У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Органосін ЛТД», третя особа - генеральний директор товариства з обмеженою відповідальністю «Органосін ЛТД», про визнання наказів про скорочення посади та звільнення з посади незаконними, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання виплатити премії та інші нарахування та компенсувати особисті фінансові витрати, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він 04 жовтня 2012 року був прийнятий в товариство з обмеженою відповідальністю «Сінмедик ЛТД» (далі - ТОВ «Сінмедик ЛТД»), правонаступником якого є ТОВ «Органосін ЛТД» на посаду фахівця із зв'язків з медичною громадськістю в м. Тернопіль відділу безрецептурних препаратів згідно з наказом від 04 жовтня 2012 року № 355/1-к.

Наказом від 09 лютого 2015 року № 16-к його звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників.

Позивач вказував, що 08 грудня 2014 року він приїхав в м. Київ у офіс відповідача, де йому було запропоновано ознайомитись з бланком наказу про його звільнення від 04 грудня 2014 року № 63-к, підписувати який він відмовився, оскільки це був лише бланк наказу, а його зміст він вважав незаконним.

31 березня 2015 року він приїхав до офісу відповідача, де його було ознайомлено із наказом про звільнення, та він розписався за отримання трудової книжки, вказавши поточну дату.

Вважав своє звільнення незаконним, проведеним з порушенням норм трудового законодавства, зокрема ч. ч. 1, 2 ст. 42, ч. 1 ст. 47, ч. 3 ст. 49 КЗпП України.

З урахуванням вищевикладеного позивач просив суд: визнати наказ № 63-к від 04 грудня 2014 року, наказ від 09 лютого 2015 року № 16-к незаконними; визнати його звільнення з посади фахівця із зв'язків з медичною громадськістю в м. Тернопіль незаконним; відновити його на вказаній посаді; стягнути з відповідача згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 10 434 грн 50 коп.; зобов'язати відповідача виплатити премії і інші нарахування, а також компенсувати особисті фінансові витрати на оплату стоянки службового автомобіля, витрати на білети на проїзд у відрядження, витрати на пальне для службового автомобіля для поїздок у відрядження, витрати на оплату Інтернет, фінансові витрати на маркетингові дослідження на загальну суму 7 988 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суд Тернопільської області від 29 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2016 року, у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Суди, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку про відсутність порушень трудового законодавства при звільненні ОСОБА_4 Судом встановлено, що ТОВ «Сінмедік ЛТД» (ТОВ «Органосін ЛТД») діяло в межах своїх повноважень, скоротивши з 09 лютого 2015 року займану позивачем посаду. При цьому ОСОБА_4 було запропоновано вакантну посаду, від якої він відмовився, а також виплачено всі суми, передбачені ст. 116 КЗПУ України, тому передбачені законом підстави для задоволення позову відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про компенсацію особистих фінансових витрат ОСОБА_4 на загальну суму 7 988 грн, суд правильно виходив з того, що позивач не підтвердив їх належними та допустимими доказами у справі (ст. 10,60 ЦПК України) та не звертався до відповідача з вимогами про їх відшкодування.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України).

Із матеріалів справи та змісту судових рішень не вбачається, що судами при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.О. Писана
В.О. Закропивний
Л.М. Мазур