У Х В А Л А

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Донецької області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що після смерті її чоловіка - ОСОБА_5, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилась спадщина на належне йому майно, що складається з Ѕ частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги після його смерті є вона, позивачка, та дочка померлого - ОСОБА_4, яка у встановленому законом порядку успадкувала ј частину вказаної квартири, однак до цього часу не отримала свідоцтва про право власності на неї. Зважаючи на те, що інша Ѕ частина зазначеної вище квартири належала їй на праві власності як одному із подружжя, то після прийняття спадщини вона стала власницком ѕ частин вказаної квартири.

Посилаючись на те, що частка відповідачки у справі спільної часткової власності є незначною, а також те, що в даній квартирі відповідачка не проживає, комунальні послуги не сплачує, проживає зі своєю сім'єю в іншій квартирі, яка належить їй на праві власності, а вона, позивачка, у свою чергу, має проблеми зі здоров'ям, є людиною похилого віку, у неї виникла потреба в продажі спірної квартири та придбанні іншої, просила припинити право власності відповідачки на ј частину квартири АДРЕСА_1, стягнувши з неї на користь відповідачки вартість цієї частини квартири, яку вона внесла на депозит суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 17 грудня 2015 року рішення районного суду скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_4 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на зазначену частину квартири. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 вартість ј частини вказаної квартири у розмірі 14 125 грн., що . знаходяться на розрахунковому рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що право власності на спірну частину квартири за ОСОБА_4 не зареєстровано, тобто вона у встановленому законом порядку не набула право власності на неї.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що хоча відповідачка і не отримувала свідоцтва про право власності на спадкове майно, але вона є особою, яка прийняла спадщину, тому її частка у спірній квартирі (1/4) є незначною, вона забезпечена іншою квартирою і позбавлення її права власності не завдасть їй істотної шкоди.

Проте з повністю такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 Спадкоємцями першої черги після його смерті є його дружина - ОСОБА_3 та його дочка − ОСОБА_4

Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із Ѕ частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, зокрема ј частини зазначеної квартири, проте свідоцтва про право на спадщину не отримала.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалася на те, що частка ОСОБА_4 у спірній квартирі є незначною, у квартирі вона не проживає та комунальні послуги не оплачує, позбавлення її права власності на вказану частину квартири не завдасть їй істотної шкоди, оскільки вона зі своєю сім'єю проживає в іншій квартирі, яка належить їй на праві власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти.

У п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною 6 ст. 3 цього Закону встановлено, що будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) вчиняються, якщо право власності чи інше речове право на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті та статтею 41 цього Закону.

Апеляційний суд не врахував наведених норм матеріального права та того, що, написавши заяву про прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_5, ОСОБА_4 отримала лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Стаття 1268 ЦК України регулює виникнення права на нерухоме майно без дотримання вимоги державної реєстрації, проте до спірних правовідносин не застосовується, оскільки в силу закону таке майнове право не можна вважати правом власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 17 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська