Справа № 758/6713/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

при секретарі - Лупінос Я. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК», товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання частини договору факторингу недійсним,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 пред'явила у Подільському районному суді м. Києва позов до ПАТ «УКРСИББАНК», ТОВ «Кей-Колект» про визнання частини договору факторингу недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.04.2007р. між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») укладено Договір про надання споживчого кредиту № 00, згідно умов якого відповідач АКІБ «УкрСиббанк» надав позивачеві кредит у сумі 42000, 00 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 13% річних та строком дії до 12.04.2017р.

У 2016р. позивачеві стало відомо про укладення між відповідачами Договору факторингу №1 від 12.12.2011р., згідно умов якого Банк відступив фактору право вимоги заборгованості по кредитним договорам та відповідним договорам забезпечення, укладеним із фізичними особами-боржниками, в тому числі в частині переведення боргу за кредитним договором № 00 від 12.12.2007р.

Позивач просить суд визнати недійсним Договір факторингу № 1 від 12.12.2011р., укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині передачі боргу по кредитному договору № 00 від 12.04.2007р., оскільки у ТОВ «Кей-Колект» на момент укладення спірного договору факторингу було відсутнє право на одержання права вимоги до фізичної особи, яка не є суб'єктом господарювання з підстав відсутності нормативного дозволу на таке отримання.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити позов з викладених у ньому підстав.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, з підстав їхньої необґрунтованості.

Представник ТОВ «Кей-Колект» у судовому засіданні також заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його недоведеність та відсутність порушення прав позивача.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Судом достовірно встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 12.04.2007р. було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0 (а.с. 5-12).

Згідно п. 1.1. вказаного кредитного договору Банк зобов'язується надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) у формі поновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту поновлювальної кредитної лінії, що дорівнює 42000, 00 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених Договором. Вказана сума дорівнює еквіваленту 212100, 00 грн. за курсом НБУ на день укладення цього Договору.

Відповідно до п. 1.2.2. Позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 12.04.2017р.

Згідно п. 2.1. у забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за даним Договором Банком приймається застава нерухомості, а саме: квартира АДРЕСА_1, та є власністю ОСОБА_1

Судом також встановлено, що 12.12.2011р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір факторингу №1 (а.с. 50-54)

Згідно п. 1.1. за цим Договором Клієнт зобов'язується передати у власність Фактору, а Фактор - прийняти Права Вимоги та і їх оплату надати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором.

П. 1.4. встановлено одночасне відступлення права вимоги за Договорами Забезпечення від Клієнта до Фактора.

В матеріалах справи міститься відповідь на запит, надана НБУ від 01.07.2013р. згідно якої, станом на 20.06.2013р. НБУ не надавав генеральну ліцензію на здійснення валютних операції ТОВ «Кей-Колект» (а.с. 16).

Представник позивача ПАТ «УкрСиббанк» подав до суду заперечення на позовну заяву, в яких вказує, що на виконання умов укладеного між відповідача Договору факторингу № 1, 12.12.2011р. було складено акт приймання-передачі прав вимоги (а.с. 56).

15.12.2011р., як вказує у запереченнях ПАТ «УкрСиббанк», позивачу було направлено повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором № 0 (а.с. 58).

Крім того, ПАТ «УкрСиббанк» обґрунтовує, що фактор за договором - ТОВ «Кей-Колект», зареєстроване як фінансова установа, якій видане відповідне Свідоцтво, у Додатку до якого зазначено вид фінансової послуги, а саме факторинг. Обов'язку в ТОВ «Кей-Колект» отримувати Генеральну ліцензію на здійснення факторингових операцій згідно чинного законодавства немає.

Більше того, ПАТ «УкрСиббанк» просило відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав відсутності факту порушення права позивача, а також у зв'язку з пропуском строку позовної давності у 3 роки, адже Договір факторингу №1, укладення якого на думку позивача порушує її цивільне право, датований 12.12.2011р., а позивач звернулась до суду з позовом лише 25.05.2016.

Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» також надав суду заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позову з тих самих підстав.

Згідно Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ТОВ «Кей-Колект» дійсно зареєстроване як фінансова установа, яка має право здійснювати такий вид фінансових послуг як факторинг без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства (а.с. 64).

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України та умовами кредитного договору, договору факторингу.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України.

Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

З огляду на вищевикладене, отримання первісним кредитором згоди боржника на укладення договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами, передачу документів, які підтверджують дійсність, виникнення і наявність прав грошової вимоги, нормами ст. ст. 516 - 517 ЦК України не передбачено.

Особливості укладення договору факторингу регулюється главою 73 ЦК України. У відповідності з нормою ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Суд, вивчивши умови Договору про надання споживчого кредиту № 0, приходить до висновку, що в ньому не міститься жодних застережень щодо особливого порядку регулювання правовідносин, що виникають на підставі укладення кредитором договорів щодо відступлення права вимоги в цілому та, зокрема, факторингу. Відтак, порядок виконання умов кредитного договору при зміні кредитора, регулюється нормами чинного законодавства.

Позивач, як на підставу звернення з позовом до суду, вказує відсутність у ТОВ «Кей-Колект» індивідуальної валютної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Суд не вважає доводи позивача, щодо відсутності у ТОВ «Кей-Колект» відповідної ліцензії на здійснення валютних операцій підставою визнання частини Договору факторингу № 1 недійсним, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, яка має право без отримання ліцензії та/або дозволів здійснювати види фінансових послуг, а саме - факторинг, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію фінансової установи (а.с. 64) та копією додатку до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи № 300 серія ФК (а.с. з.в. 64), що відповідає положенням п.11 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а положеннями ст. 5 цього Закону не встановлено обов'язку для фінансової установи здійснювати операції з надання фінансових послуг, зокрема, факторингу на підставі відповідної ліцензії.

Крім того, суд приходить до виснову, що кредит в іноземній валюті надавався АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»), а ТОВ «Кей-Колект» лише здійснює операції факторингу, на що має відповідний дозвіл.

Ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.ст. 27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд, приходить до висновку про відсутність визначених законодавством підстав, визнавати частину Договору факторингу № 1 недійною, адже цивільні, а зокрема, договірні, права позивача, укладеним договором про відступлення права вимоги порушено не було. Договір факторингу укладений у відповідності до вимог законодавства. З вищевикладених підстав, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладено, та ст.ст. 11, 16, 202, 203, 215, 216, 1077-1086 ЦК України та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК», товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання частини договору факторингу недійсним, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. В. Васильченко