22-ц/775/795/2016(м)
Головуючий у 1-й інстанції Пантелєєв Д.Г. Категорія 33
Суддя-доповідач Сорока Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

11 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді - Сороки Г.П.,

суддів - Биліни Т.І., Гаврилової Г.Л.,

за участю секретаря - Гаркуші О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_2 - Довженка Валерія Івановича та Прокуратури Донецької області на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

13 червня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом до Прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України та просив скасувати постанову начальника 2-го слідчого відділу управління прокуратури Донецької області про встановлення розміру відшкодування шкоди, стягнути матеріальну шкоду у сумі 59300 грн., моральну шкоду в розмірі 150 000грн., а також судові витрати в сумі 2000грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що постановою начальника 2-го слідчого відділу управління прокуратури Донецької області від 30.07.2014 року було закрито кримінальне провадження 0000040 у зв'язку із відсутністю в діях співробітників митного поста «Новоазовськ» Маріупольської митниці ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. Цією ж постановою скасовано запобіжний захід стосовно нього у вигляді підписки про невиїзд та скасовано арешт на належне йому майно.

У зв'язку з постановленням даної постанови на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» у нього виникло право на відшкодування шкоди. Тому 22.12.2014 року він звернувся в прокуратуру із заявою про визначення розміру відшкодування, завданої йому майнової шкоди, пов'язаної з організацією його захисту від пред'явленого обвинувачення, в розмірі 55280грн. 09.02.2015 року він отримав постанову начальника 2-го слідчого відділу управління прокуратури Донецької області від 30.01.2015 року, якою йому відмовлено у встановленні відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 55280грн. та встановлено відшкодування в сумі 3000грн.

З даною постановою позивач не згоден, вважає її такою, що не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню.

На обґрунтування своїх вимог зазначив, що кримінальне провадження щодо нього тривало 85 місяців. В ході досудового слідства до нього застосовувались різні заходи процесуального примусу та обмеження в свободах, які виражались у притягненні його до кримінальної відповідальності за злочини, яких він не скоював, в накладені арешту на належне йому майно, в обмеженні свободи пересування у вигляді підписки про невиїзд, в проведенні обшуків, усуненні від роботи, вимушеній необхідності приймати участь у багато численних процесуальних діях на стадії досудового слідства та в суді протягом семи років.

За час досудового слідства та судового розгляду справи він поніс витрати на правову допомогу адвокатів: адвоката Антонець П.Д. в сумі 2000грн., що підтверджується ордером та довідкою; адвоката Тютюннік О.С. в сумі 4000грнн., що підтверджується договором про надання правової допомоги; адвоката Лосякової Т.І. - у розмірі 21600грн., що підтверджується договором та довідкою; адвоката Довженко В.І. - в сумі 3000грн., що підтверджується договором.

Також він поніс витрати на проїзд в Новоазовський районний суд в розмірі 26800грн., оскільки він проживає в Маріуполі, згідно протоколів судового засідання було 134 поїздки, від Маріуполя до Новоазовська відстань 50км. Він їздив в судові засідання на автомобілі, витратив 1340 літрів бензину та поніс витрати в сумі 26800грн.

В ході слідства був накладений арешт на належний йому автомобіль, який в період з 29.09.2009р. по 17.08.2010 року перебував на штрафному майданчику. За цей період вийшли з ладу 4 колеса (деформувались покришки під натиском дисків на спущену резину). Також вийшов з ладу акумулятор вартістю 300грн. Шкода становить 1900грн.

Всього розмір матеріальної шкоди складає 59300грн.

Також незаконним притягненням його до відповідальності йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінив в розмірі 150000грн., виходячи з розміру мінімальної заробітної плати та тривалості кримінального провадження щодо нього, тривалості та глибини моральних страждань, яких він зазнав внаслідок різного виду заходів процесуального примусу щодо нього, обмеження в свободі, відсторонення від роботи, застосуванням щодо нього запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, проведені обшуків, вимушеність протягом семи років брати участь в судових засіданням. Тривалий час він знаходився під загрозою притягнення до відповідальності за злочини, які він не скоював. Все це завдавало йому життєвих незручностей, душевних страждань, плинуло на його ділову репутацію, призвело до втрати звичних зв'язків, порушення звичного способу життя.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 серпня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову начальника 2-го слідчого відділу управління прокуратури Донецької області про встановлення розміру відшкодування шкоди скасовано.

Стягнуто за рахунок коштів державного бюджету на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 30 600грн, відшкодування моральної шкоди в розмірі 103 530грн., судові витрати в сумі 1 280грн., а всього 135 410грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_2 - Довженко В.І. просить скасувати рішення в частині стягнення моральної шкоди та витрат на бензин, ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути на користь позивача за рахунок коштів державного бюджету витрати на бензин в розмірі 26800грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 150000грн., а в іншій частині рішення залишити без змін. При цьому вказує, що суд неправильно відмовив у задоволенні позову про відшкодування витрат на бензин в сумі 26800грн., не врахував усі обставини справи, залишив без уваги, що судовий розгляд справи проводився у Новоазовському районному суді, а позивач проживав в м.Маріуполі і користувався автомобільним транспортом для поїздок в судове засідання, що не заперечувалось представником прокуратури в судовому засіданні. Суд не надав належної оцінки доводам, наведеним позивачем в позовній заяві щодо обґрунтування розміру матеріальних витрат на бензин та розрахунку даного розміру. Також вважає, що суд неправильно зменшив визначений позивачем розмір моральної шкоди з 150000грн. до мінімального визначеного законом розміру.

Відповідач Прокуратура Донецької області з рішенням суду також не погодився. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення у частині відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальній справі та стягнення судових витрат по цивільній справі, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні даних вимог відмовити у повному обсязі, а в іншій частині рішення суду залишити без змін. При цьому посилаються на необґрунтованість і незаконність рішення, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, заяву про відкладення розгляду справи не подав, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення рекомендованого листа. Тому, керуючись положеннями ст.305 ЦПК України, з урахуванням думки осіб, що прибули у судове засідання, колегія суддів розглянула справу у відсутності представника Державної казначейської служби України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Довженко В.І., які просили скасувати рішення в частині вимог про стягнення моральної шкоди та витрат на бензин, ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути за рахунок коштів державного бюджету витрати на бензин в розмірі 26800грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 150000грн., у іншій частині рішення залишити без зміни та відхилити апеляційну скаргу прокуратури, пояснення представника Прокуратури Донецької області Полторацької Т.Є., яка просила апеляційну скаргу представника позивача відхилити, апеляційну скаргу прокуратури задовольнити, скасувати рішення суду в частині відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальній справі та стягнення судових витрат у цивільній справі, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні даних вимог відмовити у повному обсязі, а в іншій частині рішення суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає відхиленню, а апеляційна скарга прокуратури підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання рішення не тим суддею, який розглянув справу.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для відшкодування позивачу витрат на правову допомогу та відшкодування моральної шкоди. При цьому підстав для відшкодування витрат на бензин та матеріальної шкоди за пошкоджене майно суд першої інстанції не встановив у зв'язку з недоведеністю цих вимог.

Положеннями частин 1,2,7 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до пункту 2 ч.1 ст.2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Статтею 3 Закону передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно з частинами 5,6 ст.4 вказаного Закону відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянонові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частин 2,3 ст.13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плдати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої та у звязку з приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 органами досудового розслідування був звинувачений у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України. Кримінальна справа розглядалась Новоазовським районним судом Донецької області, вироком якого від 19.05.2009 року ОСОБА_2 було визнано винним. Цей вирок за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ухвалою Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі від 20.08.2009 року був скасований та справу повернуто на додаткове слідство. 26.04.2010 року ОСОБА_2 було пред'явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 367 КК України. 04.10.2012 року Новоазовський районний суд своїм вироком знову визнав позивача винним у вчиненні злочину. 06.03.2013 року Апеляційний суд Донецької області в м. Маріуполі скасував вирок суду першої інстанції та повернув справу на новий судовий розгляд. 09.04.2014 року постановою Новоазовського районного суду Донецької області справа повернута на додаткове розслідування. Постановою начальника другого слідчого відділу управління прокуратури Донецької області Теліуса В.В. від 30.06.2014 року кримінальне провадження №0000040 було закрито в зв'язку із відсутністю в діях співробітників митного поста «Новоазовськ» Маріупольської таможні ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України (а.с.7-9,14-31).

Постановою начальника другого слідчого управління прокуратури Донецької області радника юстиції Теліус В.В. від 30.01.2015 року було визначено розмір відшкодування завданої ОСОБА_2 шкоди, пов'язаної з витратами на надання правової допомоги на досудовому та судовому розгляді кримінального провадження 3000 грн. (а. с. 33-35).

Як встановлено судом і це не оспорювалось сторонами, провадження у кримінальній справі тривало 85 місяців. В ході кримінального провадження щодо позивача застосовувались різні заходи процесуального примусу, стосовно нього було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, проводився обшук за місцем його проживання, було накладено арешт на належне позивачу майно. Був відсторонений від роботи, вимушений був з'являтись до слідчого, в судові засідання до суду першої та другої інстанцій.

З матеріалів справи також вбачається, що для захисту від обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень ОСОБА_2 користувався послугами адвокатів з надання правової допомоги, на що поніс витрати.

Згідно довідки від 29.10.2014 року №399 за правову допомогу адвокату Антонець П.Д., який був допущений захисником ОСОБА_2 постановою старшого слідчого прокуратури м.Маріуполя від 30.05.2007 року, сплачено 2000грн. (а.с.10).

На підставі договору про надання правової допомоги від 25.07.2007 року у кримінальній справі захист прав ОСОБА_2 здійснювала адвокат Тютюннік О.С. Пунктом 2 цього договору сторони визначили розмір гонорару за виконану адвокатом роботу 4000грн. (а.с.11).

Адвокат Лосякова Т.І. надавала ОСОБА_2 правову допомогу на підставі договору про надання правової допомоги від 25.09.2009 року (а.с.12). Відповідно до п.1.2 вказаного договору ОСОБА_2 сплачує гонорар і компенсацію витрат адвоката, пов'язаних з виконанням доручення. Згідно довідки, виданої адвокатом Лосяковою Т.І., їй за надання правової допомоги за період з 29.09.2009 року по 03.11.2012 року сплачено гонорар в сумі 21600грн. (а.с.12 зворот).

Адвокату Довженко В.І., який надавав позивачу правову допомогу у кримінальній справі на підставі договору №22 від 11.03.2013 року, згідно квитанції від 11.03.2013 року сплачено 3000грн. (а.с.13,100).

За таких обставин, виходячи з того, що внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування ОСОБА_2 завдано матеріальних збитків у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 30600грн., суд першої інстанції дійшов до висновку про задоволення цього позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування позивачу за рахунок держави витрат на правову допомогу у кримінальній справі, сплачених адвокату Антонець П.Д. у розмірі 2000грн., адвокату Лосяковій Т.І. у сумі 21600грн., адвокату Довженко В.І. у сумі 3000грн., оскільки ці витрати підтверджені відповідними договорами про надання правової допомоги, довідками та квитанціями на загальну суму 26600грн. (а.с.10,12,13,100).

Посилання прокуратури в апеляційній скарзі на те, що вказані довідки та квитанції не є належними доказами, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки довідки та квитанції належним чином оформлені, видані та підписані адвокатами, які надавали правову допомогу позивачеві у кримінальній справі, скріплені відповідними печатками, тому є належними письмовими доказами на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу.

Доводи прокуратури про те, що видані адвокатами Антонець П.Д. та Лосяковою Т.І. довідки є недостовірними, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вони не випливають з матеріалів справи, ніякими доказами не підтвердженні та є припущенням.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду про стягнення з державного бюджету позивачеві витрат на правову допомогу адвоката Тютюнник О.С. у розмірі 4000грн.

Зі справи вбачається, що будь-яких доказів того, що позивачем було сплачено адвокату Тютюннік О.С. за надання правової допомоги 4000грн. не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду. В пункті 2 договору про надання правової допомоги від 25.07.2009 року, укладеного між адвокатом Тютюннік О.С. та ОСОБА_2, сторони договору передбачили, що за виконану роботу позивач сплачує адвокату 4000грн. (а.с.11). Однак в договорі відсутні дані про те, що ці кошти були сплачені адвокату. Довідки або квитанції про внесення зазначеної договором плати адвокату за надані правові послуги суду не надано. Позивач в апеляційному суді пояснив, що таких документів у нього не має і він не може надати письмових доказів на підтвердження оплати гонорару адвокату за цим договором.

З огляду на наведене, виходячи з того, що представник прокуратури заперечує проти позову про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених позивачем у кримінальній справі, правових підстав для відшкодування за рахунок держави позивачу витрат на правову допомогу адвоката Тютюнні О.С. в сумі 4000грн. не вбачається, оскільки ці витрати ніякими письмовими доказами не підтверджені.

Тому рішення суду в частині стягнення на користь позивача за рахунок державного бюджету матеріальної шкоди підлягає зміні та на користь позивача за рахунок коштів державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдинного казначейського рахунку державного бюджету через Державну казначейську службу підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі 26600грн. (2000+21600+3000). У зв'язку з цим апеляційна скарга прокуратури підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді витрат на бензин у розмірі 26800грн. та матеріальної шкоди за пошкоджене майно в сумі 1900грн. суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що ці вимоги ніякими доказами не підтверджені.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 1900грн. ніким не оскаржується, тому у відповідності з положеннями ч.1 ст.303 ЦПК України в цій частині апеляційний суд законність рішення суду не перевіряє.

Наведені в апеляційній скарзі представника позивача доводи щодо незгоди з рішенням суду в частині відмови в задоволені позову про відшкодування витрат на бензин правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання представника позивача на те, що суд залишив без уваги ті обставини, що судовий розгляд справи проводився у Новоазовському районному суді, а позивач проживав в м.Маріуполі і користувався автомобільним транспортом для поїздок в судове засідання і це не оспорювалось представником прокуратури, що в своєму позові позивач навів обґрунтування розміру матеріальних витрат на бензин та розрахунок даного розміру з урахуванням відстанні між Маріуполем та Новоазовськом, кількості поїздок та вартості бензину, необхідного для здійснення цих поїздок, є неспроможними.

Як вбачається зі справи, свої вимоги про відшкодування витрат на поїздку в судові засідання Новоазовського районного суду Донецької області в розмірі 26800грн. позивач обґрунтовував тим, що він проживає в Маріуполі, згідно протоколів судового засідання було 134 поїздки. Від Маріуполя до Новоазовська відстань 50км., тому поїздка до суду та назад складає 100км. Він їздив в судові засідання на різних автомобілях, у зв'язку з чим розрахунок бензину бере 10 літрів на 100км (змішаний цикл місто/траса). Всього на 134 поїздки витратив 1340 літрів бензину марки А-92, вартість якого на теперішній час становить 20грн. за 1 літр, у зв'язку з чим вартість витрат становить 26800грн.

Разом з тим, на підтвердження зазначених розрахунків позивач та його представник жодних доказів (довідок, чеків, квитанцій тощо) суду не надали, тобто документально ці витрати не підтвердили. Тому суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про відсутність підстав для відшкодування витрат на бензин на поїздки позивача в судове засідання з розгляду кримінальної справи із-за недоведеності. Сам по собі факт проживання позивача в м.Маріуполі та факт його поїздок в Новоазовський районний суд у зв'язку з розглядом кримінальної справи щодо нього не дає правових підстав для відшкодування витрат на бензин, які ніякими письмовими доказами не підтверджені.

Вирішуючи позов про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що стосовно позивача провадження у кримінальній справі тривало протягом 85 місяців, на протязі яких позивач зазнав моральних страждань, було порушено його звичний спосіб життя, оскільки до позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, проводився обшук, було накладено арешт на належне йому майно. Протягом тривалого часу він був змушений з'являтися до органів досудового слідства та на судові засідання до судів першої та другої інстанції, він був відсторонений від роботи. Тому суд вірно дійшов до висновку, що позивачеві завдана моральна шкода.

Виходячи з того, що всі наведені позивачем факти завдання моральної шкоди знайшли своє підтвердження, приймаючи до уваги обставини справи та враховуючи наведені позивачем доводи, характер його душевних страждань, характер правопорушення, а також засади розумності і справедливості суд першої інстанції визначив розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 103530грн. з урахуванням того, що розмір компенсації за місяць дорівнює встановленому розміру мінімальної заробітної плати.

З таким висновком суду колегія суддів не може не погодитись, оскільки вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, завданої позивачу незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та визначаючи її розмір суд виходив з періоду перебування під слідством та судом, враховуючи при цьому ступінь та глибину душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у житті позивача, характер моральних страждань з урахуванням положень ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду», роз'яснень Пленуму Верховного Суду Україним №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості». При цьому, у своєму рішенні суд першої інстанції достатньо повно та мотивовано обґрунтував свої висновки щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі представника позивача, щодо незгоди з рішенням суду в частині визначення розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу, цих висновків суду першої інстанції не спростовують та не свідчать, що до них суд дійшов не у відповідності з обставинами справи та у порушення норм матеріального чи процесуального закону.

Інші доводи апеляційних скарг колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не випливають з матеріалів справи, наявних у справі доказів, не ґрунтуються на вимогах закону та не впливають на правильність рішення суду.

З урахуванням наведеного, переглядаючи справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог та в межах доводів апеляційного оскарження на підставі наданих сторонами доказів, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення розміру відшкодування матеріальної шкоди на правову допомогу та з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню у відшкодування матеріальної шкоди 26 600грн. Рішення суду в частині стягнення моральної шкоди та в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування витрат на бензин підлягає залишенню без зміни.

У зв'язку зі зміною рішення суду в частині розміру стягнення матеріальної шкоди відповідно до положень ст.88 ЦПК України підлягає зміні рішення суду і в частині відшкодування судових витрат, понесених позивачем на правову допомогу адвоката Довженко В.І. по цивільній справі, які документально підтверджені (а.с.97). Пропорційно задоволеним вимогам від пред'явлених за рахунок коштів державного бюджету позивачеві підлягають відшкодуванню витрати на правову допомогу у цивільній справі у розмірі 1244грн., що становить 62% від суми пред'явлених вимог (130130Х100:209300).

З урахуванням наведеного на користь позивача підлягає стягненню з державного бюджету всього 131374грн. (26600+103530+1244). Тому рішення суду в частині загальної суми стягнень також підлягає зміні.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - Довженка Валерія Івановича відхилити.

Апеляційну скаргу Прокуратури Донецької області задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 серпня 2016 року змінити.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди 26 600 (двадцять шість тисяч шістсот) гривень 00 копійок, у відшкодування моральної шкоди 103 530 (сто три тисячі п'ятсот тридцять) гривень, 00 копійок, у відшкодування витрат на правову допомогу у цивільній справі

1 244 (одна тисяча двісті сорок чотири) гривень 00 копійок, а всього 131374 (сто тридцять одну тисячу триста сімдесят чотири) гривень 00 копійок.

В решті частини рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді : Биліна Т.І.

Гаврилова Г.Л.