральна шкода, останнім суду не представлено та у судовому засіданні таких не здобуто.

Керуючись: ст.ст. 10, 30, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004173 від 26.03.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариства з Обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» «Еталон».

Стягнути з Товариства з Обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» «Еталон» на користь ОСОБА_2 25 000,00 грн. коштів, раніше сплачених за договором фінансового лізингу № 004173 від 26.03.2016 року.

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з Товариства з Обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» «Еталон» на користь держави 551,20 грн. судового збору.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. І. Рудаков