Справа № 487/873/16-ц
Провадження № 2/487/978/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2016 року м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.

при секретарі ІГНАТЬЄВІ А.О.

за участю позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

відповідачки ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про визнання права власності на ідеальну частку, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання удаваним договору купівлі-продажу та визнання квартири особистою власністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що вона перебувала у зареєстровану шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 у період з 24 липня 1999 року по 17 жовтня 2014 року. В період шлюбу згідно договору купівлі-продажу від 12.04.2005 року, зареєстрованого за номером 1072 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. На теперішній час обидві сторони мешкають у спірній квартирі та не можуть дійти згоди щодо користування спільним обєктом нерухомості. Спільний син сторін ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкає разом з позивачкою, та, будучи підлітком, відчуває дискомфорт у звязку із відсутністю свого приміщення для особистих потреб. З огляду на викладене, враховуючи, що з позивачкою проживає неповнолітній син сторін, вона просила збільшити розмір ідеальної частки її, ОСОБА_1, до 2/3 часток квартири АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на 2/3 ідеальних часток спірної квартири, визнати за відповідачем ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину спірної квартири.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із зустрічним позовом до позивачки ОСОБА_1 та своєї матері відповідачки ОСОБА_5 про визнання удаваним договору купівлі-продажу та визнання квартири особистою власністю. В обґрунтування заявлених зустрічних вимог відповідач ОСОБА_3 зазначив, що квартира АДРЕСА_1 належала матері позивача відповідачці ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 27.11.1997 року. Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 сторони домовились, що мати подарує квартиру сину ОСОБА_3 Однак, у звязку із правовою необізнаністю ОСОБА_3 та його батьків, дружина ОСОБА_3 вмовила укласти з батьками саме договір-купівлі продажу, аргументуючи це тим, що нібито на той час процедура оформлення договору дарування потребувала значних витрат. Таким чином, для приховування договору дарування з метою уникнення значних фінансових витрат, 12.04.2005 року сторони уклади договір купівлі-продажу спірної квартири. Але грошові кошти в розмірі 14422 гривень, як зазначено в договорі, позивач нікому не сплачував, оскільки дійсна волі сторін була направлена на укладання договору дарування, який вони насправді вчинили. Так як між ОСОБА_3 та його матірю існувала домовленість про передачу спірної квартири в дар, про що достеменно було відомо і ОСОБА_1, ОСОБА_3 був впевнений, що після вчинення вказаного правочину колишні дружина не буде мати жодних претензій щодо розподілу вказаної квартири, на придбання якої вона не витратила жодної гривні. Однак, на даний час дізнавшись про те, що колишня дружина розпочала спір щодо вказаної квартири, позивач вважає, що його право порушено, і вважає за необхідне визнати спірний договір купівлі-продажу удаваним та визнати квартиру його особистою власністю. Оскільки позивачу стало відомо про порушення його прав з часу, коли він дізнався про розгляд судом справи щодо поділу майна подружжя мім ОСОБА_3 та ОСОБА_1, позивач просив суд поновити строк позовної давності для звернення із даним позовом до суду, визнавши причину його пропуску поважною; визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 12.04.2005 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №1072, удаваним, оскільки він вчинений для приховування договору дарування, який позивач та відповідач ОСОБА_5 насправді вчинили; визнати спірну квартиру особистою власністю ОСОБА_3

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, проти задоволення зустрічного позову заперечувала через його необґрунтованість та пропуск строку позовної давності. В обґрунтування зазначених вимог позивачка зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 1999 року, від шлюбу мають спільного неповнолітнього сина. Після реєстрації шлюбу сторони мешкали разом у квартирі АДРЕСА_1, в якій вона зареєстрована з 2001 року. Батьки відповідача ОСОБА_3 з квартири виїхали. Через деякий час подружжям було прийнято рішення про придбання квартири, в якій вони проживали, оскільки їм подобалось її розташування. До досягнення дитиною одинадцятирічного віку позивачка доглядала за нею, працювала неофіційно шиючи одяг, допомогу також надавали батьки ОСОБА_1 Відповідач ОСОБА_3 працював в ПП «Техстрой-99» збиральником металопластикових конструкцій, заробітна плата позивачці невідома. Грошей для життя вистачало. На придбання квартири батьки позивачки надали 7000 гривень, які ОСОБА_1 передала своєму чоловіку ОСОБА_3 для подальшої сплати батькам. При оформленні договору купівлі-продажу були присутні вона з чоловіком, ОСОБА_5 та нотаріус. Всі дії відповідали волевиявленню.

