Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.08.2016 Справа №607/1267/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді В.М. Братасюка

за участю секретаря О.І. Чичкевич

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Лізингова компанія ВАШ АВТО» про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності , -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду знаходиться цивільна справа № 607/1267/16-ц за позовом ОСОБА_1 до TOB «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживача, визнання недійсним договору №003348 фінансового лізингу від 26.01.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 і ТзОВ «Лізингова компанія ВАШ АВТО», та стягнення в порядку реституції 35 000 гривень.

Згідно уточнених позовних вимог від 17.06.2016 року, позивач посилається на ту обставину, що 26.01.2016 року між ним та TOB «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено спірний договір фінансового лізингу, з метою набуття в майбутньому, після сплати усіх лізингових платежів, автомобіля марки Рено Дастер, на виконання якого (договору) позивачем було сплачено відповідачу кошти у розмірі 35 000 грн. адміністративного платежу.

Обґрунтовує вимоги тим, що спірний правочин не відповідає вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", положеннями якого заборонено включати до змісту договорів умов, котрі є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача; крім того позивач вважає, що спірний договір повинен був бути посвідченим нотаріально, оскільки має ознаки договору найму транспортного засобу за участі фізичної особи, а також, на думку позивача, договір фінансового лізингу було укладено відповідачем протиправно, за відсутності отримання ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг.

У судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги від 17.06.2016 року підтримали з підстав, викладених у змісті уточнених позовних вимог, просить їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, направив суду письмові заперечення проти позову, згідно яких просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Вказав, що відповідачем належним чином виконуються зобов'язання за договором, а позивач перед його підписанням ознайомився з умовами угоди та погодився із ними.

Заслухавши пояснення, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Отже 26.01.2016 року між ТзОВ «ВАШ АВТО» (надалі за текстом - Лізингодавець) та ОСОБА_1 (надалі за текстом - Лізингоодержувач) підписано Договір №003348 фінансового лізингу та Додаток №1 і Додаток №2 до даного договору.

Відповідно до розділу «Визначення термінів» у Договорі №003348 фінансового лізингу терміни вживаються в наступному значенні, зокрема:

Адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого постеж, що підлягає сплаті Лізингоодержувчем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів, для укладання Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір Адміністративного платежу відображається у Додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Комісія за супроводження Договору - грошові кошти сплачені за послуги супроводження Договору, які сплачуються Лізингоодержувачем у складі лізингового платежу. Розмір Комісії за супроводження Договору відображається у Додатку №3 до Договору та становить погоджений Сторонами відсоток.

Обсяг фінансування - сума грошових коштів, що становить різницю між Вартістю Предмета лізингу, на момент його передачі та сплаченим Лізингоодержувачем Авансовим платежем та можливою доплатою у відповідності до умов Договору. На суму Обсягу фінансування нараховуються відсотки (проценти), обсяг фінансування та відповідні відсотки підлягають сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця. Порядок та розміри сплати Обсягу фінансування визначається у Договорі та Додатку №3 до Договору.

Лізинговий період - період за який Лізингоодержувач здійснює оплату за користування Предметом Лізингу.

П. 8.1 Договору №003348 фінансового лізингу передбачено, що сторони погоджуються, що Лізингові платежі та Інші Платежі, що підлягають сплаті за ним Договором на користь Лізингодавця, відображають справедливу вартість Предмета лізингу та забезпечують отримання Лізингодавцем суми очікуваної на дату виконання Договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого КБ «Райффайзен Банк Аваль» при продажу долара США станом на дату, коли кожен Платіж підлягає оплаті.

П. 8.5 Договору №003348 фінансового лізингу передбачено, що всі платежі, які визначаються у Додатку №1 та Додатку №3 до даного Договору сплачуються Лізингоодержувачем згідно з вказаних додатків на підставі рахунків виставлених Лізингодавцем.

П. 10.1. Договору №003348 фінансового лізингу передбачено, що Лізинговий платіж це платіж, що сплачується кожного місяця Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до Договору). Кожний лізинговий платіж включає - відсотки (проценти) за користуванням Обсягом фінансування в розмірі 21 % річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно) - частина від Обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу) - комісія за супроводження Договору в розмірі 7%.

П. 10.3. Договору №003348 фінансового лізингу передбачено, що на момент укладання даного договору попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 200.64 (двісті) доларів 64 центи, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного Договору, що відповідно становить 5417.28(п'ять тисяч чотириста сімнадцять)грн. 28 коп. у гривневому еквіваленті на дату укладання цього договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні. У випадку залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, та до передачі предмета лізингу Лізингоодержувачу сторони зобов'язані підписати Додаток №3 до даного договору (Графік сплати лізингових платежів або План відшкодування або Додаток №3 до Даного договору).

П. 17.2. Договору №003348 фінансового лізингу передбачено, що підписання цього Договору та Додатків до нього є свідчення факту ознайомлення, розуміння Сторонами та згоди Сторін з усіма визначеними, умовами та змістом Договору та Додатків до нього.

Також статтею 17 Договору №003348 фінансового лізингу «Прикінцеві положення» визначено, що Додатками до даного Договору є:

*Додаток №1 - Графік сплати Авансового внеску;

*Додаток №2 - специфікація;

*Додаток №3 - Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Судом встановлено, що позивачем було сплачено відповідачу кошти в сумі 35 000 гривень, що стверджується наявною у справі квитанцією ПАТ «А-БАНК» від 26.01.2016 року, з відміткою в призначенні платежу: «платіж зг Договору 003348 від 26.01.2016 року від ОСОБА_1».

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін а інших осіб, які беруть участь у справі. (ч.1 ст. 11 ЦПК України).

Із змісту заяви позивача про уточнення позовних вимог вбачається, що останній просить визнати правочин недійсним та повернути сторони в попередній стан з наступних підстав:

-порушення відповідачем ч. 12. ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо невиконання обов'язку повідомлення споживача про потенційну можливість зростання вартості робіт (послуг), в порівнянні з їх ціною станом на дату укладання спірного договору фінансового лізингу;

-порушення відповідачем ст. 15 та 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ненадання доступної, достовірної повної та своєчасної інформації про продукцію та виробника, що спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачу властивостей, та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької діяльності;

-внесення відповідачем до спірного договору явно несправедливих в цілому умов, що суперечать принципу добросовісності що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, з урахуванням тих обставин, що положення договору одностороннє визначають відповідальність виключно Лізингоодержувача. (ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»)

-укладання договору без нотаріального посвідчення, хоча договір має ознаки договору оренди автомобіля, вчиненого за участі фізичної особи, та вчинення спірного правочину за відсутності ліцензії у відповідача на надання фінансових послуг.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, відповідно ст. 21 Закону «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: а) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; б) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; в) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; г) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; ґ) ціну продукції визначено неналежним чином.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Положеннями ч. 12. ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо після укладення договору стане очевидним, що послуги, зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору.

Відповідно до ст. 15 Закону «Про захист прав споживачів», у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, споживач має право визнати договір недійсним і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Згідно з ч. 2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 вказаного Закону, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Частиною першою ст. 806 ЦК України, визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Частиною другою ст. 6 Закону України Про фінансовий лізинг визначені істотні умови договору лізингу, якими є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Вищезазначено, що 26 січня 2016 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №003348. Відповідно до умов договору Лізингодавець (Відповідач) придбає у свою власність предмет лізингу, а саме: автомобіль Renault Duster і передає його у користування Лізингоодержувачу (Позивачу) в строк та на умовах цього Договору, а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

З приводу внесення відповідачем до спірного договору явно несправедливих в цілому умов, що суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, з урахуванням тих обставин, що положення договору одностороннє визначають відповідальність виключно Лізингоодержувача. (ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»), суд зауважує наступне.

