Справа № 466/8857/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2016 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Свірідової В.В.

при секретарі Степанюк Н.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

22.10.2015 року представник позивача ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 15 липня 1982 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 у Львівському палаці урочистих подій було зареєстровано шлюб, актовий запис №1950. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2008 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-СГ №062466 від 14 травня 2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №124 від 14.05.2010 року.

За час спільного проживання в шлюбі однією сімєю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 володіли двома житловими приміщеннями квартирою у м. Львові по вул. Хвильового, 56/12 та квартирою у м. Львові по вул. Скрипника, 23/42.

Вказані квартири подружжям були відчужені з метою придбати житло більшої площі.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 01 жовтня 1997 року, за кошти отримані від продажу вищевказаних квартир, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали квартиру АДРЕСА_1 (на даний час назву вулиці та номер будинку змінено на «вул. Миколайчука, буд. 6»).

Квартира складається з трьох кімнат житловою площею 36,8 м. кв. та кухні. Загальна площа квартири становить 63,25 м.кв.

За домовленістю між подружжям стороною в договорі купівлі-продажу квартири була лише ОСОБА_3, яка на даний час рахується одноосібною власницею даної квартири.

При здійсненні правочину позивач ОСОБА_2 не наполягав на оформленні права власності на 1/2 частину квартири, оскільки вважав, що придбане за час шлюбу майно і так є спільною власністю подружжя, і йому на належить половина квартири.

Зазначає, що з початку 2000 років і по даний час позивач ОСОБА_2 постійно працює та проживає за кордоном, і деколи прибуває в Україну. Про наявність судового рішення про розірвання шлюбу дізнався у 2013 році, у звязку із чим 7 червня 2013 року надав довіреність сину для представництва інтересів в державних органах та інших установах для оформлення майнових прав, в тому числі і вирішення питання про поділ спільного майна.

У звязку із вищенаведеним, з урахуванням уточнень до позовної заяви від 10.11.2015 року просить суд позов задовольнити.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не зявився, довіривши представлення своїх інтересів представнику ОСОБА_1

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від 27.06.2013 року, позовні вимоги свого довірителя підтримав повністю, покликаючись на вказані в ній обставини. Просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, заперечень на позовну заяву відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без її участі, представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 169, 224 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.07.1982 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25.06.2008 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією вказаного рішення (а.с. 7-8).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-СГ №062466 від 14 травня 2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №124 від 14.05.2010 року (а.с. 6).

Як вбачається з копії договору купівлі продажу від 01.10.1997 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_3 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 (на даний час назву вулиці та номер будинку змінено на «вул. Миколайчука, буд. 6»). Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 20.10.1997 року.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Субєктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).

При здійсненні поділу речей, неподільних за своєю природою, слід враховувати положення, викладені у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок" від 4 жовтня 1991 р. № 7, якими встановлено, що квартира, яка перебуває у спільній сумісній власності, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Суд враховує, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених вимог. Беручи до уваги, що позивач не просить про поділ квартири в натурі, а також те, що жоден з подружжя згоди на отримання компенсації замість його частки не надав та не вніс відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду, суд вважає, що слід визначити ідеальні частки подружжя в спірному будинку без його реального поділу.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 СК України майно, що придбане подружжям під час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної власності незалежно від того, що один з них з поважних причин не мав самостійного заробітку (прибутку). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Квартира не є предметом індивідуального користування.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що при поділі спільного майна, кожному із подружжя належить 1/2 частка спірної житлової квартири.

Враховуючи, що квартира АДРЕСА_2 придбана відповідачем ОСОБА_3 01.10.1997 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_2, суд вважає, що є всі підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до приписів ст. ст. 79, 88 ЦПК України, підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, понесені нею витрати на сплату судового збору в розмірі 2 289,91 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71, 163, 368, 372 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 58, 59, 60, 79, 88,169, 209, 212, 213, 215, 224- 226, 227 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а саме квартиру АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_2, право власності на 1/2 частину квартири№36 будинку №6 по вул. Миколайчука у м. Львові.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 2 289,91 грн.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуто судом,який його ухвалив,по заяві відповідача,поданої протягом 10 днів з часу отримання копії заочного рішення.

Суддя ОСОБА_5