Справа № 465/6537/15 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/3280/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя Шумська Н.Л.

судді Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участі представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Привокзальний» ринок на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 березня 2016 року у справі за позовом ТзОВ «Привокзальний» ринок до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення зі споруди критого навісу та зобов»язання не чинити перешкод у користуванні ТзОВ «Привокзальни» ринок в користуванні торговими місцями,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ТзОВ «Привокзальний» ринок до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення зі споруди критого навісу та зобов»язання не чинити перешкод у користуванні ТзОВ «Привокзальни» ринок в користуванні торговими місцями відмовлено.

Рішення суду оскаржив ТзОВ «Привокзальний» ринок.

У апеляційній скарзі покликається на його незаконність, необґрунтованість, на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що оскільки жодна із сторін Угоди №Р-6/2 не висловлювала заперечень про припинення терміну дії угоди, то така угода є чинною і її дію продовжено на тих самих умовах і на той самий строк. А відтак, суд першої інстанції не прийняв до уваги заяву про розірвання угоди від 01.04.2013 року з огляду на те, що відповідач ОСОБА_3 заперечує наявність її підпису на вказаній заяві. Проте апелянт не погоджується з таким висновком, оскільки суд немає достатніх спеціальних знань, які б дозволили визначити приналежність підпису на заяві про розірвання угоди ОСОБА_6 Вказує, що питання приналежності / неприналежності їй підпису на такій заві повинно було б бути вирішено лише під час проведення по справі почеркознавчої експертизи, після чого суд повинен був розглядати усі наявні у справі докази та на підставі таких приймати рішення. Однак, експертиза у суді першої інстанції не призначалась. Судом першої інстанції не належним чином надано правову оцінку доказам у справі, в тому числі і правовідносинам, що існували між сторонами. Просить рішення Франківського районного суду м. Львові від 15 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, ТзОВ «Привокзальний» ринок звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і є непорушним.

Згідно із ч.1 ст. 316 та ч.1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України власник володіє своїм майном на власний розсуд, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що ТзОВ «Привокзальний» ринок, на підставі Договору оренди цілісного майнового комплексу №06 від 30.03.2001 року, укладеного між ТзОВ «Привокзальний» ринок та Управлінням ресурсів ЛМР є орендарем цілісного майнового комплексу Привокзального ринку, що розташований у м. Львові по вул. А. Горської, 2.

ТзОВ «Привокзальний» ринок на праві приватної власності належить нежитлове приміщення - критий навіс, позначений в технічному паспорті БТІ під літерою «Б-1», загальною площею 1423,1 м.кв., розташований по вул. А. Горської, 2 у м. Львові на території цілісного майнового комплексу Привокзальний ринок, на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 2315 від 24 липня 2009 року.

01.05.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Привокзальний" ринок та ОСОБА_3 було укладеного Угоду № Р-6/2 "Про надання в користування торгових місць".

Відповідно до п. 1 вказаної Угоди ТзОВ "Привокзальний" ринок надало відповідачу в строкове платне користування торгові місця на Овочевій частині Привокзального ринку, розташовані у споруді критого навісу, позначеного в технічному паспорті ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» під літерою «Б-1» загальною площею 1 423,1 м.кв., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. А. Горської, 2, а саме торгові місця № 2,3,4 загальною площею 4,8 м. кв. в ряді №6, для здійснення торгівлі продовольчими продуктами та сільськогосподарською продукцією.

Частиною 1 ст.759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст.760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму (ст.761 ЦК України).

Положеннями п. 4 Угоди передбачено, що угода може бути припинена з ініціативи сторони 2 (ОСОБА_3М.) лише зі згоди сторони 1 (ТзОВ "Привокзальний" ринок). При бажанні сторони 2 достроково розірвати Угоду, вона зобов'язана попередити про це сторону 1 не пізніше як за 30 днів до припинення Угоди, а також виконати всі умови цієї Угоди.

Відповідно до п. 7 Угоди № Р-6/2 від 01.05.2012р., термін дії Угоди встановлюється з дати укладення по 31.07.2012 р.

Згідно із. п. 8 Угоди, по закінченню терміну її дії і при відсутності заперечень жодної зі сторін, Угода може бути продовжена.

Заявою без дати, відповідач повідомила директора ТзОВ «Привокзальний» ринок» про намір з 1 квітня 2013 року розірвати укладену з нею угоду про надання в користування торгових місць на овочевій частині Привокзального ринку, з огляду на цю угоду було розірвано, про що сторонами не заперечувалось та визнавалось.

Відповідно до ч.1 ст.785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобовязаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Однак, відповідач ОСОБА_3 самовільно без будь-яких угод та погодження з ТзОВ «Привокзальний» ринок самовільно зайняла торгові місця №1, 2, 3, 4, що знаходяться в 6 ряді на Овочевій частині Привокзального ринку.

TзOB «Привокзальний» ринок своїм листом від 26 березня 2015 року повідомив ОСОБА_3 про відсутність будь-яких на цей час діючих угод про надання в користування торгових місць на території Привокзального ринку, що розташований у м. Львові по вул. Горської, 2. З цією метою просив звільнити самовільно зайняті торгові місця №1, 2, 3, 4, що знаходяться в 6 ряді на Овочевій частині Привокзального ринку.

Про використання самовільно зайнятих місць свідчать акти від 14 квітня 2015 року, від 25 вересня 2015 року, від 11 серпня 2015 року, від 7 серпня 2015 року, від 27 серпня 2015 року, від 3 вересня 2015 року, від 24 вересня 2015 року, складені заступником директора ринку «Привокзальний», старшим адміністратором, старшим зміни охорони та начальником юридичного відділу. Із змісту цих актів також убачається, що окрім здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_3, таку на цих же місцях здійснював ОСОБА_5, який представлявся братом ОСОБА_3

На спростування чи заперечення складених актів, відповідачами не надано жодних належних та допустимих доказів.

Згідно із ч.1 ст.395 ЦК України одним із речових прав на чуже майно є право володіння.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Згідно ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Недобросовісний володілець зобовязаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обовязку заінтересована особа має право предявити позов про витребування цього майна (ст.400 ЦК України).

Згідно ст. 765 ЦК України наймодавець зобовязаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Статтею 766 ЦК України передбачено, що якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором: вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою; відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги ТзОВ «Привокзальний» ринок про зобовязання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не чинити позивачу перешкод в користуванні спірними торговим місцем є підставними та підлягають задоволенню.

Тому висновки суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог не ґрунтуються на законі, суперечать зібраним у справі доказам та встановленим обставинам справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення підлягає скасуванню з підстав передбачених п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК повністю, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у частині усунення перешкод позивача у здійсненні права власності, забав»язати відповідачів не чинити перешкоди позивачеві у користуванні торговими місцями в ряді 6 в овочевій частині Привокзального ринку м. Львова.

У частині позовний вимог про виселення відповідачів зі споруди критого навісу Привокзального ринку слід відмовити. Юридичний термін виселення застосовується до житлових правовідносин, стосується житлових приміщень, заселених громадянами. Оскільки встановлено, що предметом спору є користування не житлом для проживання, а торговими місцями ринку для здійснення підприємницької діяльності, вимога про виселення не ґрунтується на законі, заявлена помилково.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2ч.1ст.307, ч.1 ст. 309, 313, ч.2ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ТзОВ «Привокзальний» ринок задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ТзОВ «Привокзальний» ринок до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення зі споруди критого навісу та зобов»язання не чинити перешкод у користуванні ТзОВ «Привокзальни» ринок в користуванні торговими місцями задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_3, ОСОБА_5 не чинити перешкод ТзОВ «Привокзальний» ринок у користуванні торговими місцями №1, 2, 3, 4, що знаходяться в 6 ряді на Овочевій частині Привокзального ринку м.Львова.

У решті в позові відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: