Провадження № 22ц/784/1679/16 Суддя першої інстанції Тихонова Н.С.
Справа№489/1670/16
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

14 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Богуславською О.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 1 червня 2016 року за позовом публічного акціонерного товариства Комерційного банк «ПриватБанк» (надалі ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг-,

В С Т А Н О В И Л А:

В квітня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг .

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 23 червня 2011 року за заявою ОСОБА_3 між нею та Банком було укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого позичальник отримала грошові кошти в розмірі 4 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування грошима у розмірі 30% річних на залишок заборгованості. При цьому позичальник зобовязалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в порядку встановленому договором.

Між тим ОСОБА_3 свої зобовязання за кредитним договором не виконала, унаслідок чого утворилася заборгованість за вказаним договором, проте боржниця 6 квітня 2015 року померла.

Як на думку позивача, ОСОБА_2, який на час смерті був зареєстрований за однією адресою з ОСОБА_3, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, є спадкоємцем після смерті останньої, оскільки не звернувся до нотаріуса з відмовою від прийняття спадщини.

Посилаючись на викладене, та на положення ст. 1282 ЦК України, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за вказаним договором у розмірі 7 478,32 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 1 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23 червня 2011 року за заявою ОСОБА_3 було укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого, остання отримала кредитні кошти в сумі 4 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за його використання згідно умов договору, а також зобовязувалась сплачувати інші платежі в порядку, на умовах та в строки визначені договором. Вона погодилася, що ця заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами про надання банківських послуг (надалі Умови) та Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 6).

Відповідно до умов договору ОСОБА_3 була ознайомлена та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами (а.с. 7-30).

Згідно п.п. 2.1.1.2.3,2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, Банк встановлює Клієнту кредитний ліміт та може змінити (збільшити або зменшити) його в будь-який момент.

Пунктом 1.1.2.5 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт зобовязувався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перерахунком платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

В порушення зазначених вище умов ОСОБА_3 грошові зобовязання перед кредитодавцем не виконала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість перед Банком.

Згідно розрахунку Банку заборгованість станом на 31 грудня 2015 року складала 7 478 грн. 32 коп., а саме 4 610 грн. 19 коп. заборгованість за тілом кредиту, 2 868 грн. 13 коп. заборгованість за відсотками (а.с. 4-5).

6 квітня 2015 року ОСОБА_3 померла (а.с. 33).

19 вересня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив до другої Миколаївської державної нотаріальної контори претензію кредитора спадкоємцям померлої ОСОБА_3 На підставі цієї претензії нотаріусом була відкрита спадкова справа. Будь-хто із спадкоємців до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини або відмову від неї не звертався (а.с. 58-65).

За паспортними даними ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідач був зареєстрований за місцем реєстрації спадкодавиці по вул. 4 Повздожня, 15 у м. Миколаєві з 29 квітня 1990 року (а.с. 31-32).

9 листопада 2015 року Банком на адресу ОСОБА_2 було направлено лист-претензію з вимогою погасити заборгованість померлої ОСОБА_3 за кредитним договором. Проте це звернення залишилося без відповіді (а.с. 38).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Банку, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано достовірних, допустимих та достатніх доказів того, що відповідач прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3, не встановлена вартість спадкового майна, в межах якого останній відповідає за зобовязаннями спадкодавця.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавиця), до інших осіб (спадкоємців)

До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України)

Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно з розясненнями, які містяться у п. 27 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця.

За змістом ст.ст. 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України спадкові права є майновим обєктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємиць, незалежно від отриманого ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно (право володіння, користування).

Статтею 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Разом із тим у абз. 2 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 « Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обовязку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звертатися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).Обовязок доказування у спірній категорії справ покладається на позивача.

Разом з тим, встановлення обєму та вартості спадкового майна становить предмет доказування у справах за позовами до спадкоємців про стягнення боргів спадкодавця, оскільки ці обставини визначають межу відповідальності спадкоємців.

Обставини про те, на яке майно відкрилась спадщина після смерті спадкодавця та яка його вартість позивачем не доведені.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч.1 ст. 1221 ЦК України).

При зверненні до суду з вказаними позовними вимогами Банк обґрунтовував свої вимогами саме до ОСОБА_2 тільки фактом реєстрації місця проживання відповідача та спадкодавця за однією адресою.

Такі ж доводи наводяться й в апеляційній скарзі.

Між тим, ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначається, що місце перебування це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Повно та всебічно дослідивши обставини, щодо яких виник спір, врахувавши факт реєстрації відповідача за останнім місцем проживання спадкодавця, колегія суддів дійшла висновку, що факт прийняття особою спадщини у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України Банком ставиться у залежність саме від фактичного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час його смерті, проте повністю погодитися з такими твердженнями не можна, оскільки факт реєстрації цих осіб за однією адресою є лише одним із доказів такого проживання, проте не безумовним та недостатнім.

Обставини відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3,та прийняття її ОСОБА_2 іншими, ніж наявність прописок, доказами позивач не доводив, як не доводив наявність спадщини після смерті боржника, в межах вартості якої відповідають спадкоємці.

Таким чином, апеляційна скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 1 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_4