_____________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/5238/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2016 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Марко Поло», Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Солід», ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Агро Фактор», Відкритого акціонерного товариства «ОСОБА_3 Розвитку та Партнерства» в особі Одеської філії, про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

20 жовтня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати недійсним п. 3.1.10 Договору іпотеки; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 05 червня 2015 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло» та ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Солід»; визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 14 липня 2015 року, укладений між ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Солід» та ТОВ «Факторингова Компанія «Агро Фактор».

В обґрунтування свого позову посилається на те, що 30.11.2006 року між нею та ВАТ «ОСОБА_3 банк Розвитку та Партнерства» було укладено Кредитний договір № ШЮІ-СП-301106-1, відповідно до умов якого їй було надано кредит у розмірі 277 530 дол. США. У забезпечення виконання зобовязань було передано іпотеку: дачний будинок, загальною площею 176,6 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0220 га, за адресою Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м Совіньойн, вул. Бузкова, 116.

Позивач стверджує, що 23.09.2016 року нею було отримано вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, з якої дізналась про те, що кредит було переуступлено та новим кредитором є ТОВ «Факторинговою компанією «Агро Фактор», який на її думку не є належним кредитором в силу того, що було скасовано первісний договір переуступлення прав вимоги.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовну заяву підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ній.

Представники відповідачів ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Марко Поло», Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Солід», ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Агро Фактор», Відкритого акціонерного товариства «ОСОБА_3 Розвитку та Партнерства» в особі Одеської філії у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами врегульовані Цивільним Кодексом України, зобовязаннями щодо кредитного договору.

У судовому засіданні встановлено, що 30 листопада 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_3 Розвитку та Партнерства» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № ШЮІ-СП-301106-1, відповідно до п.1.1 ОСОБА_3 на умовах передбачених цим Договором, надає Позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 277 530 дол. США на поточні потреби зі сплатою 14% річних, за користування кредитом.

Відповідно до п.1.3 Договору сторони домовились, що строк повернення Кредиту 29 листопада 2007 року, або строк встановлений у відповідності з п. 2.7, 2.8 цього Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а Позичальник зобов'язується повернуся кредит та оплатити проценти.

Відповідно до п.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в- якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В забезпечення належного виконання умов кредитного договору, 30 листопада 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_3 Розвитку та Партнерства» та ОСОБА_1 був укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4 за реєстр. № 9150, відповідно до умов п. 1.1. якого, в порядку та на умовах якого, визначених цим Договором Іпотекодавець передає, а Іпотекодержатель приймає належне Іпотекодавцю на праві власності нерухоме майно, а саме: дачний будинок, загальною площею 176,6 кв.м., який знаходиться за адресою: вул. Бузкова, 116 Мізікевича, ж/м «Совіньон», Овідіопольського району Одеської області, розташований на приватній земельній ділянці площею 0,0220 га, та земельну ділянку площею 2,0220 га розташовану на території Таїровської селищної ради, с. Мізікевича, ж/м «Совіньон», вул. Бузкова, 116.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (пеня, штрафи), порукою, гарантією, заставою, тощо, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання

Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦПК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи

Відповідно до ч.3 ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

В своїй позовній заяві позивач оспорює п. 3.1.10 Договору Іпотеки, яким передбачено, що крім прав, які випливають з інших положень цього Договору, Іпотекодержатель має право передавати права Іпотекодержателя за цим Договором третім особам на підставі окремо укладених договорів.

Натомість статтями 6, 627 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 638 та частиною 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі частини 2 статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Можливість заміни Кредитора в зобов'язанні передбачена положеннями ст. 512 ЦК України, відповідно до якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином -(відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства. Згідно з ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При укладанні договору та визначенні їх умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини за яких він буде виконуватися.

Згідно вимог ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі , визначені родовими ознаками , у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості , що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку ,що встановлені договором

Таким чином заявлені позивачем вимоги про визнання пункту 3.1.10 договору недійсним суперечать положенням законодавства, та при його підписанні сторони погодили вказаний пункт.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

До своєї позовної заяви позивач надала нотаріально посвідчену вимогу ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» про погашення заборгованості за кредитним договором, з тексту якої вбачається, що: нібито 26.02.2010 року між ВАТ «БГ БАНК», що є правонаступником ВАТ «ОСОБА_3 Розвитку та Партнерства» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір до кредитного договору та договір № 2 про внесення змін до договору іпотеки, за якими Позичальник зобовязався повернути Кредиторові кредит у повному обсязі, сплатити відсотки за користування кредитом, в термін до 26 листопада 2010 року.

12.11.2014 року ПАТ «КБ Банк» відступає своє право вимоги за кредитним договором Новому кредитору ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло» за договором про відступлення права вимоги.

05.06.2015 року ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло» відступає своє право вимоги за кредитним договором Новому кредитору ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Солід», за договором про відступлення права вимоги, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 05.06.2015 року за реєстровим № 1007.

14.07.2015 року ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Солід» відступає своє право вимоги за кредитним договором Новому кредитору ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Агро Фактор» за договором про відступлення права вимоги, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 14.07.2015 року за реєстровим № 1205.

Натомість в листі ПАТ «БГ Банк» адресованому позивачці від 19.01.2016 року повідомляється про те, що єдиним належним кредитором за кредитним договором є саме ПАТ «БГ Банк».

При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористалась своїм процесуальним правом та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, окрім того суду не надано навіть копій оспорюваних Договорів про відступлення права вимоги.

Відсутність вищевказаних договорів не дає суду можливості вирішити питання щодо визнання їх недійсними, оскільки матеріли справи не містять необхідної для цього інформації.

Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що позивач з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не зверталась, у звязку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, оцінюючи докази у їх сукупності, суд вважає що посилання позивача на недійсність пункту 3.1.10 Договору іпотеки, та недійсність Договорів про відступлення права вимоги нею не доведені та не підтверджені, крім наведення загальних фраз, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, через їх безпідставність.

Також відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволені позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2016 року було вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту та заборону вчиняти будь-які дії на: дачний будинок загальною площею 176,6 кв.м, який знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Совіньйон», вул. Бузкова 116 та земельну ділянку площею 0,0220 га, що розташована на території Таїровської селищної ради, с. Мізікевича, ж/м «Совіньйон», вул. Бузкова, 116.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено , суд вважає доцільним скасувати заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.10.2016 року, у разі набрання рішенням законної сили.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 526, 530, 533, 614, 615, 617, 629, 642, 1048, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ,суд,-

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Марко Поло», Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Солід», ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Агро Фактор», Відкритого акціонерного товариства «ОСОБА_3 Розвитку та Партнерства» в особі Одеської філії, про визнання договорів недійсними відмовити.

У разі набрання рішенням законної сили, скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Київського районного судом м. Одеси від 21 жовтня 2016 року, а саме: зняти арешт та заборону вчиняти будь-які дії на: дачний будинок загальною площею 176,6 кв.м, який знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Совіньйон», вул. Бузкова 116 та земельну ділянку площею 0,0220 га, що розташована на території Таїровської селищної ради, с. Мізікевича, ж/м «Совіньйон», вул. Бузкова, 116.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.