УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т. Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 20 жовтня 2011 року він дав у борг ОСОБА_6 135 000,00 доларів США строком на два роки для розвитку спільного сімейного бізнесу зі своєю дружиною ОСОБА_7 про що ОСОБА_6 написав відповідну розписку. Позивач неодноразово звертався до ОСОБА_6 з вимогою повернути грошові кошти, однак до цього часу той кошти не повернув.

Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суму боргу в розмірі 135 000,00 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 11 лютого 2015 року становить 3 450 000,00 грн та 3 % річних від простроченої суми буоргу (ст. 625 ЦК України) в сумі 146 637,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 борг за розпискою від 20 жовтня 2011 року у сумі, еквівалентній 135 000 доларів США, що за курсом НБУ на 05 червня 2015 року складає 2 836 849,50 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 120 549 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи та заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що грошові кошти за договором позики отримано ОСОБА_6 в інтересах сім'ї, тому кожен з відповідачів повинен нести солідарну відповідальність за невиконання зобов'язань за договором (за неповернення суми боргу за розпискою).

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_6 20 жовтня 2011 року отримав у борг від ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 135 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою. У вказаній розписці зазначено про те, що грошові кошти він отримав для ведення сімейного бізнесу строком на два роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно із ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Вирішуючи даний спір та стягуючи грошові кошти за договором позики, як з позичальника ОСОБА_6, так і з його дружини ОСОБА_7, суд першої інстанції не з'ясував фактичні обставини по справі, що мають значення для привального вирішення справи, а саме чи дійсно грошові кошти, отримані ОСОБА_6, були витрачені в інтересах сім'ї та чи надавала ОСОБА_7 у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Висновок судів про те, що факт укладення договору позики в інтересах сім'ї, підтверджується рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання недійсним правочину, що є підставою для солідарного стягнення заборгованості з відповідачів, є помилковим з огляду на наступне.

Вище вказаними рішеннями встановлено те, що договір позики був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 без присутності ОСОБА_7 та щодо можливого покладення обов'язку по відшкодуванню позичених коштів за цим договором на ОСОБА_7, в рішенні зазначено, що це питання виходить за межі позовних вимог, у зв'язку з чим воно судами не досліджувалось, отже, при розгляді справи за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання недійсним правочину, судами не були встановлені факти, що грошові кошти отримані ОСОБА_6 від ОСОБА_5 були витрачені в інтересах сім'ї.

Апеляційний суд на наведене та порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону, що є безумовною підставою для скасування судового рішення, уваги не звернув, в порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не перевірив доводів апеляційної скарги.

З огляду на викладене,постановлені судами рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова