Справа № 362/6358/15-ц Головуючий у І інстанції Медведєв К. В.
Провадження № 22-ц/780/3040/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 11.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову вказувало, що між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого позивач надав відповідачу на умовах повернення, строковості та платності грошові кошти (кредит) в сумі 21 160,00 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом, строком до 10.07.2014 року.

ПАТ «Дельта Банк» посилається на те, що позичальник в порушення вимог кредитного договору свої зобовязання належним чином не виконав, в результаті чого станом на час подання позовної заяви утворилася заборгованість в сумі 779 860,35 грн., на вимогу позивача про повернення кредиту відповідач не реагує, жодних дій для погашення заборгованості не здійснює.

Просило стягнути з ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором в розмірі 779 860,35 грн., яка складається із заборгованості з повернення тіла кредиту 371 977,61 грн. та заборгованість по сплаті відсотків 407 882,74 грн.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5В на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 10.07.2007 року № 0 в сумі 488 159,97 грн. (яка складається із заборгованості з повернення тіла кредиту 239 211,99 грн. та заборгованості по сплаті відсотків 248 947,98 грн.).

Вирішено питання щодо судових витрат.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 10.07.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0.

За умовами вказаного кредитного договору банк на умовах платності, строковості, забезпеченості надав відповідачу кредит в сумі 21 160,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту в сумі 106 858,00 грн. із сплатою відсотків в сумі 12,5% річних, яка може бути змінена банком.

Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, що фактично надані банком позичальнику, і які ще не повернуті останнім у власність банку відповідно до умов договору (п. 1.1., 1.3.1. Кредитного договору).

09.02.2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, яким погодили зміну схеми погашення кредиту (п. 2. Додаткової угоди).

Згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступником АКІБ «УкрСиббанк») та ПАТ «Дельта Банк» вимоги за Кредитним договором передано позивачу.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 з 2011 року своїх зобовязань за кредитним договором від 10.07.2007 року не виконує, тому позов ПАТ «Дельта Банк» є частково обґрунтованим, і на його користь з ОСОБА_5 підлягає стягненню заборгованість за цим договором.

При цьому, місцевим судом застосовано строки позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України та стягнуто заборгованість по кредитному договору в межах трирічного строку позовної давності, з часу пред»явлення позову до суду.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується судова колегія, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначені у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо необхідності стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача є цілком обгрунтованими, оскільки ОСОБА_5, взяті на себе зобов»язання за кредитним договором належним чином не виконує.

Крім того, висновки суду першої інстанції щодо застосування строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованість по кредитному договору, на думку колегії суддів, також є правильними, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми закону початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Вказана позиція щодо застосування, як загальних так і спеціальних строків позовної давності в кредитних правовідносинах викладена у Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору (п.п. 1.2.1., 1.3.4.) позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами, кожного місяця окремо, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених вище правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів, тому перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги частково, за період з 01.09.2012 року по 01.09.2015 року ( час звернення до суду з позовом), тобто в межах трирічного строку, передбаченого ст. 257 ЦК України, суд першої інстанції ухвалив правильне і законне рішення.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що право вимоги на стягнення заборгованості позивач набув відповідно до договору про відступлення прав вимоги, а тому застосування строку позовної давності є необгрунтованим, то вони колегією суддів розцінюються критично, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідно договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступником АКІБ «УкрСиббанк») та ПАТ «Дельта Банк» було укладено 08.12.2011 року.

Тобто, саме з цього часу позивачу було відомо про існування заборгованості у відповідача, а отже і про порушення його права.

При цьому, заборгованість в розмірі 779 860,35 грн., яку просив стягнути позивач виникла станом на 29 липня 2015 року, тобто, була нарахована саме позивачем, вже після укладення договору відступлення прав вимоги.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно встановив фактичні обставини справи, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову частково та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: Н.С.Воробйова

ОСОБА_3