Справа № 446/579/14 Головуючий у 1 інстанції: Бакай І.А.
Провадження № 22-ц/783/1980/16 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б. суддів: Шандри М.М., Левика Я.А. секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, представників ОСОБА_4,

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Приходько Наталія Миколаївна про визнання договору дарування частково недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року поновлено ОСОБА_2 строк позовної давності. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Приходько Наталія Миколаївна про визнання договору дарування частково недійсним - відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що 15.05.1997 року батько сторін ОСОБА_8 склав договір дарування на будинок АДРЕСА_1 обдарованим ОСОБА_9, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 У договорі сторони домовилися про певний порядок користування приміщеннями будинку, який був чітко обумовлений друкованим текстом договору. Однак, у невідомий ій час в договорі дарування було внесено від руки кульковою ручкою допис про те, що вся сходова клітка, приміщення підвалу, зазначені на плані I, III, IV, V, 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, на першому поверсі веранда зазначена в плані 1, коридор зазначений на плані 1-6, горище переходять в спільне користування лише ОСОБА_6 та ОСОБА_3 При цьому сторонами договору цієї дописки не було засвідчено підписами. Вказує, що судом першої інстанції спотворено зміст норми права, оскільки вимога про «застереження дописок перед підписами відповідних осіб (учасників угод)» була наявна у Наказі МЮ України №18/5 від 14.06.1994 року, чинному на момент здійснення спірної дописки у договорі дарування від 15.05.1997 року. Вважає, що суд мав усі підстави для визнання спірного правочину в частині дописки недійсним.

Просить скасувати рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволити, визнати недійсним договір дарування від 15.05.1997р. в частині дописки прізвищ ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у розділі про перехід у спільне користування співвласників всієї сходової клітки, приміщення підвалу, зазначені в плані I, III, IV,V, 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, на першому поверсі веранда, зазначена в плані 1, коридор, зазначений в плані 1-6, горище в будинку АДРЕСА_1. Вирішити питання судових витрат.

Приватний нотаріус Приходько Н.М. в судове засідання не з'явилася, хоча про розгляд справи була повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 188), про причини неявки суд не повідомила та з клопотанням провідкладення розгляду справи не зверталася, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, ОСОБА_3, представників ОСОБА_4, ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 15.05.1997 року укладено договір дарування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, який зареєстровано в реєстрі за НОМЕР_1 та засвідчено приватним нотаріусом Кам'янка-Бузького районного нотаріального округу Приходько Н.М. між ОСОБА_8 та його дітьми ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Даним договором передбачено порядок користування приміщеннями та конкретизовано постійне та спільне користування будинком.

Матеріалами справи встановлено, що в абзаці 4 п. 1 вищенаведеного договору про передачу у спільне користування: сходової клітки, приміщень п/підвалу зазначених у плані I, III, IV, V, 1-1,1-2,1-3,1-4,1-5, на першому поверсі веранди, позначеної в плані 1, коридору, зазначеного у плані 1-6 та всього горища, після слів «в спільне користування співвласників» міститься однакова за змістом та формою викладення дописка «ОСОБА_6 та ОСОБА_3», в кінці посвідчувального напису ця дописка застережена підписом та печаткою нотаріуса Приходько Н.М. (а.с. 10)

Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.06.2003р. будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 із часткою 29/100 та ОСОБА_6 із часткою 35/100 (а.с. 11)

Районним судом встановлено, що згідно оглянутих у судовому засіданні примірниківдоговору, представленого нотаріусом та наданих сторонами - ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 (примірник ОСОБА_2), НОМЕР_3 (примірник ОСОБА_3), НОМЕР_4 (примірник ОСОБА_6) всі примірники містять ідентичний друкований текст і ідентичні дописки.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Пунктом 18 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України №18/5 від 14.06.1994р. із змінами, внесеними згідно з Наказами Мінюсту №21/5 від 12.08.1996р.,№26/5 від 31.03.1997р., станом на момент посвідчення договору дарування укладення договору дарування 15.05.1997р., передбачено, що посвідчувальний напис повинен бути написаний ясно, чітко, без підчисток, вільні місця - прокреслені, дописки та інші виправлення - застережені.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 районний суд виходив з того, що позивач не надала суду достатніх доказів того, що їй не було відомо про дописку у тексті договору, примірник договору з допискою та застереженням перебував і залишається перебувати у позивача, що свідчить про прийняття нею дарунку згідно волі батька без застережень.

Однак, колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обгрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Колегія суддів погоджується з доводами в апеляційній скарзі про те, що дописки в спірному договорі мали бути засвідчені та підписані сторонами договору, виходячи із наступного.

Згідно до інформації Міністерства юстиції України від 23.09.2016р. № 32733/26301-0-33- 16/8.3, вбачається, що зміни до пункту 17 Інструкції не вносилися.

Відповідно до п.17 архівної копії Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, тексти нотаріально посвідчувальних угод, засвідчувальних копій документів і виписок з них, тексти перекладів та заяв повинні бути написані ясно і чітко; числа і строки, що стосуються змісту посвідчувальних угод, мають бути позначені хоча один раз словами, а назви юридичних осіб - без скорочень і з зазначенням їх адреси. В необхідних випадках зазначаються номери рахунків юридичних осіб в установах банків.

Прізвище, імена та по батькові громадян повинні бути написані повністю із зазначенням місць їх проживання. При посвідченні угод за участю іноземних громадян зазначається також їх громадянство.

На нотаріально оформлених документах не заповнені до кінця рядки та інші вільні місця прокреслюються, за винятком документів, призначених для дії за кордоном, в яких прокреслення не допускаються. Дописки і виправлення повинні бути застережені нотаріусом перед підписом відповідних осіб (учасників угод та інших осіб, які підписали угоду, заяву та ін.) і повторені в кінці посвідчу вального напису. При цьому виправлення мають бути зроблені так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене, можна було прочитати.

Виправлення, зроблені в тексті нотаріально оформленого документа, який не потребує підпису особи, що звернулася до вчинення нотаріальної дії (наприклад, копії документа), застерігаються нотаріусом лише в кінці посвідчувального напису.

Якщо документ, що підлягає посвідченню або засвідченню, викладений неправильно чи неграмотно (чи складений з порушенням вимог чинного законодавства), нотаріус пропонує особі, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, виправити його або скласти новий. На прохання заінтересованої особи документ може бути складений нотаріусом.

У випадках, коли документи, що посвідчуються, видаються або засвідчуються, викладені на двох і більше окремих аркушах, вони повинні бути прошиті, а аркуші пронумеровані і скріплені підписом і печаткою нотаріуса.

Згідно листа Управління комп'ютерних систем апарату Верховної ради України № 19/7-35(211402) від 09 вересня 2016 p., в результаті технічної помилки текст Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України станом на 15.05.1997р., розміщений на офіційному веб-сайті Верховної ради України, мав часткові розбіжності з автентичним текстом Інструкції, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 № 18/5.

Однак, судова колегія вважає помилковим висновок районного суду, що позивачкою з поважних причин пропущено строк звернення до суду, а тому з цих підстав рішення районного суду слід скасувати.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

17.03.2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Приходько Н.М., у якому просила поновити пропущений строк позовної давності, у зв'язку з тим, що про неправомірні дії при укладені договору дарування їй стало відомо тільки у 2012 році та визнати частково недійсним договір дарування від 15.05.1997 року, серії НОМЕР_4, зареєстрований в реєстрі за № НОМЕР_1, засвідчений приватним нотаріусом Кам'янка-Бузького районного нотаріального округу Приходько Н.М., а саме дописки прізвищ ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у розділі про перехід у спільне користування співвласників всієї сходової клітки, приміщення п/підвалу зазначені в плані I, III, IV, V, 1-1,1-2,1-3,1-4,1-5, на першому поверсі веранди, позначеної в плані 1, коридору, зазначеного у плані 1-6горище в будинку АДРЕСА_1, (а.с. 5-6)

Як вбачається із матеріалів справи 16.10.2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 звернулися до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності, у якій просили відмовити ОСОБА_2 у поновленні пропущеного строку позовної давності з підстав не доведення позивачем поважності причин його пропуску та застосувати позовну давність до позовних вимог ОСОБА_2 (а.с. 21-22)

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судомлише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обгрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору.

Вищенаведена правова позиція висловлена також в Постанові Верховного суду України у справі за № 6-246цс14 від 11 лютого 2015 року, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Окрім того колегія суддів звертає увагу на правову позиція висловлену Верховним судом України в Постанові віл 21 травня 2014 року у справі № 6-7цс14, згідно якої відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Колегія суддів не погоджується із висновком районного суду, що позивачка дізналась про порушення її прав із відповіді головного управління юстиції у Львівській області № В/З 18/0/4-12/04 від 13.12.2012 року, що є поважною причиною на поновлення строку звернення до суду, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що позивач як дієздатна особа своїми діями набула право власності на 29/100 частин будинку прийняла дарунок згідно укладеного договору. Право власності на дарунок відповідно до вимог ст.ст. 128, 243 ЦК УРСР виникло у позивача з моменту отримання правовстановлюючого документа.

Встановлено, що договір виданий сторонами у 1997 році після його оформлення у нотаріуса в той самий день. Отримавши документи позивач своїми діями зареєструвала договір в БТІ та отримала реєстраційне посвідчення в 1997р., реєстрація здійснена під № НОМЕР_5 25.05.1997р. Копія дубліката витягу про реєстрацію права власності на 29/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 від 18.06.2003р. видана позивачу ДКП Червоноградське МБТІ, в якому вказано, що реєстрація права власності здійснена, номер запису НОМЕР_5 в книзі 2. (а.с. 11)

За загальним правилом реєстрація права власності здійснюється за заявою власника майна. На підставі факту реєстрації видається реєстраційне посвідчення. Як власник майна згідно укладеного договору від 15.05.1997р. ОСОБА_2 зареєструвала набутий дарунок 25.05.1997р., а у 2003 році отримала дублікат витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Отже факт набуття та реєстрації права власності на підставі договору дарування у визначеному законом порядку позивачем не спростований, інших дат набуття права власності, ніж ті, що зазначені в договорі позивач не довела.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає необгрунтованими покликання позивачки, про те, що про неправомірні дії при укладенні договору дарування їй стало відомо тільки у 2012 році, та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Окрім того як встановлено судом та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 у 2003 році оформила право власності згідно договору дарування від 15.05.1997 року на 29/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З врахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності.

Відповідно до п.1. ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Приходько Наталія Миколаївна про визнання договору дарування частково недійсним, у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Я.А. Левик