Суддя Бугера О. В.
Провадження № 2/644/773/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року Орджонікідзевський районний суд м.Харкова

У складі: головуючого судді Бугери О.В.,

При секретарі Ілові А.В.,

За участю представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

За участю відповідача ОСОБА_3,

Відповідача ОСОБА_4,

Представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні Орджонікідзевського районного суду м.Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, застосування реституції, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачем подано до суду відповідний позов. В обґрунтування позову зазначено наступне. З відповідачем ОСОБА_4 вона перебуває в шлюбі з 04 вересня 2015 року. За час шлюбу було придбано вантажний автомобіль марки «ГАЗ» синього кольору, державний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску. Під час розгляду справи в Фрунзенському районному суді м.Харкова про розірвання шлюбу та розподіл спільного сумісного майна вона дізналась про те, що відповідач 23.05.2015 року без її згоди продав зазначений автомобіль за 12.000 гривень на підставі довідки-рахунку ВІА 999774, виданої ТОВ «Автоконсалтінг Україна» відповідачу ОСОБА_3. Вважала, що даний договір є недійсним, оскільки всупереч вимогам ч.2, 3 ст.65 СК України, ч.2, 4 ст.369 ЦК України не була запитана її письмова згода, як дружини в період шлюбу. Окрім того, недійсність даного договору доводиться умисним заниженням ціни продажу автомобілю, вважала за необхідне провести товарознавчу експертизу з метою встановлення ринкової вартості вантажного автомобілю. Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «ГАЗ», синього кольору, державний номер НОМЕР_2, 2006 року випуску, укладеного між відповідачами на підставі довідки-рахунку ВІА 999774 від 23.05.2015 року. Застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу автомобіля марки «ГАЗ», синього кольору, державний номер НОМЕР_2, 2006 року випуску, у вигляді реституції. Стягнути солідарно з відповідачів на її користь витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову в загальному розмірі 1218 гривень.

В судовому засіданні представник позивача викладені в позові обставини підтримала, просила позов задовольнити. Зазначала, що про продаж автомобіля її довірителю не було відомо, про наявну розписку також, оскільки вона не містить її підпису, про відчуження автомобілю вони дізнались лише під час розгляду справи про розірвання шлюбу та розподіл спільного сумісного майна, окрім того, відповідач ОСОБА_4 користується цим автомобілем. Також ціна автомобіля при його продажу була навмисно занижена, про що свідчить висновок експерта щодо визначення дійсної ринкової вартості транспортного засобу. ОСОБА_6 не потребувала додаткових коштів та причини складання боргової розписки на думку сторони позивача лише, як намір виправдати відчуження спірного автомобіля, посилання сторони відповідача на тяжкий матеріальний стан, внаслідок захворювання батька відповідача та хвороб позивачки не є доведеними, окрім того, витрати повязані із похованням батька відповідача несла страхова компанія. Наполягала на тому, що укладена угода є недійсною, оскільки при її укладанні не було отримано письмову згоду позивача, як дружини відповідача. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала та пояснила, що вона не знала нічого про продаж автомобіля, не була присутня під час укладання цієї угоди, також їй не було відомо про нібито складену боргову розписку відповідачем, ніяких коштів вона не отримувала. Зазначала, що їх родина не потребувала коштів, а тому їй не зрозуміло у звязку із чим складалась розписка про отримання в борг, навпаки її чоловік позичав іншим гроші.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечував, подав письмові заперечення, що долучені до справи, в обґрунтування заперечень посилався на те, що дійсно під час шлюбу було придбано, а також продано відповідний автомобіль. Але про наявну подію продажу автомобілю позивач знала. З метою отримання коштів для лікування позивача, він звернувся до дружини свого брата відповідача у справі ОСОБА_3 та запозичив кошти в сумі 3000 доларів на строк 18 місяців. З метою отримання такої суми відповідач ОСОБА_3 просила надати якісь гарантії її повернення. Тому, при отриманні суми в розписці також було зазначено, що у разі неповернення суми боргу в строк через 18 місяців він передає у власність спірний автомобіль. При складанні такої розписки та отриманні коштів позивач була присутня та їй було відомо про таке зобовязання. Також посилався на те, що оскільки вони не змогли з позивачем повернути запозичені кошти було прийнято рішення про передачу автомобіля. При складання довідки-рахунка письмової згоди чоловіка або дружини не вимагається, дана довідка-рахунок є договором комісії, де він є комітентом, а підприємство ТОВ «Автоконсалтінг Україна» будучи комісіонером зобовязалося за плату продати його автомобіль, що й було зроблено. Тобто, відповідач ОСОБА_3 придбала автомобіль не у нього особисто, а у комісіонера, а тому стороною в справі повинно бути ТОВ «Автоконсалтинг Україна», правовідносини врегульовані вимогами ст.1011 ЦК України, але будь-яких вимог позивач до товариства не заявляє всупереч вимогам ст.216 ЦК України та позиціям Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9. При реєстрації транспортного засобу було дотримано вимоги Інструкції «Про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них», затвердженої Наказом МВС України від 11.08.2010 року №379. З урахуванням викладених доводів просив в позові відмовити та зняти арешт накладений на автомобіль.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні доводи заперечень підтримав, просив в позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_7 суду пояснила, що брат чоловіка з дружиною займали у неї кошти в сумі 3000 доларів, які вона відкладала для оплати навчання доньки. Оскільки гроші не були повернуті, їй було передано автомобіль. Зазначала, що про отримання коштів та передачу їй автомобілю знала й позивачка. Автомобіль перебуває у неї в дома у дворі, вона ним не користується, має намір його продати, оскільки їй потрібні кошти, а відповідач ОСОБА_4 інколи бере автомобіль для власних потреб із її згоди.

Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 перебувають у шлюбі з 04 вересня 2004 року, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про одруження /а.с.5/. Цивільна справа про розірвання шлюбу перебуває в провадженні Фрунзенського районного суду м.Харкова. Станом на день розгляду справи питання розірвання шлюбу не вирішено, провадження у справі зупинено.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, визначає СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Сторонами не оспорював вся той факт, що транспортний засіб - автомобіль марки «ГАЗ» загальний вантажний бортовий, синього кольору, державний номер НОМЕР_2, був придбаний в період шлюбу та є спільним сумісний майном подружжя.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 65 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу право власності на автомобіль марки «ГАЗ» загальний вантажний бортовий, синього кольору, державний номер НОМЕР_2, зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3, 23.05.2015 року, про що свідчить копія відповідного свідоцтва /а.с.6/. В свідоцтві зазначено другого відповідача ОСОБА_4, як особу, що має право керування транспортним засобом.

Як вбачається з копії відповіді Центру №1 надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м.Харків, підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Харківській області від 23.09.2015 року №10280, автомобіль ГАЗ 3302-14, номерний знак НОМЕР_2 було продано ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку ВІА 999774 від 23.05.2015 року ТОВ «Автоконсалтінг-Україна», вартість в довідці зазначена 12.000 гривень /а.с.7/.

З наданої суду копії розписки від 20.11.2013 року вбачається, що відповідач ОСОБА_4 отримав у відповідача ОСОБА_7 у борг 3000 доларів США на строк 18 місяців, та зобовязався, що у разі неповернення коштів заставним майном є спірний автомобіль. Згідно до запису від 23.05.2015 року в розписці вказано, що претензій ОСОБА_7 не має, борг погашений повністю автомобілем НОМЕР_3 /а.с.46/. Розписка містить підписи відповідачів. З матеріалів справи вбачається та сторонами не спростовано, що спірний автомобіль було знято з реєстраційного обліку та відчужено ОСОБА_7 у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до вимог ст.204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину. Тобто, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України у справі № 6-7цс15.

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби. Вказане також узгоджується із роз'ясненнями п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

В ході розгляду справи було проведено судову автотоварознавчу експертизу відповідно до висновку якої ринкова вартість автомобіля НОМЕР_4 на дату відчуження склав 73277 гривень 65 копійок (а.с.94-102). Позивачем було визначено свої позовні вимоги саме визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності договору у вигляді реституції саме з підстав визначених ст.ст.60, ч.2,3 ст.65 СК України та ч.4 ст.369 ЦК України. Вимог щодо стягнення вартості майна не заявлялось, тому суд вважає недоцільним надавати оцінку доводам сторін щодо відчуження зазначеного автомобіля не в інтересах сімї. З урахуванням викладеного та вимог ч.1 ст.11 ЦПК України щодо принципу диспозитивності цивільного судочинства, оскільки суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає що вимоги позову щодо визнання договору недійсним не підлягають задоволенню.

Вимоги щодо застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу автомобіля у вигляді реституції є похідними від первісної вимоги щодо недійсності договору, а тому підстав для їх задоволення не вбачається.

Позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір за подачу позову в сумі 974 гривні 40 копійок та за подачу заяви про забезпечення позову в сумі 243 гривні 60 копійок. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, понесені судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 218, 369 ЦК України, ст.ст.60, 65 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 64, 88, 212-218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 14.07.2016 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження. Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Харківської області через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, шляхом подачi апеляцiйной скарги.

Головуючий : суддя Бугера О.В.