У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Львівської міської ради про визнання недійсними рішень та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 19 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 24 березня 1955 року рішенням Львівського міськвиконкому № 294 заяву ОСОБА_6 про відвід земельної ділянки для індивідуальної забудови по АДРЕСА_1 задоволено та передано йому земельну ділянку площею 550 кв. м. під будівництво двоповерхового житлового будинку.

Відповідно до рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 серпня 1997 року будинок по АДРЕСА_1 та земельна ділянку, що знаходиться біля будинку, поділено в натурі між ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Відповідно до наказу департаменту землеустрою та планування забудови міста Львівської міської ради народних депутатів від 03 листопада 1999 року № 290, ОСОБА_5 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0318 га по АДРЕСА_1, цільове призначення якої - обслуговування частини житлового будинку.

На підставі ухвали 7-ої сесії 3-го скликання Львівської міської ради народних депутатів від 25 листопада 1999 року № 393 про затвердження наказів департаменту землеустрою та планування забудови міста, зокрема наказу від 03 листопада 1999 року № 290 ОСОБА_5 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0318 га та 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 08 червня 2007 року ОСОБА_4 успадкувала від ОСОБА_7 спадкове майно, на яке в указаній частці видано свідоцтво та складається з: 1/4 частини житлового будинку 105 з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що про приватизацію вищезгаданої земельної ділянки ОСОБА_4 дізналась випадково, оскільки відповідач не питав її дозволу щодо приватизації, вважала, що її право порушено, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати недійсними ухвалу Львівської міської ради від 25 листопада 1999 року № 393 в частині п. 18 додатку та наказ № 290 п. 5 додатку від 03 листопада 1999 року департаменту землеустрою та планування Львівської міської ради в частині надання в приватну власність земельну ділянку ОСОБА_5; визнати недійсним акт на право приватної власності на землю виданого громадянину України ОСОБА_5

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 19 лютого 2016 року рішення районного суду скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами позивач звернулася до суду за захистом прав, набутих у порядку спадкування за заповітом після смерті своєї тітки ОСОБА_7, яка померла у 2006 році.

Апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), встановивши, що оскаржувані акти були видані за життя ОСОБА_7 та які вона не оскаржила, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення апеляційного суду не впливають.

Із матеріалів справи та змісту судових рішень не вбачається, що апеляційним судом при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 19 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.О. Писана
В.О. Закропивний
Л.М. Мазур