Справа № 463/3593/16 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/7218/16 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 19 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення та встановлення порядку користування земельною ділянкою,-

в с т а н о в и л а :

ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 19 серпня 2016 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 (стягувач, АДРЕСА_1) до ОСОБА_5, ОСОБА_4, Львівської міської ради (боржник, м. Львів, пл. Ринок, 1) про визнання незаконним та скасування рішення та встановлення порядку користування земельною ділянкою - задоволено.У порядку забезпечення позовних вимог, заборонено Львівській міській раді вчиняти будь-які дії з передачі у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки на АДРЕСА_2 до розгляду справи по суті.

Вказану ухвалу оскаржили ОСОБА_4, ОСОБА_5

В своїй апеляційній скарзі просять ухвалу скасувати та відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову. Зазначають про те, що розгляд справи без їх участі порушив їх право на інформацію про час та місце розгляду справи. Крім цього, судом в ухвалі не було зазначено жодних обставин, що підтверджувались би належними та допустимими доказами про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що свідчить про її незаконність та необґрунтованість. Позивачем не подано жодних доказів про належність їм нерухомого майна, відтак документів щодо надання земельної ділянки. Також судом не враховано вимог п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 року.

В судове засідання окрім представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, решта осіб, що беруть участь у справі (їх представники) не з'явилися, причин неявки не повідомили. Однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників) зважаючи на те, що такі особи належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що інтереси позивача в судовому засіданні захищав представник.

Заяву відповідача ОСОБА_4 з проханням про відкладення розгляду справи з посиланням на захворювання колегія суддів вважала необґрунтованою, оскільки жодних доказів на підтвердження таких доводів стороною представлено не було, тобто у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчили б про захворювання сторони, що унеможливлює її участі у судовому засіданні та відповідно про поважність причин неявки позивача у судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 151-153 ЦПК України та задовольняючи заяву про забезпечення позову виходив з того, що позивачем оспорюється рішення узгоджувальної комісії щодо погодження меж земельної ділянки, наслідком чого є передача такої земельної ділянки у власність. Враховуючи предмет позовних вимог та зважаючи на характер спірних правовідносин, суд вважав доводи позивача в заяві про забезпечення позову в частині заборони Львівській міській раді вчиняти будь-які дії із передачі земельної ділянки у власність, підставними та постановив ухвалу про її задоволення.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення та вимогам закону.

Згідно ч.1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

У разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на майно або грошові кошти неплатоспроможного банку, а також на майно або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, завданих злочином. Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються. Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення тимчасової адміністрації або ліквідації банку, заборони або встановлення обов'язку вчиняти певні дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні тимчасової адміністрації чи ліквідації банку. Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов'язку вчиняти певні дії. Не допускається забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії за позовами власників або кредиторів неплатоспроможного банку до такого банку або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Майно або грошові суми клієнта неплатоспроможного банку, на яке судом накладено арешт до дня віднесення банку до категорії неплатоспроможних, може бути передано приймаючому або перехідному банку чи спеціалізованій установі, утвореній Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, у встановленому законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб порядку з письмовим повідомленням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб особи, в інтересах якої накладено арешт. При цьому передане майно або грошові суми залишаються обтяженими відповідно до ухвали суду про накладення арешту.

Відповідно до змісту п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч.4 ст.151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно змісту п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Як вбачається із виділених матеріалів цивільної справи, що надійшли на розгляд до апеляційного суду, ОСОБА_2 заявлено позов до ОСОБА_5, ОСОБА_4, Львівської міської ради про: 1. визнання незаконним та скасування рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 3.06.2016 року (витяг з протоколу №8) та 2.встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками будинку на АДРЕСА_2 згідно висновків будівельно-технічної експертизи.

З'ясовуючи, зокрема, обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з клопотанням вимогам, судом першої інстанції вірно встановлено, що дії, про заборону яких, як спосіб забезпечення позову, звернулася позивачу, а саме передача у приватну власність відповідачу ОСОБА_5 земельної ділянки на АДРЕСА_2 може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову в частині про: встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками будинку на АДРЕСА_2 згідно висновків будівельно-технічної експертизи та такі дії реально впливають на виконання рішення про задоволення такої вимоги.

Так, передача у власність частини ділянки, про визначення порядку користування якою подано позов відповідачу фактично унеможливить виконання рішення суду про задоволення позову щодо встановлення порядку користування ділянкою у спосіб, який просить позивач.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими, а саму скаргу безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення, ухвалу ж суду першої інстанції, як таку, що відповідає обставинам, що мають значення та постановлена з дотримання вимог закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.2 п.1, 312 ч.1 п.1, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - відхилити.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 19 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: М.М. Шандра

Н.Л. Шумська