26.12.2016 227/3947/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 року м.Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Здоровиці О.В.

при секретарі Сисенко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, третя особа ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його наступним. 11 грудня 2015 року помер його батько ОСОБА_4. Після смерті батька залишилося спадкове майно у вигляді будинку, розташованого за адресою м.Добропілля провулок Кутузова, 52. Позивач звернувся до нотаріуса з приводу оформлення спадщини, але нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв»язку з тим, що на вказаний будинок відсутні правовстановлюючі документи та право власності на будинок не було оформлено та зареєстровано у встановленому законом порядку, як того вимагали положення чинного на той час законодавства. Здійснити реєстрацію права власності на вказаний будинок, на даний час не є можливим, бо вказана реєстрація може бути проведена лише власником, який на даний час є померлим. Враховуючи те, що він не має можливості отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування на вказаний будинок в нотаріальній конторі, він звернувся до суду і просить задовольнити його позов та визнати за ним право власності в порядку спадкування на будинок № 52 по провулку Кутузова м.Добропілля та надвірні споруди.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та зазначив, що крім нього є ще спадкоємець першої черги, це його сестра ОСОБА_3, але вона не претендує на спадщину, що залишилася після батька. Також зазначив, що в 1958 році його батько отримав в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідувального житлового будинку за адресою м.Добропілля вул.Кутузова, 52. Батько отримав усі дозвільні документи, але по закінченню будівництва не здав будинок в експлуатацію, внаслідок чого на даний час не є можливим нотаріально оформити спадщину. Також зазначив, що згідно згідно відомостей БТІ вбачається, що будинок та надвірні споруди побудовані до 1992 року і самовільного будівництва та реконструкцій виявлено не було.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради в судове засідання не з»явився, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений. В матеріалах справи мається заява представника відповідача ОСОБА_5, з якої вбачається, що остання просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнає.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача та зазначила, що померлий ОСОБА_4 є її батьком, а позивач є рідним братом. На спадщину, що залишилась після смерті батька вона не претендує. Інших спадкоємців першої черги, крім брата, у їх батька не має. Зазначила, що будинок за адресою м.Добропілля провул.Кутузова, 52 будував батька і саме йому він і належить. Чому батько не завершив оформлення вказаного будинку їй не відомо.

Заслухавши пояснення позивача, третьої особи, дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.

Позивач ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-НО № 710792, яке видано 07.06.2016 року ОСОБА_2 міским ВДРАЦС ГУЮ у Донецькій області (а.с.53).

Свідоцтвом про смерть, виданого 14 грудня 2015 року ВДРАЦ по м.Добропіллю ОСОБА_2 МУЮ у Донецькій області (а.с.49) підтверджується, що ОСОБА_4 помер 11 грудня 2015 року.

Після смерті ОСОБА_4 позивач звернувся до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини, що залишилась після батька у вигляді будинку за адресою м.Добропілля провул.Кутузова, 52.

Постановою приватного нотаріуса ОСОБА_2 міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6 від 21.09.2016 року № 495/02-31 підтверджується, що ОСОБА_1 звернувся до вказаного нотаріуса з заявою від 21.09.2015 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок № 53 з господарськими будівлями та спорудами по провулку Кутузова в м.Добропілля Донецької області, який належав його батькові ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 11 грудня 2015 року. Але, ОСОБА_1 вказаною постановою нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезгаданий будинок, бо правовстановлюючі документи на будинок, які б свідчили, що будинок дійсно належав спадкодавцю ОСОБА_4 відсутній та відсутня державна реєстрація речового права.

В судовому засіданні встановлено, що крім позивача, спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 є його донька ОСОБА_3, яка на спадщину, що відкрилась після смерті батька не претендує і до нотаріальної контори з цього приводу не зверталась.

З договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності від 10 червня 1958 року (а.с.18-19) вбачається, що ОСОБА_4, як забудовнику, на підставі рішення виконкому міської ради депутатів трудящихся № 7 від 24.04.1958 року надано право безстрокового користування земельною ділянкою № 52 по вул.Кутузова загальною площею 530 кв.м., згідно плану земельної ділянки. Згідно п.2 вказаного договору Забудовник зобов»язався побудувати житловий одноповерховий саманний будинок, житловою площею 30,06 кв.м., з кількістю 2 кімнат, літню кухню, сарай, огородити садибу. Закінчити будівництво, згідно даного договору, забудовник повинен був до 24 квітня 1961 року. Вказаний договір посвідчено нотаріусом Красно армійської нотаріальної контори 27 червня 1958 року та зареєстровано в реєстрі № 7199.

З рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради депутатів трудящих № 7 від 24.04.1958 року «Про відвід під індивідуальне будівництво земельної ділянки»(а.с.20) вбачається, що ОСОБА_4 надано право індивідуальної настройки на земельній ділянці під № 53 по вул.Кутузова площею 530 кв.м. Вказаним рішенням зобов»язано забудовника ОСОБА_4 п.І. отримати до 20 липня 1958 року в ОСОБА_2 ДКГ всю технічну документацію на право пост ройки будинку на вищевказаній земельній ділянці.

Рішенням відділу комунального господарства виконакому ОСОБА_2 міської ради депутатів трудящих № 7 від 24.06.1958 року (а.с.17) ОСОБА_4 надано дозвіл на виробництво робіт на земельній ділянці № 52 по вул.Кутузова м.Добропілля. З вказаного дозволу вбачається, що технічна документація була затверджена у вигляді генерального плану та проекту(а.с.21-22, 40-41). Строк виконання робіт до 24.04.1961 року.

Довідкою ТОВ «ОСОБА_2 БТІ» № 958 від 05.07.2016 року підтверджується, що станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою м.Добрпоілля пров.Кутузова, 51 не зареєстровано. В інвентарній справі БТІ відсутні будь-які правові документи.

Довідкою ТОВ «ОСОБА_2 БТІ» № 957 від 19.07.2016 року підтверджується, що при обстежені домоволодіння 3 52, розташованого за адресою м.Добропілля провулок Кутузова виявлено, що житловий будинок, нежитлова прибудова, веранда та господарські будівлі на земельній ділянці побудовані до 1992 року. Самовільного будівництва та реконструкції не виявлено.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого станом на 19.07.2016 року, на земельній ділянці за адресою м.Добропілля провулок Кутузова,52 знаходяться наступні будівлі та споруди: житловий будинок (А-1) житловою площею 48,9 кв.м, нежитлова прибудова (а-1), веранда (а?-1),літня кухня (Б-1), прибудова (б-1), тамбур (б?-1), погріб (Г), сарай (В), убиральня (Д), сарай (Е-1), сарай (Ж-1), гараж (З-1), огорожа (№1), огорожа (№ 2), вимощення (І), водопровід (ІІ) (а.с.11-15). З вказаного технічного паспорту вбачається, що всі вказані будівлі та споруди збудовані до 1992 року.

Відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна, відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст.ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, цивільні права та обов'язки спадкодавця, у тому числі право власності на річ, можуть переходити у спадщину. Та обставина, що спадкодавець не зареєстрував своє право власності на житловий будинок у зв'язку зі смертю, не припиняє існування підстав набуття спадкоємцями права власності у порядку спадкування.

Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із ст. 1261 Цивільного кодексу України встановлено, що при спадкуванні за законом, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, в тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Таким чином, спадкоємством визначається перехід майна спадкодавця в разі його смерті до іншої особи - спадкоємця, у порядку передбаченому законодавством, це система правовідносин, в межах яких здійснюється перехід, в тому числі належне оформлення прав та обов'язків.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 27.01.1929 року народженя помер 11 грудня 2015 року, після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з житлового будинку, який знаходиться м.Добропілля провулок Кутузова, 52, що належав спадкодавцю на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого нотаріусом Красноармійської нотконтори 27.06.1958 року по реєстру № 7199.

В судовому засіданні встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті батька ОСОБА_4, який прийняв спадщину, звернувшись до нотаріусу з відповідною заявою. Інші спадкоємці першої черги (третя особа ОСОБА_3П.) в установлений законом термін спадщину не прийняли. Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 97/2016, яка відкрита приватним нотаріусом ОСОБА_2 міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6 (а.с.47-57).

Постановою приватного нотаріуса ОСОБА_2 міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6 від 21.09.2016 року № 495/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4І, який помер 11.12.2015 року, у зв'язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності на спадкове майно, а саме: на житловий будинок м.Добропілля провулок Кутузова, 52 та відсутня державна реєстрація речового права.

Таким чином, позивач був позбавлений можливості оформити своє право власності на спадковий житловий будинок шляхом вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом.

Вказане явилося підставою для звернення до суду із даним позовом.

Як зазначалося вище, судом встановлено, що ОСОБА_4 в 1958 році рішенням виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради депутатів трудящих № 7 від 24.04.1958 року була надана у користування земельна ділянка площею 530 кв.м..

На виконання вказаного рішення батьком позивача з виконкомом ОСОБА_2 міської ради депутатів трудящих 10.06.1958 року був укладений Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності. Цей договір було нотаріально посвідчено 27 червня 1958 року нотаріусом Красноармійської нотаріальної контори, що вбачається із самого примірника договору.

На підставі укладеного договору за життя ОСОБА_4 на наданій земельній ділянці побудував житловий будинок (А-1) житловою площею 48,9 кв.м, нежитлова прибудова (а-1), веранда (а?-1),літня кухня (Б-1), прибудова (б-1), тамбур (б?-1), погріб (Г), сарай (В), убиральня (Д), сарай (Е-1), сарай (Ж-1), гараж (З-1), огорожа (№1), огорожа (№ 2), вимощення (І), водопровід (ІІ).

При цьому, станом на 19.07.2016 року за даними проведеної технічної інвентаризації спірного житлового будинку вбачається, що будинок та господарські споруди побудовані до 1992 року і перелічене нерухоме майно не є самочинним.

В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» має місце роз'яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Зі змісту цих роз'яснень вбачається, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об'єктивних причин не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ.

Також роз'яснено, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК таЗаконом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року №1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, підтвердженням приналежності жилого будинку можуть бути нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі нотаріально посвідчених договорів про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку (п. 14 Інструкції).

Тобто названі договори визнавались такими, що підтверджують право приватної власності.

Отже, доказом набуття права власності на спірний житловий будинок спадкодавцем ОСОБА_4 є укладений ним з виконкомом ОСОБА_2 міської ради 10.06.1958 року Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на підставі особистої власності, який нотаріально посвідчено 27.06.1958 року нотаріусом Красно армійської нотаріальної контори.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Надані суду фактичні дані свідчать про належне володіння спадкодавцем майном, яке було збудовано на законних підставах, не є самочинним будівництвом та має усі необхідні документи відповідно до законодавства, яке діяло на момент будівництва цього майна.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст 10, 11, 60, 212-216, 223 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, третя особа ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті його батька ОСОБА_4, який помер 11 грудня 2015 року, на житловий будинок (А-1) житловою площею 48,9 кв.м, нежитлову прибудова (а-1), веранду (а?-1), літню кухню (Б-1), прибудову (б-1), тамбур (б?-1), погріб (Г), сарай (В), убиральню (Д), сарай (Е-1), сарай (Ж-1), гараж (З-1), огорожу (№1), огорожу (№ 2), вимощення (І), водопровід (ІІ), які розташовані за адресою Донецька область місто Добропілля провулок Кутузова, 52.

Відповідно до ст..331 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації і виникає з моменту державної реєстрації.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошенні 23.12.2016 року. З повним текстом рішення сторони можуть бути ознайомлені 26.12.2016 року

Надруковано в нарадчій кімнаті у одному примірнику.

Суддя О.В.Здоровиця