Справа № 627/391/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року смт. Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області у складі:

в складі : головуючий суддя - Остапов М.О.

з участю секретаря - В'юнник В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Краснокутськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору позики від 21.01.2013 р., укладеного в простій письмовій формі між ОСОБА_3 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) на суму 7 500 долларів США, недійсним.

Позивач посилалася на те, що нею 10.01.2016 р. було отримано поштою рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 05 січня 2016 року у справі №627/971/15-ц за позовом ОСОБА_3 до її чоловіка ОСОБА_2 Із змісту якого вона дізналася, що між її чоловіком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 21.01.2013 р. укладено усний договір позики ( розписка від 21.01.2013 року) за яким позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти в сумі 7500 доларів США, а позичальник ОСОБА_4 зобов'язується повернути одержані грошові кошти не пізніше ніж до 20.01.2014 року, у повному обсязі.

В липні 2015 р. ОСОБА_3 звернувся до Краснокутського районного суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення з останнього суми основного боргу за договором позики від 21.01.2013 р., в розмірі 7500 доларів США, що по курсу НБУ становить 165 075 грн., та повернути йому судовий збір у сумі 1674 грн.

В листопаді 2015 року ОСОБА_3 було уточнено позов, вказавши, що за період з 21.01.2013 року по 06.11.2015 року сума процентів складає 2916 доларів США 74 центи, крім того ОСОБА_2, прострочив виконання грошового зобов'язання і повинен додатково сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних, а саме 403 долари США. Всього просив стягнути з ОСОБА_2, 10 815 доларів США та судовий збір в сумі 2723 грн. 11 коп.

05 січня 2016 року по справі №627/971/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено.

Позивач звертає увагу суду на те, що на момент укладення усного договору позики ( розписки від 21.01.2013 року) її чоловіком ОСОБА_2, ним не було отримано письмової згоди від неї на його укладання.

Позивач вказує, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах із відповідачем ОСОБА_2 в період з 17 квітня 2012 року по 01 серпня 2013 року, що можуть підтвердити свідки, а також це підтверджується актом «Про підтвердження факту проживання однією сім'єю», складений депутатами Пархомівської сільської ради Краснокутського району Харківської області 11 березня 2016 року.

Шлюб між позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано 02 серпня 2013 року в Пархомівській сільській раді Краснокутського району Харківської області.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її чи його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Також позивач посилалася на те, що їй не було відомо, про укладення усного договору ( розпискка від 21.01.2013 року) про отримання коштів в сумі 7500 доларів США між ОСОБА_3та її чоловіком ОСОБА_2

Для укладення вказаного договору позики, з урахуванням встановленої договором відповідальності за несвоєчасне повернення суми позики, необхідно було попередньо отримати письмову згоду дружини позичальника, тобто згоду позивача. Цього зроблено не було.

На думку позивача, договір позики від 21.01.2013 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, є недійсним тому, що укладений без згоди дружини позичальника.

Просила визнати недійсним усний договір позики ( розписки), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 21.01.2013 р.

Позивач у відкритому судовому засіданні позов підтримала та прохала його задовольнити.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 - позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - у відкритому судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не обґрунтований і в його задоволенні необхідно відмовити з наведених нижче підстав.

Судом встановлено, що позивачкою ОСОБА_1 було укладено шлюб із ОСОБА_2 02 серпня 2013 року, шлюб зареєстровано Пархомівською сільською радою Краснокутського району Харківської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1, після реєстрації дружині присвоєно прізвище «Квітчата».

21.01.2013 р., між ОСОБА_3 (в подальшому -«Позикодавець») та ОСОБА_2 (в подальшому -«Позичальник») укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2, отримав у борг у ОСОБА_3, грошові кошти в сумі 7 500 доларів США, які зобов'язувався повернути до 20.01.2014 року.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ст 215 ч.2).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст 215 ч.3).

Як вбачається зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до вимог ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно ч. 3. ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Як вбачається із роз'яснень в п. 25 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 р., «Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів».

Крім того основною правою підставою позову позивачка визначила ст. 65 Сімейного кодексу України, за змістом якої, на її думку, вимагається надання згоди іншим з подружжя на укладання договору позики.

На час укладання оспорюваного договору позики, позивачка не перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, а факт проживання з ним однією сім'єю не доведений належними та допустимими доказами.

Згідно ст.21 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Сімейний кодекс визначає, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації (а це - нерухомість, транспортні засоби), а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово та має бути нотаріально засвідчена (частина третя статті 65 Сімейного кодексу України).

При цьому, законодавство не передбачає, і не може передбачити, отримання згоди другого з фактичного подружжя.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що посилання позивача на недійсність укладеного її чоловіком ОСОБА_2, договору позики з підстав відсутності її згоди, є надуманими і такими, що ґрунтуються на підміні поняття «права одного із подружжя на отримання кредиту»поняттям «розпорядженням спільним майном подружжя».

Згідно ст.177 ЦК України визначається, що об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно ст. 202 ЦК України визначається, що Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 203 ЦК України Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема є зміст правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ст. 204 ЦК України Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 207 ЦК України Вимоги до письмової форми правочину

1. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ст. 208 ЦК України Правочини, які належить вчиняти у письмовій формі правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

Згідно ст. 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно ст. 638 ЦК України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 639 ЦК України Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Окремо необхідно зазначити, що Позивачем не наведено та не підтверджено належними і допустимими доказами порушення укладеним правочином саме її прав свобод чи охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України « Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу».

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На думку суду, позивач не підтвердила наведені нею обставини належними та допустимими доказами.

Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Таким чином, суд вважає за необхідне в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про визнання договору позики від 21.01.2013 р., укладеного між ОСОБА_3 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) на суму 7500 дол. США, недійсним, відмовити за безпідставністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177,202,203,204,207,208,215,638,639 Цивільного Кодексу України, , ст.ст. 1-11,15, 208,209,212,214-215 Цивільного - Процесуального Кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - залишити без задоволення.

Судовий збір покласти на позивача.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 (сім тисяч вісімсот сімдесят п'ять) гривень витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Краснокутський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги в порядку ст.ст. 291 - 296 ЦПК України .

Суддя: М. О. Остапов