ухвала

іменем україни

20 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 17 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 20 лютого 2008 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6 410 грн зі сплатою за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, у зв'язку із чим станом на 30 квітня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 16 143 грн 43 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 6 237 грн 03 коп., заборгованості за процентами - 5 530 грн 14 коп., пені та комісії - 3 369 грн 43 коп., штрафу (фіксована частина) - 250 грн, та штрафу (процентна складова) - 756 грн 83 коп. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути на його користь з відповідача вказану заборгованість.

Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 17 лютого 2016 року рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 листопада 2015 року скасовано й ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20 лютого 2008 року станом на 20 квітня 2014 року у розмірі 16 143 грн 43 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 6 237 грн 03 коп., заборгованості за процентами - 5 530 грн 43 коп., комісії та пені - 3 369 грн, штрафів - 250 грн (фіксована частина) та 756 грн 83 коп. (процентна складова). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 20 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6 410 грн зі сплатою за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 10).

У заяві позичальника на отримання кредиту від 20 лютого 2008 року, яка завізована підписом відповідача, зазначено, що він ознайомлений і згодний із Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі - Умови), а також із Тарифами банку; погодився із тим, що заява разом із Умовами, Тарифами та Правилами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 10).

Пунктом 9.12 розділу І Умов встановлено, що кредитний договір діє впродовж 12 місяців з моменту підписання. Також передбачено автоматичне пролонгування дії договору на такий самий строк у разі, якщо жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення договору (а. с. 15).

Відповідач отримав кредитну картку та ПІН 20 лютого 2008 року під розписку.

Згідно з ксерокопією кредитної картки строк її дії встановлений до жовтня 2011 року (а. с. 82).

Також судами встановлено, що кредитний ліміт було змінено 16 лютого 2010 року до 4 610 грн, 09 листопада 2010 року до 54 100 грн та 28 грудня 2010 року до 6 410 грн (а. с. 126-132).

Останній платіж за кредитом ОСОБА_3 здійснив 11 березня 2011 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань станом на 30 квітня 2014 року заборгованість за кредитним договором становить 16 143 грн 43 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 6 237 грн 03 коп., заборгованості за процентами - 5 530 грн 43 коп., комісії та пені - 3 369 грн, а також штрафів: 250 грн (фіксована частина) та 756 грн 83 коп. (процентна складова), що підтверджується розрахунком банку та випискою з особового рахунку (а. с. 6-9, 126-132).

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 належним чином не виконував своїх обов'язків за кредитним договором, у зв'язку із чим виникла заборгованість перед кредитором, що є підставою для стягнення з боржника заборгованості на користь банку.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України, згідно із ч. 2 якої якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 зазначав, що він укладав із позивачем договір на отримання кредиту у розмірі 500 грн, що підтверджується його власноруч підписаною заявою, договір на отримання кредиту у розмірі 6 410 грн він не укладав, а ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано належних та допустимих доказів наявності такого договору.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 316 ЦПК України фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не встановив, а саме: наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт отримання відповідачем кредитного ліміту в розмірі, зазначеному ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме: 6 4100 грн, зокрема, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять доказів видачі відповідачу кредитних коштів у зазначеному розмірі, ураховуючи те, що в анкеті-заяві позичальника, яка завізована підписом відповідача, встановлено кредитний ліміт у розмірі 500 грн.

Також суд не звернув уваги на те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач був ознайомлений із Умовами, які додані позивачем до позовної заяви, а також відсутній екземпляр за його підписом, а наявність копії Умов за підписом голови правління банку не може бути належним і допустимим доказом, оскільки вона не є складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-240цс14, від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-757цс15 та від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1926цс15.

Крім того, апеляційний суд не дослідив наданого позивачем розрахунку заборгованості, зокрема, належним чином не з'ясував періоду її нарахування та всіх складових, при цьому не врахував, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф є одним із видів цивільно-правової відповідальності, а тому його одночасне застосування разом із пенею за одне й те саме порушення - строки виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення (правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15), унаслідок чого не визначився з дійсним обсягом відповідальності відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 17 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженнюне підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак