ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Андросенко А.С., позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

24 листопада 2016 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи вимоги тим, що їй на праві особистої власності належить 1/10 частина будинку по вул. Горького, 11 в с. Устимівка, Васильківського району Київської області. Решта будинку належить, зокрема, 1/10 частина ОСОБА_2С, який є колишнім чоловіком позивачки. З моменти заселення всі комунальні послуги сплачує позивач. Вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою, щоб він сплатив частину коштів за комунальні послуги, проте він відмовляється. На підставі зазначеного, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 10 007,50 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на вищевказані обставини.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, просили позовні вимоги залишити без задоволення.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішення Фастівського міськрайонного суду від 19.11.2012 року було розірвано (а.с. 8).

Як вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку від 07.11.2013 року, будинок по вул. Горького, 11 в с. Устимівка Васильківського району Київської області належить: 10/100 частин ОСОБА_1, 40/100 ОСОБА_4, 40/100 ОСОБА_5 та 10/100 ОСОБА_2 (а.с. 9-16).

Відповідно до свідоцтва про народження серії І-ТП № 314445, ОСОБА_4, 24.09.2001 року є дочкою ОСОБА_6 (а.с. 5).

Згідно свідоцтва про народження серії І-ОК № 069923, ОСОБА_5, 16.05.2007 року є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.6).

Таким чином, будинок по вул. Горького, 11 в с. Устимівка Васильківського району Київської області належить на праві спільної часткової власності зазначеним вище особам, зокрема, 10/100 частин належить позивачці ОСОБА_1 та 10/100 відповідачу ОСОБА_2.

Відповідно до положень ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Частинами 1-3 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до правил, вказаних в ч.ч.1, 3, 4 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном (ст. 360 ЦК України).

З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов'язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов'язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Як зазначає позивач у позовній заяві та під час розгляду справи, нею були сплачені кошти за користування газом в період з 2014 рік по 2016 рік та електричною енергією за 2013- 2016 роки на загальну суму 20 015,00 грн. (а.с.18-51).

Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч.2 ст.61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що будинок був придбаний вже після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в ньому зареєстровані позивачка та її спільний з відповідачем син ОСОБА_5

Разом з тим, як слідує з пояснень позивачки та не заперечується відповідачем, з придбанням цього будинку сторони проживали в ньому однією сім'єю, вели спільний побут та господарство, мали взаємні права та обов'язки. Відповідач виїхав з будинку лише в грудні 2016 року через конфліктну ситуацію.

Будь-яких доказів в заперечення цих тверджень не надано.

Отже, після розірвання шлюбу за рішенням суду у 2012 році, сторони відновили подружні стосунки, свідченням чого є: придбання будинку, спільне проживання у ньому з 2013 року до грудня 2016 року, ведення спільного господарства.

Суд вважає, що як співвласники житлового приміщення сторони мають солідарні обов'язки перед постачальниками комунальних послуг, але об'єктом права спільної сумісної власності, згідно ст. 61 СК України, є також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані однім із подружжя і внесені до сімейного бюджету.

За змістом частин 1 і 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Позивачем не надано суду належних доказів, які б відповідно до вимог ст.ст.10, 58-60 ЦПК України, свідчили про те, що вона виключно самостійно та за власні особисті кошти, тобто не з сімейного бюджету, матеріальної основи сімї, проводила у спірний період оплату за житлово-комунальні послуги.

До пояснень позивача, що протягом періоду спільного проживання після розірвання шлюбу відповідач будь-яких грошових коштів до спільного бюджету не надавав, тому повинен компенсувати, як співвласник квартири половину витрат за комунальні послуги, суд відноситься критично, оскільки такі посилання ніякими доказами не підтверджуються. Більш того, позивачка сама визнала, що відповідач здійснював певні витрати на користь сімї, здійснював покупки продуктів харчування, приймав участь у веденні господарства та інше.

Враховуючи викладене суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Таким чином позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат понесених на оплату комунальних послуг не знайшли свого підтвердження.

Керуючись ст. ст. 57, 58, 59, 60, 209,212, 214 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 30 грудня 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова