У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В.,Хилевича С.В., Григоренка М.П.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 1 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення сплачених грошових коштів та завданої моральної шкоди,

заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 1 листопада 2016 року визнано недійсним договір фінансового лізингу №003248 про придбання та передачу транспортного засобу - трактора МТЗ 892 вартістю 650000 грн., укладеного 12 січня 2016 року між ОСОБА_1 та ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон".

Стягнуто з ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" на користь ОСОБА_1 65000 грн., сплачені при укладенні договору. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" покликається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставини, що мають значення для справи.

Вказує, що договір фінансового лізингу №003248 вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 ЗУ "Про фінансовий лізинг", підписаний ОСОБА_1 добровільно на кожному аркуші зазначеного договору, в якому передбачені усі істотні умови, а тому не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України.

Позивачем не доведено наявність одночасно всіх ознак, необхідних для кваліфікації умов договору несправедливими.

Доводить, що комісія за організацію в сумі 65000 грн., яка була сплачена позивачем відповідно до умов договору, відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, передбачених ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг".

Позивач помилково вказує на обов'язкову наявність ліцензії для здійснення послуг фінансового лізингу, оскільки відповідно до Положення № 21 здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу передбачає наявність довідки про взяття на облік, виданої Нацкомфінпослуг та не передбачає ліцензування.

Також, звертає увагу, що договір фінансового лізингу не може бути нотаріально посвідчений, оскільки документ про реєстрацію транспортного засобу, необхідний нотаріусу для вчинення нотаріальної дії, відсутній.

З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, з наступних підстав.

Встановлено, що 12 січня 2016 року між ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу №0032848, відповідно до п.1.1 якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно п. 3.1 договору та додатку №3 до договору предметом лізингу є трактор МТЗ 892.

Відповідно до додатку №1 до договору вартість предмета лізингу становить 650 000 грн., відсоток платежів 50%, авансовий платіж 325 000 грн., щомісячний платіж 27083,33 грн., комісія за організацію (10%) 65000 грн., комісія за передачу (3%) 19500 грн. (а.с. 22).

Згідно з додатком №2 до договору вартість предмета лізингу становить 650000 грн., авансовий платіж 50%, сума лізингу 325000 грн., викупна вартість 9750 грн., відсоткова ставка 12,5 %, комісія 5 %, період лізингу 60 місяців, щомісячний платіж 8164,72 грн., авансовий платіж 325000 грн., комісія за передачу предмета лізингу 19500 грн.

На виконання умов договору лізингу 12 січня 2016 року ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" 65000 грн., що підтверджується квитанцією.

11.04.2016 року ОСОБА_1 направив до ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" заяву про повернення сплачених ним коштів в сумі 65000 грн.

Листом від 26.04.2016 року №638 відповідач відмовив ОСОБА_1 у поверненні коштів.

27.01.2016 року позивач повторно звернувся до відповідача з заявою про повернення зазначеного платежу. Листом від 11.02.2016 року №244 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що договір фінансового лізингу розірвано 27.01.2016 року, однак сплачені ним кошти поверненню не підлягають.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки одночасно порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, тому цей договір підлягає визнанню недійсним.

Також, судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 12 січня 2016 року №0032848 нотаріально не посвідчений та на момент його укладення у відповідача була відсутня ліцензія на здійснення такого виду діяльності.

Такі висновки суду ґрунтуються на досліджених судом доказах та відповідають вимогам закону.

Відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг".

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Проаналізувавши норми цієї статі закону суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частини друга, п'ята та шоста статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначають підстави для визнання недійсним окремих положень договору або в цілому.

За змістом частини п'ятої статті 11 цього Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Тобто, несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

Суд першої інстанції установив, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 12 січня 2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що він містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII, а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Зокрема згідно з пунктом 12.12 оспорюваного договору фінансового лізингу у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

При цьому в разі збільшення вартості предмета лізингу лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем для відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору).

За наведеного, суд першої інстанції, встановивши наявність несправедливих умов договору, наявність різкого дисбалансу прав і обов'язків лізингодавця і лізингоодержувача на користь лізингодавця, дійшов вірного висновку про визнання укладеного договору недійсним в цілому та стягнення з відповідача сплачених позивачем коштів.

Доводи апеляційної скарги про не доведення позивачем наявності одночасно всіх ознак, необхідних для кваліфікації умов договору несправедливими, спростовуються самими умовами оспорюваного договору, які проаналізовано та яким надано належну правову оцінку судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Також, не свідчать про справедливість умов спірного договору покликання відповідача на те, що договір підписаний ОСОБА_1 добровільно на кожному його аркуші.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" про те, що сплачена позивачем комісія за організацію в сумі 65000 грн. відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, передбачених ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг".

Доводи апеляційної скарги про те, що договір фінансового лізингу не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, а діяльність з надання послуг фінансового лізингу не потребує обов'язкового ліцензування суперечать правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 грудня 2015 року по справі №6-2766цс15.

Враховуючи викладене, рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" відхилити.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 1 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3