Позивач зазначає, що оскаржуваний договір фінансового лізингу не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку Лізингодавця за невиконання або неналежне виконання умов Договору, більше того даний договір містить цілий ряд пунктів, що врегульовують відповідальності тільки з боку Лізингоодержувача, а саме: - пункти Договору № 003348 фінансового лізингу від 26.01.2016 року 12,1,12.4,12.5,12.6,12.7,12.8,12.9,12.10,12.11,12.12,12,13.

Зокрема, згідно пункту 12.1 Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі,що передбачені в п.1.7, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням,про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору,шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення ……………….В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40 % (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Отже, на думку позивача, компенсаційні платежі Лізингоодержувача у вигляді 40% авансових платежів та адміністративного платежу в цілому як платежів за дострокове розірвання договору є непропорційно великими.

Аналізуючи зміст доводів позивача, суд наголошує, що в силу ст.60 ЦПК України, обов'язок доказування покладається на кожну із сторін спору, а відтак саме позивач має довести належними та допустимими доказами довести, що розподіл авансового платежу в пропорціях 60 на 40 % між сторонами спору, як компенсацію відповідачу розірвання договору з ініціативи позивача, є явно недобросовісною умовою, що порушує договірний принцип добросовісності, і є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків.

Разом з тим позивачем не наведено обґрунтування з яких порівняльних даних (можливо за аналогічними правочинами інших лізингових компаній, аналітичних публікацій, ринкових цін, тощо), виходив ОСОБА_6, дійшовши до переконання про порушення зі сторони відповідача принципу добросовісності, внісши до умов спірного договору розподіл авансового платежу в пропорціях 60 на 40 % між сторонами спору, як компенсацію відповідачу розірвання договору з ініціативи позивача.

Крім того позивач взагалі не довів яким чином порушуються його права, як споживача послуги, оскільки, як встановлено судом, останній на виконання умов спірного договору, вніс тільки один платіж - адміністративний внесок, а жодних авансових платежів за предмет лізингу не вносив.

Взагалі Верховний Суд України у справі № 6-1024цс16 у рішенні від 22.06.2016 року наголошує, що саме по собі недотримання вимог закону при вчиненні правочину не може бути підставою визнання правочину недійсним, оскільки особа - позивач, діючи добросовісно при вчиненні правочину, окремо має довести порушення, оспорювання чи невизнання власного права чи інтересу іншою стороною.

Відтак, хоча зміст пунктів 12.5,12.6,12.7,12.8,12.9,12.10,12.11,12.12,12,13 ст. 12 Договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» має усі ознаки несправедливого договору, оскільки аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 26.01.2016 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості - однак з огляду на ту обставину, що спірний договір між сторонам лише підписано, жодних доказів про хоча б його часткове виконання однією із сторін, суду не надано та судом не здобуто.

А тому навіть зважаючи на ту обставину, що існують підстави визнання спірного правочину недійсним в частині розділу, положеннями якого передбачено «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу», суд не вважає недоведеним стороною позивача порушення, порушення або оспорювання зі сторони відповідача якогось права чи інтересу станом на дату звернення до суду з заявою про уточнення позовних вимог, чи навіть з дати звернення до суду з первісними вимогами.

Окремо суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що відповідач займається нечесною підприємницькою діяльністю та порушує права позивача, як споживача фінансової послуги, ненаданням доступної, достовірної повної та своєчасної інформації про продукцію та виробника, що спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачу властивостей, оскільки стороною позивача не вказано на будь - які конкретних дій відповідача, які б підпадали під встановлені ст. 15 та 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» заборони.

Більш того, суд апріорі вважає неможливим порушення навіть потенційного права споживача в розумінні ст.15 Закону, оскільки станом на дату звернення позивача з позовом до суду, до останнього будь якого права на автомобіль не перейшло, тобто товар не перебував в статусі «придбаного».

Також суд не вважає, що належними та допустимими доказами позивачем доведено невиконання відповідачем обов'язку повідомлення споживача про потенційну можливість зростання вартості робіт (послуг), в порівнянні з їх ціною станом на дату укладання спірного договору фінансового лізингу.

Разом з тим позивач просить суд надати оцінку спірному договору на наявність ознак невідповідності вимогам закону щодо нотаріального посвідчення та відсутності у відповідача ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг.

Ось з цього приводу суд наголошує на такому.

«…Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.»

Даного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15.

Відтак з'ясуванню підлягає наявність у відповідача ТзОВ «ВАШ АВТО» ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, котрою є. безперечно, здійснення лізингових операцій.

Наявності такої (ліцензії) судом не здобуто, що опосередковано визнано в запереченнях на позов самим відповідачем.

Водночас, знову ж таки, суду є незрозумілим, яким чином, з огляду на обставини, які склалися між сторонами, наявність/відсутність ліцензії впливає на права чи інтереси позивача, котрий, як встановлено судом, не вніс жодного платежу на умовах передбачених договором, та не отримав предмета лізингу у власне розпорядження.

Суд вважає також істотним зауважити наступне.

« ….Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 28 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Автофінанс», нотаріально посвідчено не було.

Тому суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що посилання позивача про несправедливі умови спірного договору, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції хоча і обґрунтував рішення про часткове задоволення позову лише у зв'язку із несправедливими умовами та не взяв до уваги вищезазначені порушення щодо відсутності ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності та нотаріального посвідчення спірного договору…»

Даного правового висновку дійшов Верховний Суд України у згадуваній вище постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. (ч.1 ст. 202 ЦК України.)

Водночас ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відтак законом визначено недійсними правочини нікчемні (в силу прямої вказівки в законі), та оспорювані (ті, котрі можуть бути визнані недійними в судовому порядку).

А тому з огляду на наведене, з урахуванням висновку ВСУ про необхідність нотаріального посвідчення договору лізингу автомобіля, укладеного за участі фізичної особи, договір №003348 фінансового лізингу від 26.01.2016 року, укладений між ОСОБА_1 і ТзОВ «Лізингова компанія ВАШ АВТО» , котрий, як встановлено судом, нотаріально не посвідчувався, є нікчемним в силу закону, і не потребує визнання недійсним за рішенням суду.

З приводу вимоги про повернення 35 000 гривень, сплачених позивачем відповідачу, в порядку реституції.

Вищезазначено, що позивачем було сплачено відповідачу кошти в сумі 35 000 гривень, що стверджується наявною у справі квитанцією ПАТ «А-БАНК» від 26.01.2016 року, з відміткою в призначенні платежу: «платіж зг Договору 003348 від 26.01.2016 року від ОСОБА_1».

Як пояснив в судовому засіданні позивач, він не є обізнаним в юридичних тонкощах, і дану суму йому сказали сплатити працівники відповідача в довільній установі банку. Як кошти аз право отримати автомобіль в лізинг.

Разом з тим суд відзначає, що необхідною умовою застосування реституції, тобто повернення сторін до попереднього стану, шляхом повернення позивачу сплачених на виконання нікчемного правочину коштів, слід встановити факт сплати коштів саме на виконання цього правочину.

Із змісту додатку №1 до договору №003348 фінансового лізингу від 26.01.2016 року, вбачається, що цим додатком визначено графік сплати авансового платежу, й визначено вихідну інформацію: вартість предмета лізингу 12 887, 89 доларів США, авансових платежів 50%, сума авансового платежу 6 443, 94 доларів США, розмір щомісячного авансового платежу - 537 доларів США, адміністративний платіж (10%) - 1288, 79 доларів США, комісія за передачу (3%) 386, 64 долара США, вартість предмета лізингу на дату підписання договору 347 973 гривень та курс долара на дату підписання договору на дату підписання - 27 гривень.

В примітках до додатку 1 зазначено, що грошові зобов'язання виконуються у гривнях, відповідно до п.8.1 ст. 8 Договору якою визначено, що всі платежі підлягають сплаті в українських гривнях.

