Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Ларіонової Н. М. ,

при секретарі - Калашніковій Л. Д.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буренко Олена Миколаївна про визнання недійним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду і просить визнати недійсним договір дарування від 03.11.2011 р., укладений між позивачем та відповідачем, предметом якого є 1/10 частина квартири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буренко О.М. та зареєстрований в реєстрі №1933, мотивуючи тим, що позивачу на праві приватної власності належала 1/10 частина квартири АДРЕСА_1 Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати площею 11,70 кв.м., загальною площею 22,10 кв.м проживає до цього часу та іншого житла не має. Укладаючи договір дарування 1/10 частини вказаної квартири, він перебував у хворобливому стані, хворів на гіпертонічний криз (головна біль, болі в області серця, підвищений артеріальний тиск), а тому не міг усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій. В зв'язку з чим, вважає недійсним вказаний договір дарування, оскільки він не відповідає внутрішній волі позивача щодо правової природи і змісту правочину, тому вважає, що даний договір, з урахуванням приписів ст.ст.203, 215, 216, 225 ЦК України. Одночасно просить поновити йому строк на звернення до суду та зазначає, що причиною пропуску строку звернення з позовом до суду, став його хворобливий стан здоров*я, а тому вважає вказану причину поважною. Позивач стверджує, що неодноразово намагався домовитись з відповідачкою про розірвання договору дарування, однак остання йому на поступки не пішла.

До початку розгляду справи по суті позивач уточнив свої позовні вимоги в частині їх підстав та зазначає, що підставою визнання недійсним договору дарування 1/10 частини квартири АДРЕСА_1 був його хворобливий стан, яким скористалася колишня дружина. Позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_3 пообіцяла, що буде доглядати його та не покине. Тому просить визнати недійсним цей договір на підставі ст.233 ЦК України

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені уточнені позовні вимоги та пояснив, що, підписуючи договір, він не усвідомлював значення своїх дій, оскільки страждає на хворобу серця з січня 2009 р. Стверджує, що дізнався, що його дружина - відповідач по справі стала власником належної йому частини квартири, в кінці 2014 р., а тому не пропустив строк для звернення до суду. Додав, що до нотаріуса він прийшов разом з відповідачкою, договір, який він підписав там, не читав, а тому, що він підписав там, не знає, а нотаріус йому нічого не роз'яснював. Вказав, що на «Д» обліку у кардіолога не перебував, надати амбулаторну картку з поліклініки не може. Додав, що відповідачка постійно викликала міліцію додому, а в жовтні 2015 р. звернулася до суду за його виселенням зі вказаною квартири, після чого наприкінці грудня 2015 р. він звернувся до суду з цим позовом.

В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в заяві обставинам, вказавши, що на момент укладання оспорюваного договору дарування позивач не усвідомлював значення своїх дій, не міг керувати ними, послався на незадовільний стан здоров'я з 02.11.2011 р. Вважає, що незадовільний стан здоров*я позивача, став вагомою причиною пропуску строку для звернення з позовом до суду.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти позову та пояснила, що ініціатором укладення договору дарування 1/10 частини квартири АДРЕСА_1 є позивач. У нотаріуса Буренко М.О. вони з позивачем знаходились вдвох, нотаріус роз'яснила позивачеві суть на наслідки договору, перевірила стан позивача, останній все прочитав та тільки після цього підписав. Додала, що у період з 1999 р. по 2012 р. перебувала з позивачем у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають неповнолітнього сина, який в свою чергу є власником 9/10 часткою вказаної квартири. Вказала, що позивач останній рік зловживає спиртними напоями, вчиняє скандали, тому вона зверталася до міліції, а потім до суду. Крім того, подала письму заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначила про відповідність дій нотаріуса діючому закону та просила застосувати встановлений законом строк позовної давності, вказуючи, що позивач пропустив строк на звернення до суду з таким позовом.

Третя особа - ПН КМНО Буренко О.М., будучи повідомленою про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справ за її відсутності та прийняття рішення згідно чинного законодавства.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків.

В силу приписів ст.ст.6, 627 ЦК України у цивільних правовідносинах проголошений принцип свободи договору, в силу якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з у рахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що власниками вищевказаної квартири АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі продажу від 25.04.2013 р., посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори за реєстром № 1-1269 та зареєстрованому в БТІ м.Києва 04.06.2003 р. в реєстровій книзі № д.-1105-141, був позивач ОСОБА_1 - на 1/10 частину, та на час розгляду справи є неповнолітній син сторін - ОСОБА_6 - на 9/10 частин.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

В судовому засіданні встановлено, що 03.11.2011 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір дарування, згідно якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_3 прийняла у дар належну дарувальнику на праві приватної власності 1/10 квартири АДРЕСА_1 Даний договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО Буренко О.М. 03.11.2011 р. та зареєстрований в реєстрі за № 1933.

Положенням ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішньої волі.

Змінивши свої позовні вимоги, позивач просить визнати недійсним вищевказаний договір на підставі ст.233 ЦК України, частиною першої якої встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

З роз'яснень, які викладені в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, може бути визнаний судом недійсним, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин

добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно ст.ст.11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 з боку відповідача показала, що з літа 2011 р. позивач самостійно збирав документи для дарування належної йому частини квартири, про що позивач сам розповідав, та в її присутності позивач сам висловлював наміру подарувати належну йому частину квартири. Договір був укладений 03.11.2011 р. і після цього вони в цей день святкували день народження неповнолітнього сина сторін - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. В цей день позивач був адекватний, добре себе почував. В останні роки позивач став зловживати спиртним.

Позивачу судом була надана можливість надати документи, в т.ч. і амбулаторну картку, в якій були би зафіксовані відповідні відомості, на підтвердження своєї хвороби, на наявність якої він посилається як на підставу своїх позовних вимог, але позивач таких документів на підтвердження своїх доводів не надав.

Суд не приймає до уваги надану позивачем копію довідки від 02.11.2011 р., тобто за день до укладання договору, про звернення до невролога, оскільки вказаний в неї діагноз не свідчить саме про тяжку хворобу, а носять саме загальні скарги на стан здоров'я.

Копію довідки від 01.12.2011 р. про звернення до невролога суд також не приймає до уваги, оскільки вона також носить загальний характер скарг на стан здоров 'я.

Суд сприяв позивачі в наданні доказів на спростування заперечень відповідача, але позивач не надав доказів на підтвердження обґрунтування своїх доводів.

Судом встановлено, що договір дарування квартири був підписаний усіма сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали.

Згідно ст. 44 та 45 Закону України «Про нотаріат» визначають, що нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, свідчать особисті підписи сторін на правочині. Нотаріально посвідчувані правичини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчу вальному написі.

Оскільки на момент укладення договору дарування жодних зауважень від позивача про неможливість здійснити нотаріальну дію в зв'язку з хворобою або фізичною вадою не надходило, оскільки це відповідало волі позивача, тому в договорі відсутнє відповідне застереження.

Суд встановив, що сторони, діючи, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину), уклали цей договір про те, що ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність безоплатно 1/10 частину вищевказаної квартири, що підтверджується преамбулою та п. 1 договору дарування квартири.

Відповідно п.8 оспорюваного договору дарування частини квартири від 03.11.2011 року вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, змісті відповідних статей Цивільного кодексу України, сторонам роз'яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, а також свою обізнаність із вимогами законодавства, що були їм роз'яснені нотаріусом.

Дії позивача, який подарував частину квартиру відповідачу під часу перебування в зареєстрованому з нею шлюбі, відповідали його внутрішньому волевиявленню, позивач зареєстрований в квартирі з 12.08.2003 р.

Отже, на день розгляду справи позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, за яких при укладанні договору дарування мала місце тяжка хвороба позивача та це булана вкрай невигідних для нього умовах.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених 25 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13, предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що передбачених законом підстав для визнання позову недійсним в ході судового розгляду не встановлено, оскільки доводи позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не ґрунтуються на законі.

Крім того, статтею 257 ЦК України встановлено, що строк загальної позовної давність встановлюється тривалістю у три роки.

В судовому засіданні суд вважає встановленим, що про укладений 03.11.2011 р. позивачу було відомо в день укладення договору. З позовом про визнання оспорюваного договору недійним позивач звернувся лише в грудні 2015 р. Суд не приймає до уваги доводи позивача, про те, що він дізнався про переоформлення відповідачем особового рахунку спірної квартири на себе лише восени 2015 р., а тому тоді дізнався про порушення своїх прав, оскільки вони не підтверджені в установленому законом порядку.

Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність встановлених законом підстав для визнання недійсним договору дарування частині квартири від 03.11.2011 р., тому суд вважає необхідним відмовити в задоволенні саме з цих підстав, а не за заявою відповідача про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України) .

На підставі викладеного, ст.ст.6, 203, 215, 233, 627, 638, 717, 728 ЦК України, положень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 09.11.2009 р., керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 208-209, 212, 213, 214-215, 218 ЦПК України -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійним договору дарування від 03.11.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Буренко О.М. за реєстром № 1933, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Суддя Н. М. Ларіонова