Представник позивачки підтримав позовні вимоги, проти зустрічного позову заперечував, надавши суду письмову заперечення. В обґрунтування вимог та заперечень представник позивачки зазначив, що договір купівлі-продажу квартири було укладено 12.04.2005 року, тобто строк на звернення ОСОБА_3 до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу закінчився 12.04.2008 року. Крім того, ОСОБА_3 згідно тексту зустрічної позовної заяви зазначає, що про укладення удаваного правочину він дізнався лише при зверненні за юридичною допомогою та до березня 2016 року вважав, що володіє нерухомим майном на підставі договору дарування. Проте, в цьому ж позові ОСОБА_3 зазначає, що на укладання саме договору купівлі-продажу його вмовила ОСОБА_1, оскільки він значно дешевше ніж договір дарування. Однак, зазначене не підтверджено доказали та є лише припущенням ОСОБА_3 Більш того, якщо б спірне майно передавалось від матері до сина (тобто між близькими родичами) на підставі договору дарування, то податок був би мінімальним. Також в договорі купівлі-продажу зазначено, що продавець ОСОБА_5 одержала від покупця ОСОБА_3 14422 гривні до підписання договору. Приватним нотаріусом було розяснено сторонам правочину вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору купівлі-продажу, що підтверджується підписами сторін. Саме на підставі зазначеного договору купівлі-продажу 10.06.2005 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації прийняте рішення про реєстрацію права власності (номер запису 18431 в книзі 107). Вказане вище свідчить про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 усвідомлювали, що укладали саме договір купівлі-продажу нерухомого майна, тобто він не є удаваним, оскільки на підставі зазначеного договору відбулась державна реєстрація.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення, зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 пояснив, що спірна квартира належала батькам, та ніяких коштів за її придбання не сплачувалось. Позивач ОСОБА_1 гарантувала, що не буде мати претензій. Батьки фактично передавали квартиру у дар. В період шлюбу ОСОБА_3 весь час працював, відповідача більшість часу не працювала доглядаючи за дитиною та ведучи домашнє господарство. Грошей, які заробляв ОСОБА_3, вистачало на утримання сімї, однак можливості робити заощадження не було. Батьки ОСОБА_1 ніяких коштів на придбання квартири не надавали. На момент укладення спірного правочину у 2005 році кошти в родині сторін на придбання квартири були відсутні. Батьки ОСОБА_3 з 2000 року проживають у своєму будинку. Документи у нотаріуса відповідач уважно не читав та не розумів, що квартира буде спільною сумісною власністю подружжя. Те, що кошти при укладенні договору купівлі-продажу не передавались, свідчить про фактичне укладення договору дарування. В часі для ознайомлення з документами у нотаріуса його ніхто не обмежував, однак ОСОБА_3 їх не дуже ретельно вивчав, оскільки погано розуміється у юридичних термінах.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні просила задовольнити зустрічний позов та відмовити за необґрунтованістю у задоволенні первісного. В обґрунтування вимог та заперечень представник ОСОБА_3 зазначила, що батьки хотіли забезпечити сина нерухомістю та фактично подарували квартиру. Наміру продавати квартиру не було.

Відповідачка ОСОБА_5 визнала зустрічний позов про визнання договору купівлі-продажу від 12.04.2005 року удаваним та пояснила, що на момент укладення даного правочину вона перебувала у пригніченому стані, думала про свого онука та не розуміла, що квартира буде належати не лише сину ОСОБА_3, а і його дружині ОСОБА_1 Вони просто підписали договір із розрахунку, що квартира достанеться сину та невістка не буде на неї претендувати. Ніяких коштів за квартиру ОСОБА_5 не отримувала. Ініціатором переоформлення прав на квартиру стала саме ОСОБА_1 з метою подальшого унеможливлення спорів щодо спадщини у звязку із наявністю у ОСОБА_5 ще одного сина. При цьому на ОСОБА_5 здійснювався тиск, оскільки вона переживала та робила все можливе для збереження сімї свого сина ОСОБА_3 Грошей у родині ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було небагато та вони були не в змозі робити заощадження на придбання квартири. Договір купівлі-продажу було оформлено замість договору дарування, оскільки оформлення договору дарування було дорожче в частині сплати послуг нотаріуса. Всі витрати, повязані із оформленням спірного правочину, несла виключно ОСОБА_5, нотаріуса вона знайшла сама та консультувалась у неї. Про правові наслідки укладення саме договору купівлі-продажу ОСОБА_5 дізналася лише після розлучення сина. У спірній квартирі відповідачка з чоловіком перестали мешкати після одруження сина у 1999 році, в 2001 році придбали жилкоп. В 2005 році ніяких обєктів нерухомості ОСОБА_5 не купувала. Серйозних проблем із здоровям ОСОБА_5 не мала, грошові кошти на оплату процедур, повязаних із переоформленням квартири надала ОСОБА_5 її матір.

Представник органу опіки та піклування адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради у судове засідання не зявився, надавши заяви про розгляду справи за відсутністю органу опіки, відповідно до якої просив прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини.

Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 у судове засідання не зявилась, про час, дату та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, у звязку з чим суд вважає можливим розгляду справу на підставі наявних в ній даних та доказів.

Дослідивши матеріали страви, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи обєктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Правочином, згідно ст. 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам . Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, згідно ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року передбачено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що підтверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч. 1 ст. 626 ЦК України законодавець зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.

Договір є укладеним, згідно ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судом встановлено, що 12.04.2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 житловою площею 27,1 квадратних метри, загальною площею 44,4 квадратних метри. Ця квартира належала продавцю ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Універсальною товарною біржею «Віконт-Т» міста Миколаєва 27.11.1997 року за р.№871, та зареєстрованого Миколаївським бюро технічної інвентаризації 22.12.1997 року за р.№18431.

За текстом вказаного договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 14422 гривень, які продавець одержала від покупця до підписання цього договору. Загальна вартість квартири згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 08.04.2005 року за №6956052 становить 14422 гривень. Продавець свідчить, що квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, в спорі та під забороною (арештом) не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів щодо користування іншими особами. Треті особи не мають прав на квартиру.

Крім того, згідно тексту договору купівлі-продажу, вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається, сторонам розяснено. Сторони домовились, що моментом передачі квартири вважати дату оформлення цього договору, про що свідчить передача продавцем покупцю технічних документів на вказану квартиру при підписанні цього договору. Право власності на квартиру виникає у покупця з моменту державної реєстрації договору. Всі витрати на складання та оформлення цього договору несе продавець.

Вказаний договір купівлі-продажу від 12.05.2005 року серії ВСА №818577 підписаний ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та засвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №1072.

Після укладення договору купівлі-продажу від 12.04.2005 року, його було зареєстровано в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 10.06.2006 року, номер запису: 18431 в книзі:107, про що підготовлений витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7491798 від 10.06.2005 року.

Оспорюючи на теперішній час вказаний договір з посиланням на його удаваність та укладення насправді договору дарування, позивач зазначає про те, що оформлення договору купівлі-продажу відбулося через брак коштів на оформлення договору дарування, що коштувало дорожче. Крім того, на оформленні саме договору купівлі-продажу наполягала та вмовила його із матірю позивачка ОСОБА_1, скориставшись їхньою правовою необізнаністю. Кошти насправді за договором купівлі-продажу не передавались, волевиявленням сторін було направлене на набуття особисто ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру.

На підтвердження доводів щодо удаваності правочину, за клопотанням ОСОБА_3 у судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 які пояснили наступне.

Свідок ОСОБА_8 у суді пояснила, що вона знайома з ОСОБА_5, а також її чоловіком та сином з 1986 року; ОСОБА_1 бачила на фото. Після одруження сина ОСОБА_3 матір ОСОБА_5 з чоловіком залишили квартиру молодому подружжю для проживання та згодом придбали інше житло. В 2005 році ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_8 працювали разом, цей рік вона памятає у звязку із скороченням на роботі. ОСОБА_8 відомо, що ОСОБА_5 мала намір залишити квартиру сину, як саме будуть оформлені документи вона не казала, та повідомила про це вже після оформлення. При цьому ОСОБА_5 ніколи б не взяла гроші з сина, а сама угода відбувалась під тиском невістки. Про всі події свідку відомо зі слів ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_11 у суді пояснив, що знає ОСОБА_3 близько 25 років, є хрещеним батьком їхньої з ОСОБА_1 дитини. Свідку відомо, що спірна нерухомість належала батькам ОСОБА_3, останній весь працював, а його дружина переважно перебувала вдома у звязку із доглядом за дитиною. Після одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_1 батьки надали їм свою квартиру для проживання, а самі винаймали житло. Молоде подружжя мало середній дохід, якого б не вистачило на придбання власного житла. Позивачка весь час вела мову про переоформлення квартири шляхом укладення договору купівлі-продажу, оскільки відчувала себе гостем у квартирі, та хотіла стати її власницею. Про це свідок зробив висновок зі слів ОСОБА_3 Спиртними напоями останній ніколи не зловживав. Під час укладення договору купівлі-продажу від 12.04.2005 року свідок присутній не був.

Свідок ОСОБА_9 брат ОСОБА_3 пояснив, що після одруження ОСОБА_3 батьки залишили йому належну їм квартиру та почали орендувати інше житло. Через деякий час позивачка ОСОБА_1 почала вимагати переоформлення квартири на ОСОБА_3 Батьки прагнули зберегти сімю брата та боялись, щоб ОСОБА_3 не пішла з родини разом із дитиною. Правочин з переоформлення прав власності носив формальний характер. Мови про передачу грошових коштів не було. Брат весь час працював, однак відкладати кошти вони з позивачкою не мали змоги. При оформлені договору матір та брат не розуміли різниці між договором дарування та купівлі-продажу, матір була у пригніченому стані.

Свідок ОСОБА_10, який є чоловіком ОСОБА_5 та батьком ОСОБА_3 у суді пояснив, що спірну квартиру вони з дружиною придбали у 1997 році та зробили в ній ремонт. Після одруження молодшого сина ОСОБА_3 вони з дружиною надали молодому подружжю для проживання належну їм квартиру та почали орендувати інше житло. Перед оформленням документів на сина, ОСОБА_10 щось підписував у нотаріуса, однак значення цьому не придав, оскільки всіма документами займалась переважно його дружина та ще якісь юристи. Про те, що переоформлення квартири на сина відбулося шляхом укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_10 не знав. Договір дарування квартири вони з дружиною оформити не могли, оскільки їм не вистачало грошей. Під час спільного життя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 працював лише син, грошей у сімї не вистачало та ніяких заощаджень на придбання власного житла вони не робили. Будь-яких грошей за квартиру ОСОБА_10 з дружиною від сина та невістки не отримували, деякий час після переоформлення квартири сплачували комунальні послуги. В 2005 році свідок з ОСОБА_5 мешкали у власному житлі, після 2005 року ніяких коштовних речей вони не придбали.

Проте свідчення вказаних осіб, жоден з яких не був присутній при оформленні договору купівлі-продажу, є фактично показами з чужих слів, та не мають доказового значення для визнання оспорюваного правочину удаваним, оскільки не один із свідків не був очевидцем дійсного волевиявлення сторін під час укладення правочину.

Зустрічний позов було визнано матірю ОСОБА_3 ОСОБА_5, яка наполягала на тому, що при укладенні договору купівлі-продажу вона насправді мала намір подарувати квартиру сину, та оформила купівлю-продаж виключно із фінансових інтересів, оскільки це було дешевше. Ніяких грошових коштів за продаж квартири вона не отримувала.

Згідно пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12.06.2009 року, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Таким чином, оскільки визнання зустрічного позову ОСОБА_5 порушує права та інтереси іншої особи, а саме позивачки ОСОБА_1 рішення про задоволення позову виключно на підставі визнання його відповідачкою ОСОБА_5 у даному випадку постановлено бути не може.

Не визнаючи зустрічний позов позивачка ОСОБА_1 зазначила, що квартиру було придбано в період шлюбу за спільні кошти подружжя.

За клопотанням позивачки ОСОБА_1 у судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які у судовому засідання пояснили наступне.

Свідок ОСОБА_12 у суді пояснила, що вона є матірю позивачки ОСОБА_3 На придбання спірної квартири у 2005 році вона з чоловіком надали донці 7000 гривень, з яких 4000 гривень були власними заощадженнями, а ще 3000 гривень позиченими коштами у ОСОБА_13 Грошові кошти свідок передавала особисто донці для подальшого оформлення відповідних документів та сплати грошей батькам ОСОБА_3 Грошові кошти ОСОБА_12 позичила у ОСОБА_13 приблизно після 20 березня 2005 року. Передача грошей відбувалась в неї вдома, при цьому більше нікого не було. Гроші передавались у сумі 3000 гривень купюрами по 100 та 50 гривень, але точний номінал купюр свідок не памятає. Суму 7000 гривень було визначено як вартість ? частини квартири виходячи із звичайних цін на такі квартири на ті часи. В подальшому свідок не цікавилась у ОСОБА_3 про долю переданих грошей, оскільки цілком довіряла донці. Грошові кошти ОСОБА_12 з чоловіком збирали одразу після заміжжя доньки. В 2005 році свідок працювала у комерційній фірмі, а її чоловік електромонтажником. Донька з чоловіком спочатку мали намір поміняти квартиру, але потім вирішили її викупити.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що позивачка ОСОБА_1 є її хресницею. У березні 2005 року, приблизно через тиждень після дня народження куми 15.03.2015 року, до неї звернулась ОСОБА_12 з проханням позичити 3000 гривень для оплати частини вартості квартири, в якій мешкала ОСОБА_1 Грошові кошти позичались у гривні купюрами по 100 гривень. Передавались вони вдома або у неї, або у ОСОБА_12, точно свідок не памятає у звязку із спливом часу. Позичені кошти віддавались на протязі двох років. Наразі борг повернуто.

Доводи про невеликий дохід подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та неможливість купівлі ними квартири суд розцінює критично, оскільки надані відомості про виплачені доходи ОСОБА_3 та відомості щодо працевлаштування сторін не виключають можливості отримання сукупного доходу родини з інших джерел та не виключають можливості придбання спірної квартири.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири сторони договору домовились щодо всіх істотних умов, їхнє волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі та було спрямовано саме на настання юридичних наслідків у вигляді набуття права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1. За текстом вказаного договору, продаж квартири була здійснена за 14422 гривень, які ОСОБА_5 одержала від ОСОБА_3 до підписання цього договору. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається, сторонам було розяснено. Свою згоду із всіма вказаним обставини сторони угоди підтвердили своїми підписами, справжність їх волевиявлення посвідчена нотаріусом. Крім того, уклавши договір купівлі-продажу та погодившись із його формою, змістом та всіма умовами ОСОБА_3 в подальшому здійснив державну реєстрацію вказаного договору, закріпивши в органах БТІ набуття ним права владності саме на підставі купівлі-продажу. Помилка щодо правових наслідків укладеного договору, а саме щодо того, що дана квартира буде спільною сумісною власністю подружжя, а не особистою власністю ОСОБА_3 не тягне за собою визнання вказаного правочину удаваним в сенсі ст. 235 ЦК України. Вказані доводи у своїй сукупності свідчать про необґрунтованість вимог за зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу від 12.04.2005 року удаваним та визнання квартири АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_3 Приходячи до вказаного висновку суд враховує, що ОСОБА_3 не було надано достатньої кількості безспірних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а до показань свідків суд ставиться критично, так як вони не були безпосередніми свідками укладання договору від 12.04.2005 року, свої пояснення дають зі слів сторін, крім того, їх пояснення суперечать як тексту договору від 12.042005 року, так і поведінці учасників цього договору після його укладення на протязі тривалого часу. Визнання позову матірю ОСОБА_14 суд розцінює як намагання допомогти своєму синові та уникнути розподілу квартири між ним та невісткою.

Окрім не визнання зустрічного позову через його необґрунтованість, позивачкою ОСОБА_1 також було заявлено про застосування до вказаних вимог строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Звернувшись із зустрічним позовом ОСОБА_3 просив поновити пропущений строк звернення до суду, оскільки йому стало відомо про порушення своїх прав з часу, коли він дізнався про розгляд Заводським районним судом міста Миколаєва даної справи щодо поділу майна подружжя між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 До цього моменту ОСОБА_3 був впевнений, що колишня дружина не матиме будь-яких претензій щодо розподілу вказаної квартири. При цьому ОСОБА_3 посилався на пункт 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року відповідно до якого перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з цим, зматеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що про укладення договору саме купівлі-продажу, а не договору дарування сторонам, в тому числі і ОСОБА_3 було відомо з моменту його укладення. За твердженням ОСОБА_3 оспорюваний на даний момент договір був укладений у звязку з тим, що його оформлення було дешевшим, на цьому наполягала ОСОБА_1 та вони з матірю не бачили різниці у правових наслідках.

Зазначене свідчить, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочину удаваним почався саме з моменту укладення договору купівлі-продажу 12.04.2005 року, коли ОСОБА_3, будучи за його твердженням обдаровуванню особою, набув статус покупця. Вказаний строк сплинув 12.04.2008 року. Поважні причини пропуску вказаного строку ОСОБА_3 наведені не були.

Згідно пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен зясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у звязку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 саме з підстав його необґрунтованості, незважаючи на пропуск ним строку позовної давності для звернення до суду.

Щодо первісного позову ОСОБА_3 суд виходить з наступного.

Згідно ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Зазначене відповідає правовим позиціям, викладеним в постановах Верховного Суду України про справі № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року та по справі № 6-612цс15 від 01 липня 2015 року.

Частиною першою статті 70 СК України, згідно якої у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, розглядаючи позови, повязані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України ). Частка субєкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 17.10.2014 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований 24.07.1999 року та стягнуто аліменти на утримання дитини. Рішення в частині сплати аліменти ОСОБА_3 виконується своєчасно та в повному обсязі, що визнано у судовому засіданні всіма учасниками процесу.

Згідно з частиною пятою статті 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, і кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Як вбачається із тексту первісного позову, позивачка, посилаючись на придбання квартири у період шлюбу та наявність істотних обставин для відступлення від рівності часток подружжя, просила: збільшити розмір ідеальної частки її, ОСОБА_1, до 2/3 часток квартири АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на 2/3 ідеальних часток спірної квартири, визнати за відповідачем ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину спірної квартири.

При цьому, незважаючи на невизнання її права відповідачем ОСОБА_3, який подав зустрічний позов про визнання квартири його особистою власністю, будь-яких вимог про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, а також про поділ цього майна, або про виділ на праві власності частки із спірного майна - позивачкою заявлено не було. Виходячи із системного аналізу зазначеного вище законодавства, яке регулює спірні правовідносини сторін, збільшення частки у майні одного із подружжя можливо за наявності для цього відповідних підстав тільки в межах розгляду позову про розподіл спільного сумісного майна подружжя, якого ОСОБА_1, як уже зазначалося раніше, у встановленому законом порядку заявлено не було. Зазначення ОСОБА_1 назви поданої позовної заяви «про поділ майна подружжя», не змінює змісту предявлених нею вимог про визнання права власності на ідеальну частку. Вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 обрано не належний спосіб захисту своїх інтересів, а тому в межах заявлених позовних вимог її позов задоволенню не підлягає, що не перешкоджає ОСОБА_1 звернутися до суду за захистом своїх прав у визначений законом спосіб.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 70 СК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 203, 203, 204, 215, 216, 253, 256, 257, 261, 235, 368, 372, 626, 627, 638, 655, 717, ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити за необґрунтованістю у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про визнання права власності на ідеальну частку.

Відмовити за необґрунтованістю у задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання удаваним договору купівлі-продажу та визнання квартири особистою власністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: А.О. ТЕМНІКОВА