Справа № 515/1086/16-ц
Провадження № 2/515/1519/16
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року м.Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Шевиріна А.О.,

за участю секретаря - Чумаченко Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

08 липня 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просило стягнути з неї заборгованість за кредитним договором на загальну суму 12465грн.97коп. В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що 27.06.2008 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір у формі договору приєднання, за яким ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. За умовами договору відповідач взяла на себе зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також щодо оплати комісії. У порушення умов договору приєднання ОСОБА_1 свої зобов'язання не виконала, що призвело до виникнення заборгованості станом на 12.05.2016 року у розмірі 12465грн.97коп. Посилаючись на те, що відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язань, позивач вважав, що є підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у зазначеному розмірі.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Представник позивача в позовній заяві просив розглядати справу без участі представника банку та проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

В судове засідання відповідач та її представник, належним чином сповіщені про дату, час та місце розгляду справи, також не з'явилися. Представник відповідача подав заперечення, в яких вимоги банку не визнав та просив у позові відмовити. Зазначив, що ОСОБА_1 є клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк», яка має кредитну картку цього банку. Зазначив також, що в лютому 2015 року відповідач отримала вхідний дзвінок по телефону з номеру 3700, який зареєстрований як служба підтримки ПАТ КБ «Приватбанк», при цьому особа, яка представилась працівником банку, попросила назвати номер банківської картки, на що ОСОБА_1 відповіла відмовою, однак після дзвінка відповідач виявила відсутність на своєму рахунку грошових коштів у розмірі 5782грн.40коп. Посилаючись на те, що відносно ОСОБА_1 вчинено шахрайські дії з боку невстановленої особи, та зазначаючи, що на теперішній час органом досудового розслідування здійснюється розслідування злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, щодо вказаних подій, представник відповідача вважав, що на позивачі лежить відповідальність за незабезпечення захисту грошових коштів клієнта, і тому у позові слід відмовити.

Перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 27 червня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір приєднання, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 2000грн. установленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії кредитної картки. Погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості. Договір складається із заяви ОСОБА_1 про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою та тарифів банку (а.с.а.с.10-46).

З матеріалів справи слідує, що кредитний ліміт 08.03.2013 року збільшено банком до 10000грн. (а.с.10).

Відповідно до п.1.1.7.11 умов та правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Згідно з п.2.1.1.5.5 умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_1 зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 2.1.1.5.7 зазначених правил встановлено, що володілець карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафта.

Сторони також дійшли згоди, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору (п.2.1.1.7.5 умов та правил).

Відповідно до п.2.1.1.12.10 цих правил банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленій банком частці у разі невиконання боржником своїх боргових зобов'язань та інших обов'язків за договором.

З наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку вбачається, що ОСОБА_1 припинила виконання грошових зобов'язань, допустивши станом на 12.05.2016року виникнення заборгованості за кредитом у загальному розмірі 11634грн.26коп. та нарахування штрафів у розмірі 831грн.71коп. (а.с.9).

Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами з зобов'язальних правовідносин, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких відноситься примусове виконання обов'язку в натурі (п.5 ч.2 ст.16 ЦК).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Так, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормами ст.ст.526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у визначений у зобов'язанні строк.

Договором, відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч.1 ст.634 ЦК).

За ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). При цьому у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст.611 ЦК ).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначені у ст.1050 ЦК України. Зокрема, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинками (розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

З огляду на викладене, враховуючи, що ОСОБА_1 допустила виникнення заборгованості, та, відповідно, порушила договірні зобов'язання, у банка виникло право вимагати повернення наданих кредитних коштів та сплати процентів із застосуванням передбачених договором штрафних санкцій.

Суд оцінює критично доводи представника відповідача щодо неотримання ОСОБА_1 частини кредиту у сумі 5782грн.40коп., що вплинуло на розрахування загальної суми заборгованості, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

За змістом п.п.2.1.1.15.11, 2.1.1.15.12 клієнт зобов'язаний інформувати банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, ПІНу або отримання звістки про їх незаконне використання. У випадку якщо держателю карти відомі факти про незаконне використання карти, її держатель зобов'язаний у триденний тремін після усної заяви про втрату карти, стікера PayPass, ПІН-коду надати в банк докладний виклад обставин втрати карти, стікера PayPass і/або ПІН-коду і відомі факти про їх незаконне використання.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що переказ грошових коштів у розмірі 5782грн.40коп. з банківської карти ОСОБА_1 проведено 19.02.2015 року (а.с.73), при цьому звернення відповідача до Татарбунарського відділення поліції та реєстрація її заяви в Єдиному реєстрі досудових розслідувань мали місце лише 03.04.2015 року (а.с.64), тобто із значним порушенням передбаченого умовами договору триденного терміну інформування банку та правоохоронних органів щодо втрати картки, ПІН-коду або факти їх незаконного використання.

За таких обставин суд погоджується з доводами позивача щодо необхідності покладення на ОСОБА_1 відповідальності за всі операції, що супроводжувалися авторизацією до моменту отримання банком письмової заяви відповідача про блокування коштів на картковому рахунку, та доходить висновку про обґрунтованість вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі з урахуванням переказу, здійсненого з карткового рахунку відповідача 19.02.2016 року.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судом встановлено, що при подачі позову, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1378грн. (а.с.1). Докази на підтвердження понесення позивачем інших витрат в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, сплачений ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 1378грн., підлягає стягненню з відповідача на користь банка.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.3,10,11,14, 57-60, 64, 88, 158, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, вул.Набережна Перемоги, 50, м.Дніпро, 49094) заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2008 року у загальному розмірі 12465 (дванадцяти тисяч чотирьохсот шістдесяти п'яти) гривень 97коп., що складається з 11634грн.26грн. - заборгованості за наданим кредитом та 831грн.71коп. - штрафів.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у розмірі 1378 (однієї тисячі трьохсот сімдесяти восьми) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Одеської області через Татарбунарський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: