Справа № 415/7335/15-ц
Провадження № 22ц/782/694/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, вересня місяця, 28-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів - Назарової М.В., Карташова О.Ю., за участю секретаря: Коротенка С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 14 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права володіння, -

встановила:

У грудні 2015 року до Лисичанського міського суду Луганської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права володіння. У позові ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право володіння чужим майном, а саме квартирою АДРЕСА_1. Позов було прийнято судом до розгляду.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 14 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено за їх необґрунтованістю. Відповідачка не погодилась із таким рішенням суду першої інстанції та надала на нього апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване нею рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на припущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, неналежну оцінку наявних у матеріалах справи доказів.

Вислухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових заперечень проти неї, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази колегія суддів приходить до таких висновків.

Так, статтею ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що володіння як юридичний факт можливе без відповідного правового підґрунтя, тобто без правового титулу безтитульне володіння, та що володіння, яке спирається на певний правовий титул це законне володіння і воно не потребує якогось спеціального захисту, крім того, що надається тим самим титулом, на який воно спирається. Якщо це володіння власника, воно захищається правом власності, якщо це володіння наймача, орендаря тощо, то воно захищається відповідним договором. При цьому суд, визначаючи добросовісність, повинен виходити з того, що володілець не знав і не повинен знати, що він володіє чужим. Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи і які відповідно до ч. 1ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Крім того, суд першої інстанції дійшов до висновків про відсутність правових підстав при вирішенні цього спору для застосування положень застосовувати норм Цивільного Кодексу України, зокрема ст. ст. 397, 398 ЦК України, адже виниклі між сторонами правовідносини регулюються нормами жЖитлового Кодексу України, а не Цивільного Кодексу України, а тому суд не має правових підстав при вирішенні цього спору застосовувати норми Цивільного Кодексу України, зокрема, ст.397,398 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права, при оцінці доказів по справі суд першої інстанції до допустив таких порушень, що давали б підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, адже речові права на чуже майно можуть бути захищені у разі неправомірного порушення, проте у цивільному законодавстві не передбачені спеціальні засоби їх захисту. З певними притаманними їхній природі особливостями речові права на чуже майно підлягають захисту з використанням тих засобів, за допомогою яких захищається право власності відповідно до положень глави 29 ЦК - петиторні засоби захисту. На відміну від раніше чинного законодавства, надання захисту за допомогою петиторних засобів у ЦК відрізняється певними особливостями. Відповідно до положень 396 статті, право використовувати петиторні засоби захисту надано лише особам, які мають речове право на чуже майно. Відповідно до положень глав 31-34 ЦК, такими особами є суперфіціарій, емфітевта, а також володілець (ст. 395 ЦК). Згідно зі ст. 398 ЦК, право володіння виникає у будь-якої особи, володіння якої виникло на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Таким чином, перевізник, зберігач, інші особи, які володіють на підставі договору, а також особа, яка знайшла річ протягом терміну на розшук власника, є особами, за якими визнається право володіння, тобто речове право на чуже майно. Речові права саме цих осіб можуть бути захищені за допомогою петиторних засобів захисту. Якщо особа має зобов'язальне або інше право на річ, але здійснення цього права не пов'язане з перебуванням майна у володінні цієї особи, положення ст. 396 та глави 29 ЦК на неї не розповсюджується.

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо не усунення судом першої інстанції сумнівів відповідача щодо його прав на спірну квартиру та ненадання юридичної визначеності правовідносинам сторін, то апелянт не враховує, що у цивільному законодавстві України не передбачаються спеціальні речові позови для захисту окремих прав на чуже майно, що вже виникли, від можливого порушення з боку третіх осіб та власника майна, обтяженого цими правами. Законні права та інтереси кожної особи, яка має речове право на чуже майно, захищаються у тому ж порядку, що й права власника цієї речі, тобто забезпечені абсолютним захистом. А отже, це надає особі, яка має речове право на чуже майно, право скористатися певними засобами захисту свого права відповідно до природи того чи іншого права на чуже майно. Реалізація певних прав на чуже майно пов'язана з набуттям володіння ним. Тому в разі втрати володіння особою, якій належить право на чуже майно, вона може застосувати для захисту своїх прав такий засіб, що є подібним віндикаційному позову (ст. 387 ЦК), в разі порушень, не пов'язаних з втратою володіння, - засобом, що є подібним негаторному позову (ст. 391 ЦК), в разі створення реальної загрози такого порушення у майбутньому - засобом, подібним прогібіторному позову (ч. 2 ст. 386 ЦК).

Між тим, як було достовірно встановлено судом першої інстанції з наданих суду доказів позивачка дійсно була власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15.01.2002 року приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу за №352, проте у подальшому втратила право власності на цю спірну квартиру, здійснивши її відчуження на користь відповідача ОСОБА_2, який у подальшому здійснив відчуження 1/2 частки цієї квартири на користь ОСОБА_3 (а.с. 99). Зазначені договори по відчуженню не є нікчемними, не були визнані недійсними судом. Заявлена під час судового розгляду по справі мотивація позову - „усунення сумнівів" у відповідачів щодо наявності прав володіння позивачкою спірною квартирою свідчить про помилкове обрання способу захисту позивачкою своїх законних прав та інтересів, враховуючи що відповідачі є законними власниками спірної квартири. Та обставина, що позивачка раніш теж була власником спірної квартири і відчуження права власності було здійснено нею через дарування квартири - не має тут правового значення для вирішення справи по суті.

Щодо доводів у скарзі про те, що суд не дав належної юридичної оцінки доводам позивачки, що підтверджували мету звернення - визнання права на чуже майно, а не захист порушеного права, то зазначені письмові пояснення є долученими до матеріалів справи (а.с. 116-119), проте ці письмові пояснення не можуть бути розціненими як зміна позовних вимог, адже відповідно до правил ст. 31 ЦПК позивач має право змінити предмет або підставу позову лише до початку розгляду судом справи по суті шляхом подання належним чином оформленої письмової позовної заяви про зміну предмету або підстав позову, а відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Між тим, як вбачається зі змісту заявленого позову позивачкою було заявлено позовні вимоги саме щодо визнання за нею права володіння чужим майном, вимоги обґрунтовує у позові тим, що відповідач ОСОБА_2 не підтримує квартиру у належному стані, здійснює їй перешкоди в укладенні нею договорів найму спірної квартири з „умовою забезпечення ремонта наймачами" (а.с. 2), визнання заявлених вимог відповідачкою ОСОБА_3 тут не мають правового значення з огляду на предмет заявлених позовних вимог.

Згідно ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини Кожна людина має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. У відповідності до ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником, або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Позивачкою не доведено наявності договору з обидвома власниками спірної квартири, адже ОСОБА_2 не визнає позовні вимоги і заперечує проти їх задоволення, не надано суду і підтверджень наявності інших підстав, що були б встановлені законом та передбачені ст. 398 ЦК як підстава для виникнення права володіння.

Щодо доводів у апеляційній скарзі про нібито допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, відмову у прийнятті та дослідженні певних доказів, то відповідно до правил ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, при цьому суд , відповідно до правил ст.. 160 ЦПК спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи, виходячи при цьому з предмету позову, адже ст. 11 ЦПК є визначено, що суд розглядає цивільні справи саме у межах заявлених сторонами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, тобто суд визначає критерії належності та допустимості доказів про дослідження яких просять сторони, враховуючи зміст заявлених позовних вимог та предмет позову. Між тим, колегія суддів встановила, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, не допустив при встановленні обставин справи і відповідних до цих правовідносин норм матеріального права порушень застосування норм матеріального чи процесуального права, що давали б підстави для скасування чи зміни рішення.

Відповідно до правил ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів - суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, не допустив при встановленні обставин справи і відповідних до цих правовідносин норм матеріального права порушень застосування норм матеріального чи процесуального права, що давали б підстави для скасування чи зміни рішення.

Статтею 308 ЦПК є визначено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене вище та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В. Яресько

Судді: М.В. Назарова

О.Ю. Карташов