УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,

КарпенкоС.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради про визнання безпідставною відмови та захист порушеного права,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради про визнання безпідставною відмови та захист порушеного права.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 2001 року користується нежитловими підвальними приміщеннями в будинку АДРЕСА_1 позначеними на поверховому плані під літ. 6-1 пл. 4,00 кв. м., літ. 6-2 пл. 10,3 кв. м., літ. 6-3 пл. 20,9 кв. м., літ. 6-4

пл. 15,3 кв. м., що є приналежністю до головної речі та відповідно власністю позивача. Позивач мала намір виступити майновими поручителем та передати зазначені приміщення у заставу, для чого зверталася до відповідача з питання впорядкування документації на зазначені нежитлові приміщення, однак отримала відмову в оформленні документів на вказані приміщення.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просила визнати безпідставною відмову Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради у видачі правовстановлюючих документів на підвальні приміщення в будинку АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на нежитлові приміщення, позначені на поверхневому плані підвального поверху під літ. 6-1 пл. 4,00 кв. м., літ. 6-2 пл. 10,3 кв. м., літ. 6-3 пл. 20,9 кв. м., літ. 6-4 пл. 15,3 кв. м.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 червня 2013 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлові приміщення підвального поверху площею 50,5 кв. м., позначені під літ. 6-1 пл. 4,00 кв. м., літ. 6-2 пл. 10,3 кв. м., літ. 6-3 пл. 20,9 кв. м., літ. 6-4 пл. 15,3 кв. м. в будинку АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 червня 2013 року в частині задоволення позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року та залишити в силі рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 червня 2013 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що нежитлові приміщення загальною площею 50,5 кв. м. в підвальному поверсі будинку АДРЕСА_1 є приналежністю до головної речі - квартири позивачки та використовуються нею як господарські приміщення для зберігання речей, продуктів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалюючи в цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності заявлених цих позовних вимог. При цьому зазначив, що судом першої інстанції не було залучено до участі у справі інших осіб, права яких порушуються.

Такі висновки апеляційного суду є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які судом вірно застосовані.

Із довідки ЛКП «Снопківське» від 22 квітня 2013 року судом першої інстанції встановлено, що будинок № 33 на вул. Тютюнників у м. Львові перебуває на балансі ЛКП «Снопківське».

Позивачу належать розміщені в підвальному поверсі зазначеного будинку нежитлові приміщення площею 50,5 кв. м., позначені на поверховому під літ. 6-1 пл. 4,00 кв. м., літ. 6-2 пл.10,3 кв. м., літ. 6-3 пл. 20,9 кв. м., літ. 6-4 пл. 15,3 кв. м.

Поділ підвальних приміщень між мешканцями будинку відбувся у 2001 році, що підтверджується актом інвентаризації ЛКП «Снопківське» від 13 липня 2010 року.

Зазначені приміщення є приналежністю до головної речі - квартири позивачки та використовуються як господарські приміщення для зберігання речей, продуктів.

Актом обстеження приміщення, складеним працівниками балансоутримувача будинку від 04 серпня 2010 року підтверджується проведення позивачем ремонтних робіт в зазначеному приміщенні для підтримання його в належному санітарно-технічному стані.

Відповідно, маючи у власності майно, у позивача виникла необхідність впорядкування документації на зазначене майно, для передачі його в заставу.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що у грудні 2015 року до суду звернулися з апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 червня 2013 року.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1 а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - співвласниками квартири АДРЕСА_1 та комори в підвалі площею 12,6 кв. м у цьому ж житловому будинку згідно свідоцтва про право власності від 10 грудня 2001 року та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 10 липня 2012 року, а тому згідно діючого законодавства вони є співвласниками допоміжних приміщень будинку АДРЕСА_1.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 проживає у АДРЕСА_1 та відсутні докази про право власності на квартиру у даному будинку.

Житловий фонд України утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України (ст. 4 ЖК України).

Згідно з ст. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад(житловий фонд місцевих рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 372 ЦК).

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частинами 1 та 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, як це передбачено ст. 391 ЦК України.

За правилами ч. 1 ст. 1 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їхню власність як квартир(будинків), кімнат у квартирах та однокімнатних будинків, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду.

Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року №4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно в спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього(п.І.І). Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

У той же час законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення.

Так, за ст. 1 Закону «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибулі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно - правових відносин.

Наведені норми свідчать про те, що у житлових будинках можуть бути і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення(магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_3 проживає у АДРЕСА_1 та приналежності права власності на квартиру у вказаному будинку, крім того, у порушення вимоги ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України позивачем не доведено, що спірні нежилі приміщення не відносяться до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин, а тому дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому вірно зазначив, що судом першої інстанції до участі у справі не залучено інших осіб, права яких порушуються.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає положенням ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

На підставі ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова