Справа № 307/1501/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

13 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Боднар О.В, ОСОБА_1

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Тячівського районного суду від 13 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тячівського районного суду від 13.06.2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням позивачі подали апеляційну скаргу в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Мотивують свої вимоги тим, що рішення суду не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду підтримала вимоги апеляційної скарги, оскільки вважає, що відповідачі безпідставно чинять їй перешкоди в користуванні власним будинком.

Представник позивача в особі адвоката ОСОБА_6 підтримав, вимоги апеляційної скарги й просив задоволити таку з наведених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_7 заперечив щодо вимог апеляційної скарги й просив відхилити таку, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, але заяви про відкладення розгляду справи не подав. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання апеляційної інстанції не зявились, однак надіслали на адресу суду заяву в якій просять розглянути справу в їх відсутності. Щодо задоволення апеляційної скарги заперечують із підстав поданих у запереченні на апеляційну скаргу.

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне розглядати скаргу за відсутності сторін, що не зявились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін які брали участь у справі та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Подаючи апеляційну скаргу на рішення суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначили, що, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Тячівський районний суд не дослідив докази у справі, висновки суду є хибними, вказують на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, зокрема, те, що позивачі є власниками житлового будинку № 62 по вул. Радянська в ? частині, що стверджується свідоцтвом про право приватної власності. Позивачі погодились на тимчасове проживання в їх будинку ОСОБА_4, однак відповідачі почали робити перешкоди в користуванні жилим приміщенням, а саме закривати вхідні двері до будинку, що свідчить про порушення правил співжиття, і роблять неможливими для ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживання у власному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, то з метою захисту свого права власності, позивачі вимушені були звернутись до суду з даним позовом.

Та, не дивлячись на зазначене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що позивачі звертались неодноразово в Буштинську селищну раду із приводу порушення їх прав, як власників будинку по вул. Радянська, 62 в смт. Буштино, однак їм розяснено, що вирішення даного питання відноситься до компетенції правоохоронних органів, а не селищної ради (а.с.40).

Також, на, а.с.41 міститься талон-повідомлення про прийняття заяви ОСОБА_2 16.03.2016 про вчинення кримінальних правопорушень та інших подій, та на, а.с.8 міститься відповідь на таку заяву, що в діях ОСОБА_8 відсутні ознаки кримінального діяння.

Проте, з наданих доказів, не вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 порушують правила співжиття, так як лист начальника ВП стосується ОСОБА_8, яка не є стороною у справі, а з листа селищного голови не вбачається, що до відповідачів вживалися будь-які заходи запобігання щодо порушень правил співжиття.

Відповідно до п. 33 постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав вказано, що, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Виходячи зі змісту ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тобто, положеннями даної статті, захищено права власника від порушень, не повязаних із позбавленням володіння.

Виходячи з позовних вимог, позивачі, хоч і зазначають про створення їм перешкод у користуванні житловим будинком, проте, при цьому, вимагають виселення позивачів із даного житлового будинку № 62 по вул. Радянській у смт. Буштино без надання іншого житлового будинку. Тобто, із цього слідує, що фактично позовні вимоги позивачів полягають у виселенні без надання іншого житла.

Питання виселення осіб, які проживають із власником житлового будинку, регулюються ЖК України.

Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Та виходячи із приписів ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Дана норма передбачає, що виселенню підлягають особи, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 через систематичне порушення правила співжиття, які роблять неможливим для позивачів проживання з ними в одному будинку, притягались до адміністративної відповідальності або до них вживались заходи громадського впливу.

Слід також зазначити, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не являються особами, які самоправно проживають у житловому будинку, чи являються сторонніми особами для власників не повязаними родинними стосунками.

Представник ОСОБА_7 пояснив, що коли позивачі звернулись до поліції із приводу того, що відповідачі не дають їм доступу до житлового будинку, то відповідачі надали працівнику поліції дублікат ключа від житлового будинку. Те жиле приміщення в якому проживають позивачі, має кращі умови для проживання, ніж житловий будинок.

Виходячи з фактичних обставин справи з огляду на те, що позивачами не доведено факту порушення правил співжиття, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що вимога позивачів про виселення відповідачів без надання їм іншого житла є безпідставною і необґрунтованою.

У позовній заяві та апеляційній скарзі позивачі посилаються на той факт, що відповідач ОСОБА_4 прописаний у м. Івано-Франківську, вул. Чорновола, 24, а відповідач ОСОБА_5 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сам по собі той факт, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані в іншій квартирі, не тягне за собою позбавлення їх права користування спірним житлом на правах члена сімї власника цього житла, оскільки відповідно до ст. 2 ЗУ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно із ч. 10 ст. 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією із цих адрес за власним вибором.

Аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок про те, що відсутність реєстрації особи за місцем її фактичного проживання, куди вона вселилася за згодою власника, не є підставою для обмеження прав цієї особи як члена сімї власника жилого приміщення, зокрема, права проживання у ньому.

Крім того, слід зауважити, що згідно акту обстеження дворогосподарства в селищі Буштино, по вул. Радянська, 62, від 17.05.2016 року, після пожежі, яка мала місце в 2010 році, у будинку зроблений капітальний ремонт, фасад будинку оброблений, замінено водопровідні труби, побудовано нову каналізацію, замінено підлогу, закуплено дві спальні. На дворі побудований гараж (а.с.6). Отже, за час проживання відповідачів у даному будинку здійснилась відбудова та капітальний ремонт житла.

Оскільки у судовому засіданні не встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 необхідно відмовити.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способом, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Зважуючи на вищенаведені обставини, доводи апеляційної скарги не можуть бути взятими до уваги, так-як не спростовують висновків суду першої інстанції та вище викладеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених статтями 213, 308 ЦПК України дійшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 13 червня 2016 року, залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили .

Головуючий : __________________ Судді : _________________

_________________