Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарі - Якимович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивує тим, що він разом з відповідачем у рівних долях є співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Зазначив, що ОСОБА_2 зареєстрований у даній квартирі, однак з жовтня 2013 року останній у спірній квартирі не проживає, витрат по сплаті комунальних платежів не несе.

Вказав, що він є непрацюючим інвалідом 2 групи, а тому у нього не вистачає коштів на оплату платежів за квартиру як за себе, так і за відповідача, він був змушений звернутися до Управління праці та соціального захисту населення з приводу отримання державної допомоги - субсидії.

Посилаючись на те, що у нього виникають проблеми з оформленням субсидії та сплаті надмірно нарахованих комунальних послуг, беручи до уваги те, що відповідач не проживає у вищевказаній квартирі, не користується нею, не оплачує житлово-комунальні послуги, позивач просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та зняти останнього з реєстрації за даною адресою.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Пояснив, що відповідач є співвласником спірної квартири, він не втратив інтерес до квартири, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1 у рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22 вересня 1997 року ( а.с. 4).

Відповідно до довідки форми № 3, виданої Центром комунального сервісу від 18.08.2016 року № 742, квартира АДРЕСА_1 є приватизованою, в ній зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 11).

Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на те, що відповідач у спірній квартирі не проживає, нею не цікавиться та не сплачує кошти за житлово-комунальні послуги. Пояснив, що він був змушений звернутися до уповноваженого ооргану з приводу отримання державної допомоги - субсидії, а для її отримання необхідно визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування вищезазначеним жилим приміщенням та зняти останнього з реєстраційного обліку, посилаючись на норми ст. 391 ЦК України.

У ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод зазначено, що кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема, правочинів. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, крім як у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 34 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» надано роз'яснено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Оскільки відповідач є співвласником спірної квартири, а отже, в силу вимог закону, не може бути визнаний таким, що втратив право користування належною йому часткою квартири на підставі статті 391 ЦК України, оскільки це буде порушувати його право власності.

Крім того, не підлягає задоволенню і вимога позивача про зобов'язання зняти відповідача з реєстраційного обліку, оскільки така вимога стосується Державної міграційної служби, дане питання не віднесене до компетенції суду та може бути предметом судового розгляду лише в разі відмови відповідних органів зняти особу з реєстрації на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання».

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а відповідач як співвласник квартири не може бути визнаний таким, що втратив право користування належною йому часткою квартири.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 15, 58-60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. О. Шаховніна