441/747/16-ц 2/441/500/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2016 року Городоцький районний суд Львівської обл. в складі:

головуючого судді Українець П.Ф.

за участі секретаря Боднар Ю.М.

представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Городок цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Городоцької РДА про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, суд

в с т а н о в и в :

09.06.2016р. ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_4 просила надати дозвіл на виїзд за межі України у ОСОБА_5, з матірю, без згоди та супроводу батька, дитині ОСОБА_6, 24.07.2000р.н. до досягнення ним повноліття.

В суді представник позивачки позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, пояснила, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були в шлюбі, мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, після розірвання шлюбу 26.08.2010р. син проживає з матірю. Влітку цього року позивачка має намір взяти дитину на відпочинок за кордон - у ОСОБА_5 (вона там працює), однак відповідач не дає дозволу на виїзд сина. Вважає, що така поведінка відповідача суперечить інтересам дитини, а тому просить дати дозвіл на виїзд дитини - ОСОБА_6, 24.07.2000р.н. за кордон у ОСОБА_5, до досягнення останнім повноліття, без згоди батька.

Відповідач в судове засідання не зявився, 08.07.2016р., через представника Служби у справах дітей, подав заяву, у якій не заперечує у задоволенні позову, просить про розгляд справи у його відсутності (а.с.29-30).

Представник служби в справах дітей Городоцької РДА просить про задоволення позову, з огляду на ту обставину, що батько дитини не заперечує на тимчасовий виїзд дитини за кордон, про що направив до суду відповідну заяву.

Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд задоволює позов частково.

Так, за положеннями ст. 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За змістом ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно ст.ст. 3, 6 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей незалежно від того чи здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченю інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі життя і здоровий розвиток дитини.

У відповідності до вимог ст. 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

З пояснень представника позивачки, копій свідоцтва про народження і рішення Городоцького райсуду Львівської обл. від 26.08.2010р. (а.с. 7, 9) убачається, що сторони були в шлюбі, який розірвано 26.08.2010р., мають сина ОСОБА_7, 24.07.2000р.н.

Із змісту позову убачається, що позивачка просить надати дозвіл на виїзд з нею, без згоди та супроводу батька, синові ОСОБА_7, 2000р.н., за межі України у ОСОБА_5, мотивуючи тим, що проживає і працює у ОСОБА_5 і бажає, щоб син на період літніх канікул поїхав до неї на відпочинок та оздоровлення.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994р., Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995р. №231 (зі змінами).

Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, а також мети виїзду, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Вищевказані вимоги закону дають підстави для висновку, що законодавцем надано право суду приймати рішення щодо виїзду дитини за кордон при умові строкової конкретно визначеної поїздки з зазначенням країни та часу перебування, та відмови одного з батьків у надані згоди на цей виїзд.

Як убачається із пояснень представника позивачки і змісту позову, ОСОБА_3 просить про надання дозволу на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_7, 2000р.н. за кордон у ОСОБА_5, без згоди батька - ОСОБА_4, оскільки такий не дає згоди на це, місце свого знаходження не повідомляє.

Суд вважає, що таке звернення до суду спрямоване на захист прав та інтересів найперше дитини, відповідає бажанню дитини побачити інші країни світу, розширити світогляд, а тому вимоги позивачки про надання тимчасового виїзду дитини за кордон, без дозволу та супроводу батька підставні та в цій частині підлягають задоволеню.

Надання дозволу на виїзд неповнолітнього ОСОБА_6, 2000р.н. без згоди батька за кордон до досягнення ним повноліття, як про це просить позивачка, суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, і фактично позбавляють відповідача можливості брати участь у вихованні сина та можливості спілкування з ним.

Більше того, надання судом дозволу на майбутнє на неодноразовий виїзд дитини за кордон без згоди одного із батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування, як про це просить позивачка суперечить положенням чинного законодавства.

З огляду на наведене, суд не має правових підстав для задоволення позову в частині надання дозволу на виїзд неповнолітнього ОСОБА_6, 2000р.н. без згоди батька за кордон до досягнення ним повноліття і в цій частині в задоволенні такого відмовляє.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-66, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

позов задовольнити частково.

Надати дозвіл на виїзд на відпочинок у період з 19.07.2016р. по 01.09.2016р. неповнолітньому ОСОБА_6, 24 липня 2000р.н. з території України до ОСОБА_5, за відсутності дозволу батька ОСОБА_4, 20.08.1976р.н., у супроводі матері ОСОБА_3, 26.06.1978р.н.

У задоволенні решті вимог відмовити - за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_4, 20.08.1976р.н., проживаючого на ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_3 551 грн. 20 коп. судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів.

С у д д я : ОСОБА_8