Ухвала

іменем україни

20 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ступак О.В., Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Дочірнього підприємства «Дружба сервіс - житло 2» Приватного підприємства «Дружба сервіс - житло 1» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території, за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 19 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ДП «Дружба сервіс - житло 2» ПП «Дружба сервіс - житло 1» звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило стягнути з відповідачів заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачі проживають у квартирі АДРЕСА_1. На ім'я відповідача ОСОБА_3 відкрито особовий рахунок НОМЕР_1. Розмір щомісячної плати за утримання будинку та прибудинкової території становить 107 грн 10 коп. в місяць. Однак, відповідачі систематично не вносять плату за утримання будинку та прибудинкової території, через що станом на 01 травня 2015 року у них виникла заборгованість у розмірі 2 207 грн 10 коп. На попередження про необхідність сплатити борг відповідачі не реагують.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 19 травня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 в користь Дочірнього підприємства «Дружба сервіс житло 2» Приватного підприємства «Дружба сервіс житло 1» заборгованість по оплаті за утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 551 грн 77 коп.

Стягнуто із ОСОБА_4 в користь Дочірнього підприємства «Дружба сервіс житло 2» Приватного підприємства «Дружба сервіс житло 1» заборгованість по оплаті за утримання будинку та прибудинкової території в сумі 551 грн 77 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ст. ст. 322, 360 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та зберігання спільного майна, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Обов'язок відповідача сплатити борг за надані послуги ґрунтується на вимогах ч. 3 ст. 11, ст. 322, ст. 509, ст. 526 ЦК України та нормах Закону України «Про житлового комунальні послуги».

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах, а відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 32 зазначеного Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно, відповідно до умов договору.

Положеннями ст. ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначенні обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановленні договором або законом (п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»), а обов'язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором (п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із доведеності факту надання позивачем відповідачам послуг з утримання будинку та прибудинкової території, які ними не оплачені, що призвело до виникнення заборгованості та порушення прав позивача, які підлягають стягненню за утримання будинку та прибудинкової території.

На підставі наявних у справі доказів суд правильно встановив, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності чотирьом особам: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Договір про надання послуг сторонами не укладався, проте відсутність відповідного договору не є підставою для звільнення від оплати наданих послуг з утримання будинку та прибудинкової території, оскільки згідно зі ст. 11 ЦПК України цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб які породжують ці права та обов'язки, і такою дією є надання послуг та їх отримання відповідачем.

Правильним є висновок суду, що відповідачі від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялися, тобто отримували та користувалися але не сплачували за них. Крім того відповідачі, не подали належних та допустимих доказів того, що вони не користувалися послугами з утримання будинку та прибудинкової території за вказаний період.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи на правильність висновків судів не впливають, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

І.К.Парінова