АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4457/16 Справа № 196/211/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Дніпро

22 червня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства

Комерційний банк «Приватбанк»,

на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором /а.с.2-3/.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено в повному обсязі /а.с.31-32/.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, та рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с.35-37/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 629 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства у встановлений договором строк, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Положеннями ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обовязки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України).

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Судом встановлено, що 10 липня 2009 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого відповідачу був виданий кредит на споживчі потреби в розмірі 4 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Умовами кредитного договору, а саме зазначених в заяві позичальника підписаною власноручно відповідачем, сторони погодили відповідальність за неналежне виконання зобовязань і порушення позичальником умов щодо повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом.

У порушення умов спірного кредитного договору відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 14 січня 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 39 971, 74 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 3 945, 05 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 30 795, 73 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3 89, 45 грн. та штрафів на загальну суму 2 141, 51 грн. що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості /а.с.6-7/.

З даного розрахунку вбачається, що останній платіж в рахунок погашення існуючої заборгованості відповідач здійснив 30 липня 2012 року у розмірі 100 грн., тоді як з вимогами про стягнення з заборгованості банк звернувся до суду лише 24 лютого 2016 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що 04 квітня 2016 року відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності до даних правовідносин /а.с.29/.

Встановивши зазначені обставини та враховуючи наведені норми закону, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про застосування до даних правовідносин норм матеріального права, а саме статей 257, 258, 267 ЦПК України за наслідками яких відмовив у задоволенні позовних вимог ПАТ КБК «Приватбанк» в повному обсязі.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що суд не дав оцінки наданих ними доводів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Щодо посилань ПАТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі на те, що оскільки кошти за кредитним договором відповідачем повернуто не було, правовідносини сторін є дійсними, тому відповідач зобовязаний щомісячно сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі передбаченим договором, отже позовні вимоги по відсоткам та неустойки (пеня,штраф) підлягають стягненню, то з ними погодитися не можна.

В матеріалах справи міститься заява від 10 липня 2009 року про отримання кредитної картки власноручно підписана відповідачем, в якій крім іншого зазначено, що він ознайомлений та погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку.

Також зазначено, що своїм підписом відповідач підтверджує факт отримання повної інформації про умови кредитування в банку. Разом за даною заявою банк надав суду Умови та Правила надання банківських послуг, проте колегія суддів приходить до висновку, що зазначені умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, з наступних підстав.

Надані банком умови до позовної заяви, якими він обґрунтовує порядок нарахування виниклої заборгованості, порядок та строки її стягнення, не містять підпису позичальника, отже суд позбавлений можливості встановити наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, або в подальшому такі Умови не змінювались. Разом з тим, у цій справі зміст пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності, зокрема розмір штрафу який підлягає сплаті при порушення зобовязань.

Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України по справі №6-16цс15 від 11.03.2015 року та № 6-757цс15 від 01.07.2015 року.

З тексту підписаної відповідачем заяви вбачається, що сторони визначили кредитний ліміт у сумі 4 000 грн., проте розмір щомісячний платежів як і порядок їх сплати сторонами узгоджено не було. Отже, отриманні кредитні кошти повинні бути повернуті в повному розмірі у строки встановлені даним договором.

Умовами договору, зазначених в заяві, встановлено та погоджено між сторонами, що у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким із грошових зобовязань, передбачених цим договором, більше ніж на 120 днів, у звязку з чим банк змушений буде звернутися до суду. Виходячи з цього, зобовязання банку звернутися до суду за захистом своїх порушених прав внаслідок неналежного виконання боржником зобовязань виникає з наступного дня зі спливом 120 днів.

Отже, враховуючи що останній платіж за договором відповідачем був здійснений 30 липня 2012 року та з врахуванням 120 днів наданих для погашення заборгованості у позасудовому порядку, перебіг позовної давності по даним правовідносинам починається з 28 листопада 2012 року (ст..253, 261 ЦК України). Тоді як, позивач звернувся до суду з вимогами лише 11 квітня 2016 року, тобто з пропуском позовної давності встановленого ст..257 ЦК України.

А відтак доводи апеляційної скарги про порушення процесуального та матеріального права є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - відхилити.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_3