Натомість статтею 8 Договору передбачено, що сторони погоджуються, що Лізингові платежі та інші Платежі, що підлягають сплаті за цим договором на користь Лізингодавця, відображають справедливу вартість Предмета лізингу та забезпечують отримання Лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання Договру відповідно до чинного курсу обміну валют долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого комерційним банком АТ «Райффайзен Банк Аваль» при продажу долару, станом на дату, коли кожен платіж підлягає оплаті. З цією метою Лізингові платежі, інші Платежі, а також будь - які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим Договором, розраховуються в доларах на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом долара ЧСША до української гривні, чинним на дату оплати.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. (ст. 533 ЦК України).

Системний аналіз змісту платіжного документа, наданого позивачем, а саме квитанції ПАТ «А-БАНК» від 26.01.2016 року, з відміткою в призначенні платежу: «платіж зг Договору 003348 від 26.01.2016 року від ОСОБА_1», згідно якої вбачається сплата позивачем на адресу відповідача 35000 гривень, у взаємозв'язку із змістом додатку №1 до договору №003348 фінансового лізингу від 26.01.2016 року, та ст. 8 самого Договору, дозволяє суду зробити висновок про відсутність між сторонами спору чіткої згоди щодо суми адміністративного внеску в валюті України гривні, що підлягав до сплати позивачем - в додатку № 1 до договору відсутній чіткий гривневий еквівалент суми адміністративного внеску, лише зазначено курс долара на дату підписання договору на дату підписання - 27 гривень, натомість ст. 8 Договору, до якої відсилає додаток № 1, з метою визначення гривневого еквіваленту платежу, наявна відсилка до готівкового курсу долара США комерційного банку АТ «Райффайзен Банк Аваль», станом на дату проведення платежу, й за офіційного встановленого НБУ курсу долара США до гривні станом на 26.01.2016 року 1 долар США - 24.829819 гривень, що є значно нижчим ніж 27 гривень за 1 долар США, суд не вважає доведеною величину 27 гривень за 1 долар США, як таку, що відображає дійсний готівковий курс АТ «Райффайзен Банк Аваль» станом на 26.01.2016 року, як і обізнаність позивача, як споживача фінансової послуги, щодо чітко визначної суми адміністративного платежу в національній валюті України.

При цьому якщо математично обрахувати 10 відсотків (Адміністративний платіж) від вартості предмета лізингу 347 973 гривень, то сума платежу складатиме 34 797, 3 гривень, натомість позивачем сплачено відповідачу 35 000 гривень, й в установі комерційного банку «А-БАНК», щодо якої відсутній обов'язок приймати платежі від платника з готівковим курсом обміну валют, встановленим іншим комерційним банком - в даному випадку АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Більш того з квитанції узагалі не вбачається, за що сплачені відповідні кошти - чи це адміністративний платіж. чи будь який інший (лізинговий, тощо).

Таким чином суд приходить до переконання про визнання неукладеним договору між сторонами спору в частині визначення чіткої суми адміністративного внеску, а тому кошти в розмірі 35 000 гривень, сплачені позивачем відповідачу згідно квитанції ПАТ «А-БАНК» від 26.01.2016 року, з відміткою в призначенні платежу: «платіж зг Договору 003348 від 26.01.2016 року від ОСОБА_1», є такими, що отримані відповідачем без достатньої правової підстави, і не можуть бути стягнені в порядку реституції.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 61, 119, 120, 212- 215, 222 ЦПК України, ст.15, 16, 202, 203, 204, 215, 220 ЦК України, Постановою №9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справі про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, суд , -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Лізингова компанія ВАШ АВТО» про визнання недійсним договору №003348 фінансового лізингу від 26.01.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 і ТзОВ «Лізингова компанія ВАШ АВТО», та стягнення в порядку реституції 35 000 гривень - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 10 днів з дня проголошення рішення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Головуючий В.М. Братасюк