АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора, про визнання одностороннього правочину недійсним,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/13352/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 серпня 2016 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора, про визнання одностороннього правочину недійсним.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що він дійшов помилки щодо обсягу належних йому після смерті померлої дружини майнових прав у спадщині. Нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Вірник І.Є. йому не було роз'яснено правових наслідків підписання заяви про відмову від прийняття спадщини, а тому такий правочин, на його думку, є недійсним.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_1, ОСОБА_2, представник Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори не з'явились, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_1, ОСОБА_2 забезпечили явку в судове засідання своїх уповноважених представників, представник Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори просив розглядати справу за відсутності представника нотаріальної контори, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 29 вересня 1979 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.11).

10 березня 1995 року ОСОБА_8 отримала свідоцтво про право на особисту власність на домоволодіння, розміщене в АДРЕСА_1, видане Державною адміністрацією Харківського району м. Києва на підставі розпорядження №097 від 02 березня 1995 року та зареєстроване за №37845 (а.с.18).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 08 серпня 2000 року у приватній власності ОСОБА_8 перебувала земельна ділянка, площею 0,1000 га, яка розташована в АДРЕСА_1, з цільовим призначенням обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер НОМЕР_3 (а.с.20).

Також у ОСОБА_8 на праві користування перебувала земельна ділянка, площею 0,0100 га, яка розташована в АДРЕСА_1, з цільовим призначенням обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер 90205023, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 та від 08 серпня 2000 року (а.с.19).

25 вересня 2009 року ОСОБА_8 було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Радіоновою Л.І. та зареєстровано в реєстрі за №8-3071, за яким все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що за законом вона матиме право, вона заповідала ОСОБА_2 (а.с.63, зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла (а.с.21).

12 липня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_8 (а.с.61 зворот).

Того ж дня ОСОБА_1 звернувся до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття належної йому спадщини за законом, яка залишилась після смерті його дружини ОСОБА_8, в якій, зокрема, вказав, що зміст ст. 60 СК України та ст. 1273 ЦК України йому роз`яснено. Вказана заява була прийнята державним нотаріусом, особу та справжність підпису ОСОБА_1 нотаріусом було перевірено (а.с.62).

В червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора, про визнання одностороннього правочину недійсним, в якому просив визнати недійсним правочин у формі заяви №997 від 12 липня 2014 року про відмову від обов`язкової частки спадкового майна та від 1/2 частки майна, набутого у шлюбі з ОСОБА_8

В обґрунтування позову посилався на те, що нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Вірник І.Є. йому не було роз'яснено правових наслідків підписання заяви про відмову від прийняття спадщини, що в свою чергу призвело до помилки щодо обсягу його майнових прав у спадщині після померлої ОСОБА_8

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

При цьому, ухвалюючи рішення суд виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, що заява про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 від 12 липня 2014 року була подана ним внаслідок помилки щодо природи вказаного правочину, його прав та обов`язків.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Згідно з ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Частиною 6 ст. 1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

У ч. 5 ст. 1274 ЦК України закріплено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст. ст. 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень викладених в п.19 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 про відмову від спадщини вбачається, що він відмовився від прийняття спадщини за законом після смерті своєї дружини ОСОБА_8 Зміст ст. 1273 ЦК України йому нотаріусом роз`яснено, про що свідчить його підпис.

Крім того, як пояснила в судовому засідання державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Вірник І.Є., під час приймання заяви ОСОБА_1 нею було роз`яснено останньому юридичні наслідки такої відмови. Надані роз`яснення були йому зрозумілі, а його відмова відбулась за ініціативою позивача у добровільному порядку.

Тобто, наведене свідчить про обізнаність ОСОБА_1 зі своїми спадковими правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї. Заява не містить відмови ОСОБА_1 від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Заява ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини, а також і від обов'язкової частки набутого майна дружини та чоловіка відповідає вимогам чинного законодавства, при її складанні було дотримано вимоги Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проте, в порушення вищевказаних норм, ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, що заява про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 від 12 липня 2014 року була подана ним внаслідок помилки щодо природи вказаного правочину, його прав та обов'язків.

При цьому, своїм правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_1,відповідно до вимог ч.6 ст. 273 ЦК України, не скористався.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та визнання недійсною його відмови від прийняття спадщини.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, ОСОБА_1 дійшов помилки щодо обсягу належних йому після смерті померлої дружини майнових прав у спадщині, як безпідставні, оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Крім того, матеріалами справи спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Вірник І.Є. позивачу не було роз'яснено правових наслідків підписання заяви про відмову від прийняття спадщини.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль