АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4959/16 Справа № 183/7882/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року м. Дніпро

18 жовтня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Петешенкової М.Ю., Деркач Н.М.

при секретарі Григор»євій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-ї особи: Новомосковська міська рада, Орган опіки і піклування Новомосковської міської ради, ТОВ КК «Коменерго-Новомосковськ» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Новомоскоського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

23 грудня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому вказав, що на підставі ордеру на житлове приміщення № 367 від 07 липня 1989 року він проживає та зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. Ордер на квартиру був наданий його дружині ОСОБА_6, яка 12 липня 2014 року померла. Крім нього, в квартирі зареєстровані: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка є донькою померлої, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, онук померлої, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, онучка померлої, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, онучка померлої. Однак, з 2012 року відповідачі у вищевказаній квартирі не проживають, за комунальні послуги не сплачують. Відповідачка ОСОБА_3 разом з дітьми проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_6 зі своїм чоловіком ОСОБА_8 і свекром ОСОБА_9. Факт не проживання відповідачів у вищевказаної квартирі підтверджується актом ТОВ «КК Коменерго Новомосковськ» від 27 листопада 2015 р., підписаний сусідами. Позивач просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі № 108, б.№ 48 по вул. Радянська у м. Новомосковську Дніпропетровської області на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України (а.с.2-4).

Рішенням Новомоскоського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2016 року, в якому ухвалою від 15 червня 2016 року було виправлено описки, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено (а.с.150-154).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. а.с. 157-159, 173-175).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира відноситься до державного житлового фонду. На підставі ордеру на житлове приміщення №367 від 07 липня 1989 року квартира за адресою АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_6, на склад сімї: вона її чоловік ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_10 (нині - ОСОБА_9) ОСОБА_11. Спірна квартира двокімнатна, житлова площа 27,25 кв.м.

ОСОБА_6 померла 12 липня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського МРУЮ Дніпропетровської області від 15 липня 2014 року, актовий запис № 561.

Згідно довідки про склад сімї, а також довідки житлового органу про реєстрацію осіб у спірної квартирі вбачається, що на момент смерті ОСОБА_12 в квартирі були зареєстровані: з 03.04.1990 року - дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 12.05.2008 року онук ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 25.09.2001 року - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, з 04.09.2012 року - онучка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, з 04.09.2012 року онучка - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5.

За згодою сторони визначили добровільно порядок користування спірною квартирою. Позивач займає одну кімнату та відповідачі займають одну кімнату у спірній двокімнатній квартирі, де знаходяться речі відповідачів: меблі, диван, холодильник, компютер та інші.

ОСОБА_7 М,В. не проживає у спірній квартирі з 2013 року, але з поважної причини, оскільки доглядає свекра ОСОБА_9, який є інвалідом 1 групи, і він потребує постійного стороннього догляду. З нею проживає її неповнолітня дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5. Інші діти ОСОБА_3 ОСОБА_4 і ОСОБА_13, періодично проживають у спірної квартирі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, керуючись вимогами ст.. 72 ЖК України, виходив із з недоведеності позовних вимог та поважності причин не проживання відповідачів в спірному житлі понад строки, встановлені ст. 71 ЖК України.

Вказані висновки суду зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права, з якими колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Так, статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, виходячи зі змісту вищевказаних норм, при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суди повинні встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що дійсно відповідачка ОСОБА_3В,, не проживає в спірній квартирі з 2013 року, однак із поважних причин, оскільки вона перейшла тимчасово жити до свекра і доглядає його, тому що він є інвалідом 1 групи, і потребує постійного стороннього догляду. Відповідач ОСОБА_4, з серпня 2015 року був на заробітках у Польщі, тому тимчасово не проживав у квартирі до кінця 2015 року, а з початку грудня 2015 року він приїхав з Польщі, і став проживати в квартирі. Відповідачка ОСОБА_5, не проживає в квартирі тимчасово, оскільки з позивачем склались неприязні стосунки.

Колегія суддів вважає, що відповідачі довели поважність причини свого не проживання.

В свою чергу, позивач жодних доказів в спростування поважності причин не проживання в спірному житлі відповідачів, а ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції не надав.

Крім того, вточнив, надавши пояснення, що відповідачка ОСОБА_3 не проживає в квартирі з неповнолітньою дитиною з 2013 року, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_14 періодично приходять до спірної квартири, в якій за згодою між сторонами, вони користуються однією з кімнат, де знаходяться їх речі.

Також, як пояснили сторони та свідки, які були допитані в суді 1 інстанції між сторонами існують неприязні стосунки, що утруднює їх спільне проживання.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про поважність причин не проживання відповідачів у спірному житлі, й відсутність у звязку з цим підстав для визнання їх такими, що втратили право користування спірним житлом.

Встановлення ж факту не проживання особи в житлі, на користування якої вона має право, без доведеності неповажності причин її проживання в ньому, саме по собі не є підставою для застосування судом вимог ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Посилання ж позивача в апеляційній скарзі на утримання ним житла не є підставою для задоволення заявлених позовних вимог. Крім того, у провадженні Новомосковського міськрайонного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_2 до відповідачів про стягнення заборгованості за комунальними послугами у спірної квартирі.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зясовано всі обставини, що мають значення для справи, висновки суду є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новомоскоського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти в касаційному порядку.

Судді: