Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 39 Доповідач Григорусь Н. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Косигіної Л.М., Худякова А.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Богунського районного суду міста Житомира від 13 травня 2016 року

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що після смерті її колишнього чоловіка ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу якої входить одна кімната у квартирі АДРЕСА_1. Окрім позивача, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася і дочка спадкодавця ОСОБА_2 Посилаючись на ту обставину, що спадкодавець був 01 березня 2015 року побитий, потрапив у лікарню, в якій знаходився у безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги, яку відповідачка не надавала, тобто ухилялася від надання необхідної допомоги, просила усунути відповідача від права на спадкування за законом.

Заочним рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 13 травня 2015 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема, зазначає, що суд залишив поза увагою її пояснення в судовому засіданні щодо намагання відповідачки заволодіти коштами батька. Суд не надав належної оцінки тій обставині, що спадкодавець перебуваючи у безпорадному стані десять днів знаходився на лікуванні, проте відповідач будь-якої допомоги йому не надавала. Окрім того, у міськвідділі міліції перебуває кримінальна справа щодо замаху на вбивство спадкодавця, вчиненого відповідачкою.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та вимог, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у розірваному шлюбі з ОСОБА_3 з 15 лютого 1999 року, актовий запис № 62 (а.с. 31).

ОСОБА_2 є дочкою спадкодавця ОСОБА_3 (а.с. 20, зворот) та відноситься до 1-ої черги спадкоємців за законом, оскільки померлий заповіту не залишив (ст. 1261 ЦК України).

10.03.2015 року ОСОБА_3 помер (а.с. 24).

Із заявами про прийняття спадщини за законом до нотаріальної контори звернулись позивач як колишня дружина, а також відповідач - дочка. Спадкове майно складається із квартири АДРЕСА_2.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч. 1). Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу (ч. 2).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Оскільки позивач по справі ОСОБА_1 є колишньою дружиною, а тому не є спадкоємицею майна померлого, а відтак її права не є порушеними та такими, що підлягають захисту в судовому порядку.

Відповідно до ст. 1224 ч. 1 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя.

Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження доводів позивача про умисне позбавлення життя спадкодавця ОСОБА_3 з боку його дочки ОСОБА_2 відповідачки по справі та її сина онука померлого. Наявне в матеріалах справи лікарське свідоцтво про смерть № 1281 (остаточне) від 12.03.2015 року свідчить про те, що ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) перебував на лікуванні в КУ ЦМЛ №2, травматологічному відділенні, де і помер 10.03.2015 року. Причиною смерті є легенево-серцева недостатність; пневмонія, не уточнена (а.с. 4). Та обставина, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.03.2015 року внесено відомості за № 0001439 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 ч. 1 КК України, за повідомленням ТМО № 2 по факту смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та проводиться розслідування (а.с. 77) не свідчить, що саме відповідачка ОСОБА_2 є винною в умисному позбавленні життя ОСОБА_3, оскільки таким доказом є виключно вирок суду, що набрав законної сили.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи, окрім встановлення факту перебування спадкодавця у безпорадному стані, його потреби в допомозі та факту ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, повинен також з'ясувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови її отримання від інших осіб і чи мав спадкоємець змогу надавати таку допомогу. Ухилення ж особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Тобто ухилення характеризується умисною формою вини.

Застосування наведеної норми права з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України вимагає доведення позивачем факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу, а також перебування спадкодавця у безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування (п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею необхідності надання допомоги спадкодавцеві, наявність у особи можливості для надання такої допомоги та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні в КУ ЦМЛ № 2, де і помер (а.с. 4). Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу того, що ОСОБА_3 хворів протягом тривалого часу, у звязку з чим перебував у безпорадному стані. Час перебування останнього на лікуванні та його смерть не вказують на те, що він не міг тривалий час самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та опікування.

Крім того, у своїх вільних поясненнях позивач зазначала, що померлий знаходився у лікарні десять днів, де і помер, до дочки за допомогою не звертався, оскільки необхідні медикаменти купувала вона на вимогу лікарів.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не є спадкоємицею померлого ОСОБА_3, а сам по собі факт перебування спадкодавця протягом нетривалого часу у хворобливому стані не може бути підставою для задоволення позову, а позивачем не надано переконливих доказів на підтвердження того, що вона має право на спадкування після померлого та протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала колишнього чоловіка, проте останній потребував допомоги саме від відповідача, яка на її думку, маючи можливість її надавати, свідомо ухилялася від виконання свого обовязку.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховані її пояснення про перебування спадкодавця в безпорадному стані протягом часу лікування та його потребу в отриманні допомоги від ОСОБА_2, яка умисно ухилялася від надання такої допомоги в достатньому обсязі, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки за змістом ч. 5 ст. 1224 ЦК України лише при одночасному настанні передбачених вказаною нормою обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину. Крім того, не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що вона організувала похорон та поминальний обід і витрачала особисті кошти на лікування колишнього чоловіка, а відповідач від зазначених витрат свідомо ухилилася, оскільки вказані обставини не є підставою для отримання спадщини. Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Богунського районного суду міста Житомира від 13 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді