Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2016 р. Дніпровський районного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаврилової О.В.,

при секретарі - Томіленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь борг за договором позики у сумі 1530496,00грн., стягнути з відповідача ОСОБА_3 на свою користь борг за договором позики у сумі 779161,00грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що наприкінці грудня відповідачі звернулись до позивача з проханням позичити кошти на лікування ОСОБА_4 в розмірі 100000,00 євро. Позивач зібрав кошти в необхідному розмірі та 23.12.2013 року передав ОСОБА_2 70000,00 євро у борг, зі строком повернення до 23.12.2014 року. Крім того, 28.12.2013 року позивач передав ОСОБА_3 30000,00 євро у борг, зі строком повернення до 28.12.2014 року. Починаючи з 2014 року відповідач ОСОБА_2 повернула позивачу 15000,00 євро, а ОСОБА_3 - 2000,00 євро. Відповідачі не заперечують проти повернення боргу, проте борг не повертають, просять почекати. На даний час кошти необхідні позивачеві для особистих потреб. Станом на 26.10.2016 року заборгованість відповідача ОСОБА_2 перед позивачем складає 55000,00 євро, що за курсом НБУ становить 1530496,00 грн., заборгованість ОСОБА_3 перед позивачем складає 28000,00 євро, що за курсом НБУ становить 779161,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав, додатково пояснив, що грошові кошти були надані в борг для лікування чоловіка відповідача ОСОБА_2 та, відповідно, зятя відповідача ОСОБА_3 Кошти в розмірі 70000,00 євро були передані особисто ОСОБА_2, а в розмірі 30000,00 євро - особисто відповідачу ОСОБА_3, про що кожним з відповідачів особисто були складені відповідні розписки.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти заявлених вимог не заперечувала та пояснила, що у 2013 році брали кошти у позивача на лікування чоловіка, який знаходився в реанімації, протягом 2014 року повернула кошти на загальну суму 15000,00 євро 15 тисяч гривень, а відповідач ОСОБА_3 протягом 2014 року повернула кошти в сумі 2000,00 євро.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти заявлених вимог до зазначеного відповідача заперечувала та зазначила, що кошти потрібні були на лікування чоловіка дочки. При цьому пояснила, що кошти в сумі 30000,00 євро безпосередньо були отримані ОСОБА_3 від позивача, про що склала розписку, проте взяла гроші не на свої потреби, а для передачі ОСОБА_2 - для лікування чоловіка останньої, тому повертати їх ОСОБА_3 не повинна. В 2014 року ОСОБА_3 особисто повернула позивачеві кошти в розмірі 2000,00 євро.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.12.2013 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала в борг 70000,00 євро у ОСОБА_1 на строк один рік, а саме до 23.12.2014 року, та зобов'язалась повернути позику в повному обсязі 23.12.2014 року (а.с.47).

28.12.2013 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала в борг 30000,00 євро у ОСОБА_1 на строк один рік (а.с.46).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи розписки, складені 23.12.2013р. ОСОБА_2 та 28.12.2013р. ОСОБА_3, виходячи зі змісту та суті цих право чинів та вказаних вище положень закону, суд приходить до висновку, що за своєю правовою природою, вони є договором позики в розумінні ст. 1046 ЦК України.

При цьому судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що відповідачем ОСОБА_3 особисто були отримані від позивача кошти в сумі 3000,00 євро, про що нею же складено відповідну розписку. При цьому, мета, з якою зазначений відповідач одержав вказані кошти не впливають на обов'язок повернення боргу.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1. ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений законом або договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, актів цивільного законодавства. Згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини справи визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Сторонами в судовому засіданні визнано факт отримання відповідачем ОСОБА_2 - 70000,00 євро та відповідачем ОСОБА_3 - 30000,00 євро, як і факт позивачу частини суми позики: ОСОБА_2 - 15000,00 євро, ОСОБА_3 -2000,00 євро.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Станом на дату ухвалення даного рішення - 22.12.2016р., згідно офіційного курсу НБУ, курс гривні до євро становить 2754,2042грн. за 100,00 євро.

Згідно позовної заяви, позивач визначив заборгованість в еквіваленті станом на 26.10.2016р. (2782,72грн. за 100,00 євро).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 1514812,31грн. ((55000,00 євро х 27,542042грн.), з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 771177,18грн. ((28000,00 євро х 27,542042грн.).

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, в сумі 6980,00грн. - по 3445,00грн. з кожного з відповідачів.

На підставі наведеного, ст. ст. 526, 530, 533, 610-612, 625, 1046, 1047 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 179, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 1514812,31грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3445,00грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 771177,18грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3445,00грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі через Дніпровський районний суд м. Києва апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Якщо особа яка оскаржує рішення не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя