Справа № 204/5424/16-ц
Провадження № 2/204/2177/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2016 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

при секретарі Старостенко Т.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів заборгованість за договорами позики від 04 квітня 2005 року, 15 серпня 2006 року та 17 жовтня 2006 року у розмірі по 148 373,48 грн. з кожного, 3% річних від простроченої заборгованості за договорами позики від 04 квітня 2005 року, 15 серпня 2006 року та 17 жовтня 2006 року у розмірі по 11 768,00 грн. з кожного, інфляційне збільшення боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі по 63 526,18 грн. з кожного, а також моральну шкоду з кожного відповідача по 15 000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що після реєстрації 17 серпня 2002 року шлюбу сина позивача відповідача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_4, подружжя, не маючи власного житла та постійної роботи, мешкали в квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_1. У квітні 2005 року до позивача та його дружини звернулись відповідачі з проханням позичити їм кошти для придбання та облаштування власної квартири, на що позивач погодився за умови повернення коштів до 2014 року. 08 квітня 2005 року, 15 серпня 2006 року та 17 жовтня 2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 були укладені договори позики, за якими позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 6 000,00 доларів США, 105 000,00 грн. та 40 000,00 грн. відповідно, а відповідач зобовязався повернути вказані кошти в строк, передбачений договорами, тобто в період по 31 грудня 2013 року. На підтвердження укладення вказаних вище договорів та їх умов, відповідачем ОСОБА_2 були представлені розписки про одержання ним грошових коштів в розмірі 6 000,00 доларів США, 105 000,00 грн. та 40 000,00 грн., а також встановлено кінцевий термін їх повернення 31 грудня 2013 року. Посилався на ч. 4 ст. 65 СК України, згідно якої договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Доказом того, що один із подружжя ОСОБА_2 діяв в інтересах сімї і її потреб є те, що позики за розписками були отримані для покупки нерухомості для проживання їхньої сімї, проведення ремонту в сімейній нерухомості та її облаштування. У звязку з цим позивач і звертається до суду з позовом саме до відповідача ОСОБА_2 та його дружини відповідача ОСОБА_4 Згідно умов позики, що зазначено у розписці від 08 квітня 2005 року, гроші позивачем були надані для того, щоб відповідачі внесли завдаток за придбання трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2, що і було зроблено відповідачами після отримання грошей, про що свідчить договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. Наступну позику позивач надав відповідачу ОСОБА_2 15 серпня 2006 року. Згідно умов позики, що зазначені у розписці від 15 серпня 2006 року, ця позика надавалась позивачем для погашення кредитного договору № DNR0GF00850201 від 08 квітня 2005 року, укладеного між ПАТ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_2 Третя позика була надана 17 жовтня 2006 року. Ці гроші, згідно умов розписки, призначались для проведення відповідачами ремонту у їх придбаній квартирі. Також зазначив, що вказаними незаконним діями відповідачів йому було завдано моральної шкоди. Відповідачі гроші за договорами позики у визначений договорами строк не повернули, у звязку з чим на момент звернення до суду з вказаним позовом у відповідачів перед позивачем виникла заборгованість на загальну суму 296 746,97 грн. На підставі вищевикладеного позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення позову у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості та моральної шкоди з відповідача ОСОБА_4 Також зазначив, що відповідач ОСОБА_4 письмової згоди на укладення договорів позики не надавала, а доказів того, що отримана її колишнім чоловіком позика, була витрачена в інтересах сімї,позивачем суду не надано.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 08 квітня 2005 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 6 000,00 доларів США для купівлі квартири, а відповідач ОСОБА_2 зобовязався повернути вказані кошти у строк до 01 січня 2014 року. Факт передачі ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 6 000,00 доларів США ОСОБА_2 підтверджується копією розписки останнього від 08 квітня 2005 року (а.с.6).

15 серпня 2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 105 000,00 грн. для погашення кредитного Договору, а відповідач ОСОБА_2 зобовязався повернути вказані кошти у строк до 01 січня 2014 року. Факт передачі ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 105 000,00 грн. ОСОБА_2 підтверджується копією розписки останнього від 15 серпня 2006 року (а.с. 7).

17 жовтня 2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 40 000,00 грн. для проведення ремонту, а відповідач ОСОБА_2 зобовязався повернути вказані кошти у строк до 01 січня 2014 року. Факт передачі ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 40 000 грн. ОСОБА_2 підтверджується копією розписки останнього від 17 жовтня 2006 року (а.с. 8).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

ОСОБА_1 отримані у позику грошові кошти у встановлений строк не повернув, чим порушив взяті на себе зобовязання за договорами позики.

Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановлено, що 17 серпня 2002 року між відповідачами по справі було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії І-КИ № 173536, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська 17 серпня 2002 року, актовий запис № 646 (а.с. 9).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, письмової згоди щодо укладення договорів позики від 08 квітня 2005 року, 15 серпня 2006 року та 17 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_4, яка на той час була дружиною позичальника, не надавала, а тому відповідальності за вищезазначеними договорами відповідач ОСОБА_4 не несе. Отже, заборгованість за договорами позики повинна стягуватись лише з відповідача ОСОБА_2

Аналогічна правова позицію міститься у Постанові ВСУ по справі № 6-163цс-12 вид 20.02.2013 року, згідно якої зазначено, що відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Слід зазначити, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя.

З огляду на наведене очевидним є висновок про те, що для покладення обовязків по виконання договору на одного з подружжя та притягнення його до встановленої законом відповідальності у випадку невиконання цього договору, обовязковою є наявність двох обставин:

1)Договір стосовно цінного майна було укладено в інтересах сімї і одержане за договором було використане на її потреби;

2)Другий з подружжя надав письмову згоду на його укладення.

Таким чином суд зазначає, що доказуванню у вказаних категоріях справ підлягають наступні факти: отримані грошові кошти за договором повинні бути витрачені в інтересах сім'ї; іншим з подружжя повинна бути надана письмова згода на укладення договору позики.

Відповідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 08 квітня 2005 року відповідач ОСОБА_2 уклав кредитний договір № DNR0GF00850201 з Приватбанком, згідно умов якого отримав у кредит 19 480,00 доларів США, які зобовязався повернути до 20 квітня 2020 року. Кредит було отримано з метою купівлі квартири (а.с. 10-11).

У цей же день, 08 квітня 2005 року, відповідач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орловська, б. 27, кв. 43. Продаж квартири було здійснено за 84 640,00 грн. (п. 2.1 Договору) (а.с. 12).

15 серпня 2006 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Промекономбанку з заявою № 54 на видачу готівки, згідно якої отримав у цей же день зі свого депозитного рахунку 105 000,00 грн. (а.с. 13).

Вказані грошові кошти він передав у позику своєму синові, відповідачу ОСОБА_2 для погашення кредиту, про що останній написав розписку від 15.08.2006 року (а.с. 7).

Згідно довідки № 20.1.0.0.0/7-141219/2956 від 23.12.2014 року виданої ПАТ КБ «Приватбанк» встановлено, що кредит, виданий ОСОБА_2 згідно кредитного договору DNR0GF00850201 від 08.04.2005 року, на придбання 3-кімнатної квартири за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орловська, б. 27, кв. 43 погашений у повному обсязі 15.08.2006 року (а.с. 14). При цьому у довідці не зазначено, у якому розмірі 15.08.2006 року було внесено позичальником грошові кошти на погашення кредиту. Доказів, які б підтверджували, що отримані відповідачем у позику грошові кошти у розмірі 105 000,00 грн., було внесено у цей же день у такому ж розмірі, позивачем суду не надано.

17 жовтня 2006 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Промекономбанку з заявою № 81 на видачу готівки, згідно якої отримав у цей же день зі свого депозитного рахунку 40 000,00 грн. (а.с. 13).

Вказані грошові кошти він передав у позику своєму синові, відповідачу ОСОБА_2 для проведення ремонту та купівлі меблів, про що останній написав розписку від 17.10.2006 року (а.с. 8).

Однак, доказів того, що отримані у позику грошові кошти у розмірі 40 000,00 грн. були витрачені на потреби та в інтересах сімї ОСОБА_2, позивачем суду не надано.

Також слід зазначити, що на підтвердження обставин того, що надані відповідачу ОСОБА_2 згідно розписки від 08.04.2005 року грошові кошти у розмірі 6 000,00 доларів США були витрачені останнім в інтересах його сімї та на її потреби, позивачем сулу також не надано.

Другою обставиною, яка підлягає обовязковому доказуванню по даній справі, є факт надання письмової згоди дружиною позичальника на укладення договорів позики. Однак, на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_4 надавала таку згоду, позивач суду належних та допустимих доказів не надав.

Отже суд зазначає, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано суду доказів того, що отриманні ОСОБА_2 за договорами позики грошові кошти були витрачені саме в інтересах сімї та на її потреби, як і не надано доказів того, що ОСОБА_4 надавала письмову згоду на укладення вказаних договорів.

Вказані обставини також не були належним чином підтвердженні під час розгляду справи № 204/4638/14-ц за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25.12.2015 року по справі № 204/4638/14-ц було встановлено, що відповідачем не надано доказів того, що грошові кошти за розписками дійсно передавалися, та вносилася для погашення кредиту чи купівлі квартири (а.с. 56-58).

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин суд приходить до переконання, що підстав для стягнення грошових коштів за договорами позики з ОСОБА_4, не має, оскільки останньої не надавалося письмової згоди на їх укладення.

Також слід звернути увагу на той факт, що надані позивачем розписки від 08 квітня 2015 року (а.с. 6) та від15 серпня 2006 року (а.с. 7), відрізняються від розписок, копії яких містяться в матеріалах справи № 204/4638/14-ц, а саме: розписки від 07 квітня 2005 року (а.с. 63), та розписки від 15 серпня 2006 року (а.с. 64). Розписки які містяться в матеріалах даної цивільної справи містять умови про зобовязання ОСОБА_2 повернути отримані грошові кошти в певний строк, а розписки, які містяться в матеріалах справи № 204/4638/14-ц не містять жодних умов щодо строку повернення позики, а фіксують лише факт передачі грошових коштів від позивача ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 Також різняться дати написання розписок, у одному випадку це 08 квітня 2005 року, у іншому випадку це 07 квітня 2005 року. Все вищенаведене дає суду достатньо підстав для критичної оцінки вказаних доказів, та існування у суду обґрунтованих сумнівів в обєктивності та правдивості інформації, зазначеної у розписках.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач звернувшись до суду з даним позовом просив стягнути з відповідачів усю заборгованість порівну, тобто у рівних частках з кожного. За трьома договорами позики позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 - 148 373,48 грн.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Згідно розяснень наданих у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини першої статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Станом на 23.08.2016 року, тобто на дату звернення із даним позовом до суду, НБУ встановив офіційний курс валюти: 1 долар США 25,291161 грн. Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики від 08 квітня 2005 року у розмірі 6 000,00 доларів США х 25,291161 станом на 23.08.2016 року дорівнює 151 746, 97 грн., половину з яких позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2

Таким чином, основний борг відповідача ОСОБА_2 за договорами позики від 08 квітня 2005 року, 15 серпня 2006 року та 17 жовтня 2006 року станом на день ухвалення рішення складає: 75 873,48 грн. (151 746,97 грн. / 2) + 52 500,00 грн. (105 000,00 грн. / 2) + 20 000,00 (40 000,00 грн. / 2) та дорівнює 148 373,48 грн., які необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.

З позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути з обох відповідачів у рівних частках з кожного по 11 768,00 грн. 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За договором позики від 08.04.2005 року щодо повернення 6 000,00 доларів США сума 3% річних склала 12 035,00 грн. (а.с. 39). Відповідач зобовязався повернути борг до 01.01.2014 року. Отже, час прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання становить період з 01.01.2014 року. Починаючи з цієї дати належить здійснювати розрахунок 3 % річних. Час прострочення виконання відповідачем цього грошового зобовязання складає 965 днів, в межах заявлених позивачем позовних вимог, тобто до 23.08.2016 року.

Отже за період з 01.01.2014 року по 23.08.2016 року

Період розрахункуСума боргуКіл-ть днів простр-няСума 3% річних
01.01.2014-23.08.2016151 746,9796512 035,00

За договором позики від 15.08.2006 року щодо повернення 105 000,00 грн. сума 3% річних склала 8 328,00 грн. (а.с. 40).

Період розрахункуСума боргуКіл-ть днів простр-няСума 3% річних
01.01.2014-23.08.2016105 000,009658 328,00

За договором позики від 17.10.2006 року щодо повернення 40 000,00 грн. сума 3% річних склала 3 173,00 грн. (а.с. 42).

Період розрахункуСума боргуКіл-ть днів простр-няСума 3% річних
01.01.2014-23.08.201640 000,979653 173,00

Таким чином загальна сума 3% річних за трьома договорами становить 23 536,00 грн., половина з яких повинна бути стягнута з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача у розмірі 11 768,00 грн.

Щодо стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції суд зазначає наступне.

З позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути з обох відповідачів у рівних частках з кожного по 63 526,18 грн. суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобовязання за договорами позики від 15.08.2006 року щодо повернення 105 000,00 грн., та за договором позики від 17.10.2006 року щодо повернення 40 000,00 грн.

Загальний індекс інфляції за період з 01.01.2014 року по 23.08.2016 року становить 1, 871.

За договором позики від 15.08.2006 року щодо повернення 105 000,00 грн. сума інфляційного збільшення боргу становить 91 412,43 грн.

Період розрахункуСума боргуЗагальний індекс інфляціїІнфляційне збільшення боргу
01.01.2014-23.08.2016105 000,001,87191 412,43 грн.

За договором позики від 17.10.2006 року щодо повернення 40 000,00 грн. сума інфляційного збільшення боргу становить 34 823,78 грн.

Період розрахункуСума боргуЗагальний індекс інфляціїІнфляційне збільшення боргу
01.01.2014-23.08.201640 000,001,87134 823,78 грн.

З огляду на наведене, загальна сума інфляційного збільшення за договорами позики від 15.08.2006 року та від 17.10.2006 року становить 126 236,21 грн. Позивач просив стягнути заборгованість з урахуванням індексу інфляції у рівних частках з кожного відповідача.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_1 за прострочення виконання грошового зобовязання з урахуванням індексу інфляції за договорами позики від 15.08.2006 року щодо повернення 105 000,00 грн., та за договором позики від 17.10.2006 року щодо повернення 40 000,00 грн., підлягає стягненню на користь позивача 63 118,11 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів моральної шкоди суд виходить з наступного.

При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням викладеного, оскільки встановлено, що внаслідок неправомірних дій відповідача ОСОБА_2, що виразилися у неповерненні взятих у позику грошових коштів, позивач зазнав душевних страждань та нервового стресу, обєктивно обумовленого обставинами події, з урахуванням визнання відповідачем ОСОБА_2 позовних вимог у справі, суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої моральної шкоди, у звязку з чим з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача 15 000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Підсумовуючи наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи усі докази у їх сукупності, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню, у звязку з чим з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача сума заборгованості за договорами позики від 08.04.2005 року, від 15.08.2006 року, та від 17.10.2006 року у розмірі 148 373,48 грн., 3% річних за вказаними договорами у розмірі 11 768,00 грн., інфляційне збільшення боргу за договорами позики від 15.08.2006 року та від 17.10.2206 року у розмірі 63 118,11 грн., всього на загальну суму за позовними вимогами майнового характеру у розмірі 223 259,59 грн., та моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позов задоволено частково, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути судовий збір за позовними вимогами майнового характеру у розмірі 2 232,60 грн. (1 % від задоволеної частини позовних вимог), та 275,60 грн. за позовними вимогами немайнового характеру про стягнення моральної шкоди, а всього разом 2 508,20 грн.

На підставі ст.ст. 23, 192, 533, 625, 1046, 1047, 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 61, 65, 73 Сімейного кодексу України, та керуючись ст.ст. 10,11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, (АДРЕСА_1) заборгованість за договорами позики від 08 квітня 2005 року,15 серпня 2006 року, 17 жовтня 2006 року у розмірі 148 373,48 грн. (сто сорок вісім тисяч триста сімдесят три гривні,48 копійок), 3% річних у розмірі 11 768,00 грн. (одинадцять тисяч сімсот шістдесят вісім гривень, 00 копійок), інфляційне збільшення боргу у розмірі 63 118,11 грн. (шістдесят три тисячі сто вісімнадцять гривень, 11 копійок), моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн. (п'ятнадцять тисяч гривень, 00 копійок), а всього 238 259,59 грн. (двісті тридцять вісім тисяч двісті пятдесят девять гривень, 56 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, (АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 2 508,20 грн. (дві тисячі пятсот вісім гривень, 20 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез