Справа № 755/3848/16-ц
"14" липня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді Астахової О.О.
при секретарі: Лавриненко Н.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-
29.02.2016 року представник позивача звернулась до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у сумі 254 388,60 грн.
З 11.07.2014 року вказане рішення суду перебуває на примусовому виконанні в органах виконавчої служби, проте до цього часу не виконано.
Оскільки розрахунок 3 % річних було здійснено судом при ухвалені судового рішення станом на 21.05.2014 року, проте відповідач продовжує користуватись грошовими коштами позивача, то на підставі ст. 625 ЦК України, за період з 21.05.2014 року по 24.02.2016 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних, що складають 21 622,94 грн.
Крім того, враховуючи, що судом було визначено еквівалент грошового зобов»язання за договором позики у доларах США, однак рішенням суду заборгованість була стягнута у гривнях, то розмір боргу за договором позики підлягає перерахунку з урахуванням діючого станом на 24.02.2016 року курсу НБУ долара США по відношенню до гривні.
З урахуванням того, що рішенням суду від 25.06.2014 року за означеним договором позики було стягнуто 175 742,21 грн., то різниця в розмірі 232 765,66 грн. є збитками, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, що змушує останнього звернутись з даним позовом до суду, оскільки досудове врегулювання спору виявилось не можливим.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримала та просила суд його задовольнити, виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Додатково зазначила, що позика надавалась позивачем у національній грошовій одиниці - гривні, в еквіваленті по відношенню до долара США, проте доказів на підтвердження даної обставини у неї не має.
Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, у розумінні ст.ст. 74-76 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив. Документів, що підтверджують поважність причин його відсутності або заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надано.
Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин, суд вважає можливим розглядати і вирішувати справу відповідно до вимог ст.ст. 224, 225 ЦПК України.
Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Вказане судове рішення станом на момент розгляду даної справи набрало законної сили.
Позивач, в розрізі даного спору, висуває вимогу про додаткову доплату йому грошових коштів за договором позики в сумі 232 765,66 грн., як курсову різницю, мотивуючи тим, що станом на 24.02.2016 року 15 000 доларів США за офіційним курсом НБУ становить 408 507,87 грн., а на момент звернення до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, станом на 21.05.2014 року 15 000,00 доларів США складали 175 742,21 грн.
Проте з таким висновком суд не погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Проте, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики на суму 15 000,00 доларів США, що станом на 21.05.2014 року еквівалентно за офіційним курсом НБУ 175 742,21 грн., а також 3% річних у розмірі 635,56 грн.
Згідно із ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Таким чином, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.06.2014 року порушені права позивача відновлені у відповідності до вимог закону в повному обсязі. За договором позики з ОСОБА_3 стягнено суму яка складає 176 377,77 грн. Тому стягнення додатково 232 765,66 грн., оскільки 15 000 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 24.02.2016 року становить 408 507,87 грн. є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Суд не приймає до уваги твердження представника позивача, що позика надавалась відповідачу у гривні в еквіваленті до долару США, оскільки дана обставина спростовується дослідженим судом доказом ( а.с. 3).
Суд, також критично відноситься до посилань представника позивача на Постанову Національного Банку України, якою передбачено надання кредиту в іноземній валюті тільки юридичним особам, які мають відповідну ліцензію на здійснення валютних операцій, оскільки правовідносини, що виникають з договору позики передбачені параграфом № 1 Глави 71 Цивільного кодексу України, а кредитні зобов»язання регулюються положеннями Параграфу № 2 Глави 71 Цивільного кодексу України, тому в розрізі даного спору не підлягають застосуванню, оскільки не поширюються на дані правовідносини.
Позивачем самостійно було обрано спосіб захисту своїх цивільних прав і охоронюваних законом інтересів, скориставшись яким, при зверненні до суду він визначив стягнення грошових коштів за договором позики у гривневому еквіваленті по відношенню до долара США - валюти, в якій надавав позику, а тому курсова різниця не може бути підставою для стягнення додаткових сум в якості завданих збитків в розрізі даного спору.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України, за період з 21.05.2014 року по 24.02.2016 року у розмірі 21 622,94 грн., то суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 1 ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).
Представник позивача зазначає про те, що з 11.07.2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.06.2014 року перебуває на примусовому виконанні, проте жодних належних і допустимих доказів на підтвердження даної обставини суду не надано, не зважаючи на те, що у представника було достатньо часу для збирання і надання доказів, на підтвердження обставин, яким обґрунтовується позов. Клопотань про витребування або забезпечення доказів до суду не надходило.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно із ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.
З огляду на означене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
На підставі ст. 88 ЦПК понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 88, 209, 212-215, 223-225, 294 ЦПК України, ст.ст. 625 ЦК України суд, -
Позов ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя