Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/423/15-ц Головуючий у 1-й інст. Пасічний Т. З.
Категорія 5 Доповідач Григорусь Н. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Григорусь Н.Й.

суддів: Косигіної Л.М., Кочетова Л.Г.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 01 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Відділу реєстрації прав на нерухоме майно Радомишльського управління юстиції, Радомишльської міської ради Житомирської області, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на її ? частину

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_2 (1986 р.н.) звернулася до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (1986 р.н.), визнати за нею право власності на її ? частину на підставі ст.ст. 61, 68-70, 74 СК України, ст.ст. 25, 182, 317, 328, 372, 392, 1261, 1268 ЦК України. При цьому посилалась на те, що з жовтня 2002 року по 03 жовтня 2003 року проживала однією сімєю з ОСОБА_5, а з 03 вересня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ним, вела спільне господарство.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 01 липня 2016 року позов задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (1986 р.н.), визнано ОСОБА_2 (1986 р.н.) право власності на ? частину вищезазначеної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 (1986 р.н.) у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі. Зокрема, на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин положення Сімейного Кодексу України, оскільки майно було придбано під час дії КпШС України, не врахував правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-211цс14, та те, що належними відповідачами по справі мали б бути спадкоємці померлого ОСОБА_5

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.10.2014 року помер ОСОБА_5 (а.с. 13, том 1). До приватного нотаріуса Радомишльського районного нотаріального округу із заявами про прийняття спадщини звернулися треті особи: ОСОБА_1 мати, ОСОБА_4 батько, ОСОБА_2 (1997 р.н.) дочка та позивачка ОСОБА_2 (1986 р.н.) в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 (2003 р.н.).

Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_2, що належала померлому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 02.09.2003 року, тобто з цієї дати у ОСОБА_5 виникло право власності на спірну квартиру (а.с. 16, 49, 50, том 1). Оскільки ст. 128, ч. 3 ст. 240 ЦК УРСР, який був чинним до 01 січня 2004 року визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

03.09.2003 року ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 (1986 р.н.), який був розірваний 13.05.2010 (а.с. 10, том 1). Від спільного проживання мають малолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8-9, 11, том 2).

Ухваливши рішення про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя на підставі ст.ст. 5, 15, 16, 328, 355 ч. 2, 368 ч. 3, 369 ч. 1, 372 ч. 2 ЦК України, 60, 61 ч. 1, 62 ч. 2, 63, 69 ч. 1, 70, 74 СК України, суд не врахував, що Сімейний та зазначений Цивільний кодекси України набрали чинності з 1 січня 2004 року, а спірна квартира придбана у 2003 році, і на її правовий статус положення даних кодексів не поширюється.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим судом під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, підлягають встановленню не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Аналогічні правові позиції, викладені в судових рішеннях від 24 липня 2013 року у справі № 6-19562св13, від 18 березня 2013 року у справі № 6-44349св12, від 29 лютого 2012 року у справі № 6-250св12, від 18 вересня 2013 року у справі 6-66цс13 та є обовязковими для застосування відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Оскільки судом встановлено, що позивачка в період проживання з ОСОБА_5 навчалася в Радомишльському ПТУ № 34, а потім перебувала у декретній відпустці (а.с. 48, том 1), тобто не працювала, не довела суду, що мала будь-які інші доходи, то суд першої інстанції безпідставно застосував норми статей ЦК України 2003 року і СК України та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і визначив їх частки рівними, без встановлення факту створення сторонами спільної часткової власності на квартиру та визначення ступеня участі в цьому позивачки працею й коштами, без посилання на будь-які докази та розрахунки. Наявне в матеріалах справи рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 12.01.2015 року про встановлення факту нетривалого (менше одного року) проживання однією сімєю позивачки та померлого без реєстрації шлюбу, тобто у фактичних шлюбних відносинах не містить будь-яких обєктивних відомостей про наявність спільних грошових заощаджень, інших готівкових коштів для придбання будь-якої нерухомості, в тому числі і спільної квартири.

Указані обставини мають бути встановлені судом за результатами належної оцінки тих доказів, які надані сторонами, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення і суд має оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.

Оскільки позивач не довела належними та допустимими доказами факту придбання спірного майна у спільну сумісну власність відповідно до вимог вищевказаного закону, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Окрім того, слід зазначити, судом першої інстанції не було залучено до участі у розгляді справи належних відповідачів спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_5, хоча прийняте рішення безпосередньо стосується їх прав та обовязків.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 01 липня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Відділу реєстрації прав на нерухоме майно Радомишльського управління юстиції, Радомишльської міської ради Житомирської області про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на її ? частину.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді