АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 408/4256/12 22-ц/774/2114/К/16
Справа № 408/4256/12-ц Головуючий у 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/2114/К/16 суддя Чайкіна О.В.
Категорія № 32 (3) Доповідач Барильська А.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Барильської А.П.

суддів: Зубакової В.П., Митрофанової Л.В.

секретар: Чубіна А.В.,

за участю: представників позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача КП «Криворізька міська лікарня № 1»- ОСОБА_5,

представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційні скарги представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7, Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради, третя особа ОСОБА_6 про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради (надалі - КП «Криворізька міська лікарня № 1») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, який під час розгляду справи 03 вересня 2015 року (а.с. 42-44 том 3) уточнила та просила стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування: майнової шкоди (відшкодування витрат на поховання) - 40206,13грн.; майнової шкоди (відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого) - в період з 9 березня 2009 року по 03 вересня 2015 року - 145894,72грн. та 1624,06грн щомісяця довічно; моральної шкоди 150000,00 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона визнана потерпілою у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України. Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 квітня 2012 року кримінальну справу припинено у зв'язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Підставою для порушення кримінальної справи слугувала та обставина, що її син - ОСОБА_8 звернувся до ЛОР відділення КЗ «Криворізька міська лікарня № 1» з метою оперативного виправлення носової перегородки. Лікуючим лікарем-отоларингологом ОСОБА_6 03 березня 2009 року проведено оперативне втручання - підслизова резекція носової перегородки, яке здійснено неналежним чином.

У зв'язку з погіршенням стану здоров'я сина ОСОБА_8 після оперативного втручання, останній був доставлений бригадою інтенсивної терапії та реанімації до ЦВВ КЗ «Міська клінічна лікарня № 2», звідки був направлений до КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова», де помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Причиною смерті визнано травму під час операції, яка мала місце 03 березня 2009 року в установі відповідача - пошкодження кісток основи черепу під час операції на порожнині носу.

Оскільки кримінальна справа відносно ОСОБА_6 закрита з нереабілітуючих підстав, а останній перебував у трудових відносинах з відповідачем КЗ «Криворізька міська лікарня № 1», ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги.

В липні 2012 року до суду звернулась ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_2 з позовом до КЗ «Криворізька міська лікарня № 1» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи. Під час розгляду справи ОСОБА_10 уточнила позовні вимоги 23 березня 2016 року (а.с. 74-76 том 3) та просила стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування: шкоди, завданої смертю потерпілого до набуття повноліття (до 04 квітня 2014року) - 137828,42грн.; та щомісяця, на період навчання до 30 червня 2018 року - 1624,06грн.; моральної шкоди 150000,00грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_10 посилалась на ті обставини, що вона є донькою ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 після оперативного втручання, яке було здійснено лікарем ЛОР відділення КЗ «Криворізька міська лікарня № 1» ОСОБА_6 за вищевикладених обставин та просила задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду 27 січня 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради про відшкодування майнової та моральної шкоди об'єднано в одне провадження з цивільною справою № 408/5198/12 за позовом ОСОБА_9 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 (після уточнення позовних вимог - за позовом ОСОБА_2) до Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради про відшкодування майнової та моральної шкоди (а.с. 60 том 3).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10 серпня 2016 року, в якому ухвалою суду від 22 вересня 2016 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради про відшкодування майнової та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 50000,00 гривен.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Стягнуто з Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди - 50000,00 грн.; на відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого до набуття повноліття - 137828,42 грн.; на відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого - 1624,06 грн. щомісячно, починаючи з 04 квітня 2014 року і до 30 червня 2018 року, включно.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22 вересня 2016 року стягнуто з Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради на користь держави судовий збір у розмірі 1383,92 грн.

В апеляційній скарзі представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_10 - ОСОБА_3,посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив змінити рішення суду в частині вимог, які не були задоволені судом, ухваливши в цій частині нове рішення про задоволення позову, а саме:

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 150000 грн.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування: майнової шкоди (відшкодування витрат на поховання) - 40206,13грн.; майнової шкоди (відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого) - в період з ІНФОРМАЦІЯ_3 по 03 вересня 2015 року - 145894,72 грн. та з 04 вересня 2015 року 1624,06 грн. щомісяця довічно, а також в рахунок відшкодування моральної шкоди - 150000,00 грн.

Зокрема зазначив, що стягнута судом в рахунок відшкодування моральної шкоди сума по 50000 грн. на користь кожного позивача, не відповідає принципам розумності та справедливості, ступеню душевних страждань позивачів, адже смерть близької людини оцінена судом в суму, яка не в змозі навіть частково компенсувати моральні збитки позивачів від втрати сина та батька.

Крім того, суд, відмовляючи ОСОБА_1 в стягненні шкоди, завданої смертю потерпілого та посилаючись на відсутність вимоги про встановлення факту перебування на утриманні, не врахував, що така шкода відшкодовується батькам, які досягли пенсійного віку, встановленого законом - довічно, а, таким чином, ОСОБА_1, будучі матір'ю потерпілого та особою, яка досягла пенсійного віку, має право на стягнення шкоди, завданої смертю потерпілого.

В апеляційній скарзі представник третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_10 в повному обсязі.

На думку представника третьої особи, при розгляді справи судом не встановлено неправомірності дій особи, яка заподіяла шкоду, причинного зв'язку між неправомірними діями та шкодою, а також вини особи, оскільки ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2010 року скасовано вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10.09.2012 року, яким ОСОБА_6 визнано винним, а новий розгляд справи судом було припинено постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26.04.2012 року у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, тобто вина ОСОБА_6 не була встановлена в жодному із проваджень та не існує обвинувального вироку суду.

Також апелянт вважає, що при розгляді даної цивільної справи медична експертиза проведена не була, а тому висновок експерта Дніпропетровського Бюро СМЕ № 123 не є висновком судового експерта, а, крім того, зазначений висновок було визнано неповним ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2010 року.

Крім того, представник третьої особи вважає, що поряд із відсутністю підстав настання цивільної відповідальності щодо відшкодування шкоди, позивачами не надано жодного доказу обґрунтування своїх вимог щодо відшкодування моральної шкоди, не надано медичних довідок, виписок із медичної карти, тощо.

На думку апелянта, судом не звернуто увагу на те, що позивачем ОСОБА_10 в уточненому позові заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди на користь іншої особи, в той час, як право на відшкодування такого виду шкоди є особистим немайновим правом конкретної особи, що зазнала такої шкоди.

Вважає, що, стягуючи на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду, завдану смертю потерпілого до набуття повноліття та по 1624,06 грн. щомісяця, починаючи з 04.04.2014 року до 30.06.2018 року включно, судом не враховано, що шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного доходу потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди, а також судом помилково зазначений період на час навчання - з 04 квітня 2014 року, оскільки сума 137828,42 грн., яка підлягає стягненню в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого дитині до набуття повноліття, вже включає нарахування коштів до набуття ОСОБА_10 повноліття - 04 квітня 2015 року.

В апеляційній скарзі представник відповідача КЗ «Криворізька міська лікарня № 1», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вважає, що суд, поклавши в основу рішення висновок експерта № 132 від 26.09.2009 року та постанову про закриття кримінальної справи у зв'язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності від 26.04.2012 року, не врахував, що в даній справі презумпція вини заподіювача шкоди спростована ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2010 року, який оцінив зазначений висновок експерта, визнав його недостатнім доказом вини ОСОБА_6 і скасував обвинувальний вирок суду.

Також, на думку представника відповідача, суд, вважаючи встановленим постановою про закриття кримінальної справи, наявність факту неналежного виконання ОСОБА_6 своїх посадових обов'язків, не врахував, що, відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, лише обвинувальний вирок обов'язковий для суду з питань, чи мали місце дії і чи вчинені вони саме цією особою.

Крім того, апелянт вважає, що суд не взяв до уваги те, що потерпілий помер через 6 днів після проведення операції, при цьому медична допомога надавалась йому в трьох лікарських закладах, однак можливість спричинення шкоди здоров'ю в кожному з них, не досліджувалась, експертами така можливість не вивчалась.

Також представник відповідача посилається на те, що, оцінюючи докази протиправності дій ОСОБА_6 та визнаючи цю обставину встановленою, суд взяв до уваги лише постанову суду про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих обставин, однак не вказав, в чому полягає протиправність дій відповідача та третьої особи, а також не дав належної правової оцінки тій обставині, що згідно з висновком експерта № 132, операція проведена технічно правильно, отже, з дотриманням усіх встановлених в медицині правил і норм, а дії лікаря після припинення операції також були «тактично правильними».

На думку апелянта, позивачами не надано жодного належного і допустимого доказу, який би характеризував перенесені ними моральні страждання у зв'язку зі смертю члена їх сім'ї та підтвердив би розмір компенсації. Не надано ані довідок про погіршення здоров'я, ані висновків експерта, а пояснення позивачів не є джерелом інформації про їх особисті переживання.

Представник позивача зазначає, що при розрахунку стягнутої на користь позивача ОСОБА_8 матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого в розмірі 137828,42 грн., судом невірно проведений розрахунок з 84 місяців та 26 днів, оскільки встановлено, що потерпілий помер ІНФОРМАЦІЯ_4, а ОСОБА_10 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто її повноліття настало 04.04.2015 року, тому період з 09.03.2009 року по 04.04.2015 року складає 72 місяці 26 днів і відшкодування, відповідно, має становити 118339,84 грн., а не 137828,42 грн., як зазначено в рішенні суду.

Також апелянт вважає, що не відповідає обставинам справи і висновок суду щодо стягнення на користь ОСОБА_10 щомісячного відшкодування матеріальної шкоди, починаючи з 04.04.2014 року і до 30.06.2018 року, оскільки зазначеним рішенням вже стягнуто з відповідача матеріальне відшкодування до набуття повноліття, тобто до 04.04.2015 року, тобто має місце подвійне нарахування суми відшкодування матеріальної шкоди за один рік.

Крім того, визначаючи розмір щомісячної грошової суми у відшкодування ОСОБА_10 шкоди, завданої смертю годувальника, судом не перевірено та позивачем не надано доказів того, що дружина потерпілого на момент його смерті не була на його утриманні, а працювала, тому її частку в доході померлого не потрібно виключати з розрахунку, у зв'язку з чим неможливо зробити висновок, чи правильно зроблено розрахунок місячного утримання на ОСОБА_10, не виключаючи частку доходу, що припадає на дружину померлого.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_10 - ОСОБА_3 підлягає відхиленню, апеляційні скарги представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та відповідача КЗ «Криворізька міська лікарня № 1» ДОРпідлягають частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8, який був сином позивача ОСОБА_1 та батьком позивач ОСОБА_10, помер ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 580 від 10 березня 2009 року, свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 11 березня 2009 року (а.с. 34 том 1, а.с. 8 том 2).

Судом першої інстанції встановлено, що третій особі ОСОБА_11 було висунуто звинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України за ознаками неналежного виконання медичними працівниками своїх професійних обов'язків внаслідок необережного ставлення до них, які потягли за собою тяжкі наслідки для хворого ОСОБА_8

Колегією суддів оглянуто матеріали кримінальної справи № 1-14/12 (провадження № 1-97/11/0408) за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України та з обвинувального висновку (а.с. 131-159 том 2 кримін.справи) вбачається, що ОСОБА_11 було висунуто звинувачення у вчиненні злочину за наступних фактичних обставин: «ОСОБА_11, звинувачується в тому, що працюючи завідувачем отоларингологічним відділенням, лікарем-отоларингологом КЗ «Міська лікарня № 1» м Кривого Рогу, будучи медичним працівником, неналежно виконав свої професійні обов'язки внаслідок недбалого ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки для хворого.

ОСОБА_11, будучи призначеним на посаду завідувача отоларингологічним відділенням, лікарем-отоларингологом комунального закладу «Міська лікарня № 1» м Кривого Рогу на підставі наказу № 172-к від 05 грудня 2007 року, є медичним працівником.

Відповідно до посадової інструкції, з якої ОСОБА_11 ознайомлений, був зобов'язаний: забезпечувати підвищення рівня медичної допомоги населенню; вживати заходів щодо зниження захворюваності, втрати працездатності, інвалідності, смертності; застосовувати сучасні методи профілактики, діагностики, лікування, реабілітації хворих в рамках своєї спеціальності; надавати консультативну медичну допомогу, а також мав право: призначати і відміняти будь-які лікувально-діагностичні заходи, що випливають зі стану здоров'я хворого, яке змінюється, і наявності можливостей в області діагностики і лікування; і ніс відповідальність за організацію, рівень і якість лікувально-профілактичної допомоги населенню відповідно до діючих стандартів надання медичної допомоги, протоколами медичної допомоги, сучасними досягненнями науки і техніки.

Так, 03 березня 2009 року, ОСОБА_6, перебуваючи в операційній кімнаті будівлі комунального закладу «Міська лікарня №1» по вул. Рязанова, 8-А в м Кривому Розі, в період часу з 12.20 годин до 13.40 годин, неналежно виконуючи свої професійні обов'язки внаслідок недбалого ставлення до них, під час проведення операції №68 «підслизиста резекція носової перегородки хворого ОСОБА_8.» частково резицирував чотирикутний хрящ, долотом збив гребінь носової перегородки і, необережно діючи хірургічним інструментарієм, заподіяв наступні пошкодження хворому ОСОБА_8, які згодом призвели до настання його смерті:

- «проникаюче поранення підстави кісток черепа у внутрішніх ділянках правої передньої черепно-мозкової ямки (праворуч від півнячого гребеня) через правий носовий хід, пошкодження речовини мозку правої лобної частини на базально-внутрішньої поверхні, крововилив під оболонки в речовину і шлуночки головного мозку (субарахноїдальний і внутрішньомозковий крововилив в базально-медіальний відділ правої лобної частини, вторинні субарахноїдальні і внутрішньомозкові крововиливи в правий боковий шлуночок латеральної стінки, праву скроневу частину, в середній мозок), кров в повітряних пазухах гратчастої кістки, в повітряної пазусі основної кістки, набряк мозкових оболонок речовини головного мозку; субплевральние крововиливи, виражений тканинний і внутрішньосудинний лейкоцитоз в легких; повнокров'я внутрішніх органів, рідкий стан крові і дрібні темно-червоні згустки крові в порожнинах серця і великих судин; дефект кісткової тканини середніх і задніх пазух правого гратчастоголабіринту, посттравматичний викривлення носової перегородки, дефект 4-х вугільного хряща перегородки (часткова резекція хряща від операційного втручання).

В цей же час і в цьому ж місці, продовжуючи виконувати операцію «підслизиста резекція носової перегородки хворому ОСОБА_8.», лікар ОСОБА_11 відділив слизову носової перегородки хворого ОСОБА_8, що викликало сильну кровотечу в області сошника. Потім, лікар ОСОБА_11, за допомогою долота спробував відділити сошник хворого ОСОБА_8, що посилило носову кровотечу. У зв'язку з виникненням носової кровотечі і неможливістю огляду операційного поля, лікар ОСОБА_11 припинив проведення операції хворому ОСОБА_8 і виконав передню і задню тампонаду носа. Обсяг крововтрати хворого ОСОБА_8 склав близько 350-380 мл.

В цей же день 03 березня 2009 року о 18.00 годині, у вкрай тяжкому стані хворий ОСОБА_8 доставлений в комунальний заклад «Міська клінічна лікарня № 2» м Кривого Рогу для проведення лікування і вибув 04 березня 2009 року зі діагнозом субарахноїдальний-паренхиматозно-вентікулярний крововилив по переводу в комунальний заклад «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова», де перебував на лікуванні до ІНФОРМАЦІЯ_3.

ІНФОРМАЦІЯ_3 о 01.40 год. лікарями комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» констатована біологічна смерть хворого ОСОБА_8 і встановлено основний діагноз: проникаюче поранення черепа і головного мозку, внутрішньомозгові і внутрішньошлуночкові крововиливи з проривом в субарахноїдальний простір, пневмоцефалія.

Згідно з актом судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 № 580 від 31 березня 2009 року смерть його настала від відкритої черепно-мозкової травми у вигляді проникаючого поранення кісток основи черепа через правий носовий хід під час оперативного втручання на носовій перегородці, що супроводжувалося пошкодженням кісток основи черепа в правій передній черепно-мозкової ямці, пошкодженням речовини головного мозку на базальної поверхні правої лобної частини, виникненням крововиливів під оболонки в речовину і шлуночки головного мозку, що ускладнилося розвитком набряку речовини і оболонок головного мозку.

ОСОБА_11, маючи реальну можливість виконати операцію ОСОБА_8, не допускаючи проникаючого поранення підстави кісток черепа у внутрішніх ділянках правої передньої черепно-мозкової ямки (праворуч від півнячого гребеня) через правий носовий хід, пошкодження речовини мозку правої лобної частини на базально-внутрішньої поверхні, крововиливи під оболонки в речовину і шлуночки головного мозку, діючи хірургічним інструментарієм необережно - зі злочинною недбалістю, тобто не передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, заподіяв своїми діями хворому ОСОБА_8 черепно-мозкову травму, яка згодом спричинила його смерть.

Завідувач отоларингологічним відділенням, лікар-отоларинголог комунального закладу «Міська лікарня № 1» м Кривого Рогу ОСОБА_11, неналежно виконуючи свої професійні обов'язки внаслідок недбалого ставлення до них, під час проведення операції «підслизиста резекція носової перегородки хворого ОСОБА_8.», всупереч ст. 27 Конституції України, яка приписує, що кожна людина має невід'ємне право на життя; ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, діючи хірургічним інструментарієм зі злочинною недбалістю, позбавив життя ОСОБА_8, заподіявши йому смертельні ушкодження черепа і мозку, які знаходяться в прямому причинному зв'язку з настанням смерті хворого ОСОБА_8

На підставі висновку комісійної судово-медичної експертизи № 132 від 26.09.2009 року оперативне втручання згідно з документами проведено технічно правильно, але хірургом допущена помилка у вигляді пошкодження дна порожнини черепа і тканини мозку (в стороні від області операції на носовій перегородці), саме це знаходиться в прямому причинному зв'язку з наступним летальним результатом.

Причиною смерті ОСОБА_8 стало внутрішньочерепне ускладнення, викликане травмою мозку, яка була заподіяна хірургом під час операції.

Як під час обстеження гр. ОСОБА_8 до операції, так і при дослідженні трупу, будь-яких хронічних захворювань організму, патології сосудів головного мозку та аномалій розвитку кісток черепа не виявлено.

Таким чином, дії медичного працівника - завідувача отоларингологічного відділення, лікаря-отоларинголога ОСОБА_11 спричинили тяжкі наслідки для хворого ОСОБА_8, а саме у вигляді настання його смерті».

Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10 вересня 2010 року, ОСОБА_11 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 140 ч. 1 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, ОСОБА_11 було звільнення від відбування покарання з випробувальним строком на 1 рік (а.с. 38-44 том 3 кримін.справи).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2010 року, вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10 вересня 2010 року у відношенні ОСОБА_11 скасовано. Кримінальна справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду (а.с. 72-74 том 3 кримін.справи, а.с. 157-159 том 1 цив.справи).

Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 квітня 2012 року у справі № 1-97/11 (провадження № 1/408/14/12), яка набрала законної сили 03 травня 2012 року, кримінальна справа у відношенні ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 140 КК України на підставі ст. 49 КК України закрито у зв'язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (а.с. 238 том 3 кримін.справи, а.с. 79 том 1 цив.справи).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно послався в рішенні на те, що закриття кримінальної справи за закінченням строків давності - є нереабілітуючою підставою. При застосуванні нереабілітуючих підстав необхідно встановити факт вчинення конкретною особою протиправного діяння, передбаченого Законом України про кримінальну відповідальність, що в свою чергу, не дає права цій особі на реабілітацію.

Тому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника третьої особи ОСОБА_11 - ОСОБА_7 про те, що не встановлено неправомірності дій особи, яка заподіяла шкоду, причинного зв'язку між неправомірними діями та шкодою, а також вини особи, оскільки вина ОСОБА_6 не була встановлена в жодному із проваджень та не існує обвинувального вироку суду, а також апеляційної скарги відповідача КЗ «Криворізька міська лікарня № 1»про те, що суд, вважаючи встановленим постановою про закриття кримінальної справи, наявність факту неналежного виконання ОСОБА_6 своїх посадових обов'язків, не врахував, що, відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, лише обвинувальний вирок обов'язковий для суду з питань, чи мали місце дії і чи вчинені вони саме цією особою.

Так, за наявності підстав, передбачених ст. 49 КК України, суд може закрити кримінальну справу у зв'язку із закінченням строків давності. Однак, звільнення від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності не має реабілітуючого характеру і означає визнання факту вчинення особою злочину, тому закон надає йому право заперечувати проти закриття справи (провадження) і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку.

Як вбачається з постанови Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 квітня 2012 року, підсудний ОСОБА_11 та його захисник адвокат Іщенко О.Б. просили звільнити ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності і закрити відносно нього кримінальну справу, а тому, погодившись на закриття кримінальної справи, ОСОБА_11 не вважається виправданим судом, а навпаки така обставина не реабілітує його.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що постанова про закриття кримінальної справи за ст. 49 КК України свідчить про наявність факту неналежного виконання ОСОБА_11 своїх посадових обов'язків, та породжує наслідки деліктно-правового характеру та зумовлює виникнення у потерпілих цивільно-процесуального права на пред'явлення позову, а відносини з відшкодування шкоди трансформуються в деліктні зобов'язання щодо відшкодування шкоди, завданої злочином.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 22, 1166 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Зазначені норми є загальними для відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Частиною 1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно ст. 132 КЗпП України , за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середньомісячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві, зокрема п. 3 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, третя особа ОСОБА_11 на момент смерті ОСОБА_8 перебував у трудових відносинах з відповідачем КЗ «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради , що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 165-168 том 1).

В п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами) визначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

Відповідно до вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України, особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач ОСОБА_1 є матір'ю померлого ОСОБА_8, а позивач ОСОБА_10 являється донькою померлого ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 15 травня 1997 року (а.с. 7 том 2).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачам спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які пов'язані зі смертю сина та батька, відповідно, вони отримали стреси, біль, горе, пов'язані з похованням близької людини, після отриманого стресу, перенесли душевні хвилювання в зв'язку з втратою близької людини, все вищевикладене суттєво порушило їх особисті права і життєві плани, призвело до порушення їх нормальних життєвих зв'язків, вимагає від них додаткових зусиль для організації їх подальшого життя.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції в сумі по 50000 грн., на користь кожного позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, ступеню моральних страждань та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

Доводи апеляційної скарги представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_10 - ОСОБА_3 про те, що стягнута судом в рахунок відшкодування моральної шкоди сума по 50000 грн., на користь кожного позивача, не відповідає принципам розумності, справедливості та ступеню душевних страждань позивачів, а також доводи апеляційних скарг представника третьої особи ОСОБА_11 - ОСОБА_7 та відповідача КЗ «Криворізька міська лікарня № 1» про те, що позивачами не надано доказів в обґрунтування свої вимог щодо відшкодування моральної шкоди та перенесених ними моральних страждань, колегія суддів не приймає до уваги, скільки судом першої інстанції при визначенні даного розміру морального відшкодування враховано безпосередню причину смерті ОСОБА_8, ту обставину, що відповідно до ч. 2 ст.1 2 КК України злочин, передбачений ч. 1 ст. 140 КК України є злочином невеликої тяжкості, і те, що позивачам були спричинені моральні страждання, стресова ситуація внаслідок смерті сина та батька безумовно змінила їх нормальний життєвий ритм. Визначений судом розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 щодо стягнення витрат на поховання та матеріальної шкоди у зв'язку з втратою годувальника, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності зазначених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, з наступних підстав.

Згідно ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Відповідно до п. 4 постанови Правління фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.10.2008 року № 45, витрати на поховання та пов'язанні з цим ритуальні послуги проводяться тільки за наявності документів (довідок, рахунків тощо), що підтверджують відповідні витрати на день поховання, які зазнані страхувальником, сім'єю потерпілого або іншими особами, але не вище розмірів витрат на поховання потерпілого та пов'язаних з цим ритуальних послуг для управлінь виконавчої дирекції Фонду в розмірі, установленому цією постановою, то відшкодування проводиться тільки за фактичними витратами.

В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року роз'яснено, що витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож в даній місцевості.

Статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» передбачено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Виходячи із визначення поняття поховання відповідно до закону до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що витрати на проведення поминального обіду, на підтвердження яких позивачем ОСОБА_1 надано копії накладних (а.с. 41-43 том 1), який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, які підлягають відшкодуванню, у зв'язку з чим вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення витрат на проведення поминального обіду задоволенню не підлягають.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем ОСОБА_1 копії товарних чеків та договори № 026730 та № 026740 від ІНФОРМАЦІЯ_3 на організацію та проведення поховання з ПП «Ритуал» (а.с. 39-40 том 1) не є належними та допустимими доказами понесення витрат на поховання, оскільки зазначені договори укладено не позивачем ОСОБА_1, а з іншою особою - ОСОБА_15, а наданий примірник договору на купівлю костюму та товарний чек до нього (а.с. 38 том 1) не містить відомостей про покупця, у зв'язку з чим також не є належним та допустимим доказом понесення витрат на поховання.

Звертаючись з позовом щодо стягнення матеріальної шкоди у зв'язку з втратою годувальника, ОСОБА_1 посилалась на ст. 1200 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п'яти років після його смерті.

Таким особам шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Згідно з положеннями ст. 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті. Такими непрацездатними особами є: особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якщо вони не працюють; інваліди - члени сім'ї потерпілого на час інвалідності; непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право. Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім'ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку.

Факт перебування на утриманні потерпілого у разі відсутності відповідних документів і неможливості їх відновлення встановлюється в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем ОСОБА_1 не заявлялись позовні вимоги щодо встановлення факту перебування на утриманні у померлого сина ОСОБА_8, так само як і не доведено належними та допустимими доказами її перебування на утриманні померлого ОСОБА_8, у зв'язку з чим підстав для стягнення на її користь відшкодування у зв'язку з втратою годувальника, на підставі статті 1200 ЦК України, відсутні.

Таким чином доводи апеляційної скарги представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_10 - ОСОБА_3 про те, що судом не було враховано, що шкода у зв'язку з втратою годувальника відшкодовується батькам, які досягли пенсійного віку, встановленого законом - довічно, у зв'язку з чим позивач ОСОБА_1, будучі матір'ю потерпілого та особою, яка досягла пенсійного віку, має право на стягнення шкоди, завданої смертю потерпілого, - колегія суддів вважає безпідставними.

Задовольняючи позов ОСОБА_10 в частині стягнення відшкодування у зв'язку з втратою годувальника (батька), суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності зазначених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду щодо наявності правових підстав для задоволення зазначених позовних вимог ОСОБА_10, однак не погоджується з визначеним судом періодом для відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого з 04 квітня 2014 року, а також не погоджується з розміром матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого до набуття повноліття, визначеною судом в 84 місяця та 26 днів в сумі 137828,42 грн., виходячи з наступного.

Статтями 1167, 1168 та 1200 ЦК України передбачено, що, якщо деліктне зобов'язання виникло із факту смерті фізичної особи, кредиторами можуть бути діти особи, яка померла. Зазначені особи як кредитори мають право вимагати від боржника відшкодування не лише моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, а й мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, в розмірі, обчислюваному виходячи з середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого.

Відповідно до ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають в тому числі діти - до досягнення вісімнадцяти років (учні, студенти - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними двадцяти трьох років). При цьому, така шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди.

Розмір відшкодування, обчислений для кожного з осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, не підлягає подальшому перерахункові, крім таких випадків: народження дитини, зачатої за життя і народженої після смерті годувальника; призначення (припинення) виплати відшкодування особам, що здійснюють догляд за дітьми, братами, сестрами, внуками померлого. Розмір відшкодування може бути збільшений законом.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, на день смерті свого батька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, була неповнолітньою, тобто не мала самостійного заробітку та одним із джерелом доходів були доходи її батька.

З матеріалів справи вбачається, що, згідно довідки від 18.11.2015 року, позивач ОСОБА_10 є студенткою ДВНЗ «Криворізький національний університет» Криворізький економічний інститут», період навчання з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2018 року (а.с. 77 том 3).

Згідно з довідки ПАТ «Промислово-виробниче підприємство «Кривбасвибухпром» № 128 від 21 червня 2012 року, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_8 у період з березня 2008 року по лютий 2009 року становила 3248,12 грн. (а.с. 45 том 3).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки позивач ОСОБА_10, знаходилась на фактичному утриманні померлого, на її користь припадає половина середньомісячного розміру доходу, який отримував померлий ОСОБА_8 - до досягнення повноліття, а після досягнення повноліття, у зв'язку з наданням належних та допустимих доказів навчання - до закінчення навчання, але не більше, як до досягнення нею віку 23 років.

Однак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, вірно визначивши розмір щомісячного відшкодування шкоди в сумі 1624,06 грн., невірно визначив період відшкодування матеріальної шкоди, тривалістю 84 місяця та 26 днів, оскільки період з дня смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 по день набуття позивачем ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, повноліття 04.04.2015 року, становить 72 місяці та 26 днів, у зв'язку з чим розмір шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_10 становить не 137828,42 грн., як зазначив суд першої інстанції, а 118339,84 грн., у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника відповідача КЗ «Криворізька міська лікарня № 1» представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7 в цій частині та вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині періоду та розміру стягнутої з відповідача на користь позивача ОСОБА_10 матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого до набуття повноліття, в частині тривалості з 84 місяців та 26 днів на 72 місяці та 26 днів за період з ІНФОРМАЦІЯ_4 по 04.04.2015 року, а також в частині розміру шкоди з 137828,42 грн. на 118339,84 грн.

Також, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та відповідача КЗ «Криворізька міська лікарня № 1» про те, що стягуючи на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду, завдану смертю потерпілого до набуття повноліття та по 1624,06 грн. щомісяця, починаючи з 04.04.2014 року до 30.06.2018 року включно, судом помилково зазначений період на час навчання - з 04 квітня 2014 року, оскільки сума 137828,42 грн., яка підлягає стягненню в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого дитині до набуття повноліття, вже включає нарахування коштів до набуття ОСОБА_10 повноліття - 04 квітня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 набуває повноліття 04 квітня 2015 року і до цього часу з відповідача на її користь підлягає стягненню матеріальна шкода, завдана смертю потерпілого до набуття повноліття в сумі 118339,84 грн.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині періоду, за який з відповідача КЗ «Криворізька міська лікарня № 1» на користь позивача ОСОБА_10 підлягає стягненню матеріальна шкода, завдана смертю потерпілого в розмірі 1624,06 грн. щомісячно, а саме: початок цього періоду з 04 квітня 2014 року слід змінити на 04 квітня 2015 року, щомісячно, і до 30 червня 2018 року включно, (до закінчення навчання.

Посилання в апеляційній скарзі представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та відповідача КЗ «Криворізька міська лікарня № 1» на те, що судом при стягненніна користь ОСОБА_10 матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого до набуття повноліття та по 1624,06 грн. щомісяця, не враховано, що шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного доходу потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається з наданих апеляційному суду довідки Криворізької ЗОШ № 66 № 270 від 08.12.016 року, довідки Відділу освіти виконкому Металургійної районної у місті ради № 812 від 13.12.2016 року, а також копії трудової книжки, матір позивача ОСОБА_10 та дружина померлого ОСОБА_8 - ОСОБА_9 з 01.09.1995 року по теперішній час працює на посаді вчителя Криворізької ЗОШ № 66 та за березень-травень 2009 року отримала дохід в загальному розмірі 7051,37 грн. (а.с. 264-270 том 3), у зв'язку з чим вона не перебувала на утриманні померлого ОСОБА_8 та її частка в доході померлого не підлягає включенню до розрахунку місячного утримання на позивача ОСОБА_10

Доводи апеляційної скарги представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про те, щопозивачем ОСОБА_10 в уточненому позові заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди на користь іншої особи, а саме - ОСОБА_1, в той час, як право на відшкодування такого виду шкоди є особистим немайновим правом конкретної особи, що зазнала такої шкоди, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки представником позивачів - ОСОБА_3 в судовому засіданні як в суді першої інстанції, так і апеляційному суду уточнено, що це була технічна помилка при складанні уточненого позову, що в усіх редакціях позову вбачається обґрунтування вимоги про стягнення моральної шкоди саме на користь ОСОБА_10, у зв'язку з чим вірним слід вважати вимогу позивача ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди на її користь.

Також колегія суддів відхиляє доводи представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та відповідача КЗ «Криворізька міська лікарня № 1» щодо неналежності доказів - висновку експертизи у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_11, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2010 року (а.с. 157-159 том 1), вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу відносно ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 140 КК України був скасований, оскільки судом допущено неповноту судового слідства, зокрема в повній мірі не досліджено питання правильності поставленого клінічною лікарнею № 2 ОСОБА_8 діагнозу і його наслідків, та при новому судовому розгляді кримінальної справи по суті, зазначено про необхідність призначення повторної комісійної експертизи для з'ясування всіх питань, і вирішити справу відповідно до вимог чинного законодавства.

З матеріалів кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_11 за ст. 140 ч. 1 КК України вбачається, що після скасування вироку, постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 25 червня 2011 року призначено повторну комплексну комісійну медико-криміналістичну експертизу (а.с. 200-204 том 3 кримін.справи, а.с. 71-76 том 1 цивільн.справи) однак, призначена експертиза не проведена з підстав ненадання медичної документації та гістологічного матеріалу (а.с. 223 том 3 кримін.справи).

Крім того, ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 20 червня 2013 року було задоволено клопотання відповідача та третьої особи (а.с. 196-205 том 1), та призначено по справі проведення комплексної комісійної судово-медичної експертизи, на вирішення якої постановлені ряд запитань стосовно обставин травмування ОСОБА_8 під час оперативного втручання, наслідків, механізму, оцінки правильності дій лікаря отоларинголога, тощо, однак, ані відповідач КЗ «Криворізька міська лікарня № 1», ані третя особа ОСОБА_6 у період з дати призначення експертизи і до березня 2015 року не сплатили рахунки за призначену експертизи, у зв'язку з чим матеріали були поверненні до суду без виконання виключно у зв'язку з відсутністю проведення її оплати, у зв'язку з чим посилання представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції на непроведення експертизи у зв'язку з ненаданням експерту документів, колегія суддів не бере до уваги.

Відповідно до вимог ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції було вжито усіх заходів щодо проведення експертизи та забезпечення прав відповідача та третьої особи у доведені своїх заперечень з урахуванням принципу диспозитивності, але оскільки оплата витрат на проведення експертизи не була проведена, що свідчить про ухилення відповідачем та третьою особою від участі в експертизі, колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг щодо неналежності та неповноти висновку експерта Дніпропетровського Бюро СМЕ № 132.

Як вбачається з висновку експерта № 123 від 26.09.2009 року ОКЗ «Бюро СМЕ» (а.с. 7-23 том 1), судово-медична експертна комісія прийшла до підсумків:

«ОСОБА_8 був прооперований з приводу викривлення носової перетинки, що ускладнювалося порушенням носового дихання. Така патологія підлягає оперативному втручанню, діагноз було поставлено правильно. Під час підготовки до оперативного втручання хворий був обстежений в достатньому обсязі.

Оперативне втручання згідно з документами проведено технічно правильно, але хірургом допущена помилка у вигляді пошкодження дна порожнини черепа і тканини мозку (в стороні від області операції на носовій перегородці), саме це знаходиться в прямому причинному зв'язку з наступним летальним результатом.

Причиною смерті ОСОБА_8 стало внутрішньочерепне ускладнення, викликане травмою мозку, яка була заподіяна хірургом під час операції, скоріше за всього під час виникнення кровотечі.

Операція - підслизова резекція носової перетинки, по даним історії хвороби, ускладнилася сильною носовою кровотечею. Ця кровотеча вимагала проведення задньої та передньої тампонади носу по життєвим показникам. Вірогідно, на фоні кровотечі, при якій туга тампонада виконується практично «наосліп», і коли єлектровідсмоктувач не встигає видаляти кров, хірург щипцями пошкодив тонку кістяну пластинку, яка відмежовує решітковий лабіринт від середньої черепної ямки и пройшов інструментом в порожнину черепа.

Як під час обстеження гр. ОСОБА_8 до операції, так і при дослідженні трупу, будь-яких хронічних захворювань організму, патології сосудів головного мозку та аномалій розвитку кісток черепа не виявлено. До виникнення травми (від якої настала смерть) неврологічних розладів у гр. ОСОБА_8 як в амбулаторній картці, так і в історії хвороби, не відмічено».

Зазначений висновок експерта погоджується з матеріалами справи на підтвердження правильності підстав для встановлення вини ОСОБА_6 у вчиненні дій, що призведи до смерті ОСОБА_8

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_10 - ОСОБА_3, підлягаєвідхиленню, апеляційні скарги представника третьої особи ОСОБА_11 - ОСОБА_7 та КЗ «Криворізька міська лікарня № 1», підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні в частині періоду стягнення КЗ «Криворізька міська лікарня № 1 на користь ОСОБА_10 на відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого - 1624,06 грн. щомісячно, змінивши початок цього періоду з 04 квітня 2014 року на 04 квітня 2015 року, а також рішення суду підлягає зміні в частині тривалості та розміру стягнутої з КЗ «Криворізька міська лікарня № 1» на користь ОСОБА_10 матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого до набуття повноліття: зміні цього періоду з 84 місяців та 26 днів на 72 місяці та 26 днів та зменшення розміру шкоди з 137828,42 грн. на 118339,84 грн.

В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3- відхилити.

Апеляційні скарги представника третьої особи ОСОБА_11 - ОСОБА_7 та Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10 серпня 2016 року - змінити в частині періоду стягнення з Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого - 1624,06 грн. щомісячно, змінивши початок цього періоду з 04 квітня 2014 року на 04 квітня 2015 року.

Рішення суду змінити в частині тривалості та розміру стягнутої з Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого до набуття повноліття, змінивши тривалість з 84 місяців та 26 днів на 72 місяці та 26 днів, а також змінивши розмір шкоди з 137828,42 грн. на 118339,84 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: В.П. Зубакова

Л.В.Митрофанова