Провадження № 2/219/674/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2016 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

судді Павленко О.М.,

при секретарі Кудла Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3, приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу удаваним в частині ціни, -

в с т а н о в и в:

позивач звернулася до суду з позовом, згідно якого просить визнати договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 31.01.2014 року за яким вона продала, а ОСОБА_2 купила за 52 785 грн. вбудоване нежиле приміщення - перукарню загальною площею 39,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, удаваним в частині ціни; визнати, що між нею та ОСОБА_2 насправді укладений договір купівлі-продажу вказаного нежилого приміщення, за яким вона продала, а ОСОБА_2 купила вказане нежиле приміщення за 20 000 доларів США, з яких 2 000 доларів США покупець передала продавцю до укладення спірного договору, а 9 000 доларів США покупець зобовязалась сплатити до 20.02.2014 року. Вказує, що відповідно до договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 31.01.2014 року вона продала, а відповідач купила вбудоване нежиле приміщення - перукарню загальною площею 39,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Згідно п.4 зазначеного договору продаж був здійснений за 52 785 грн., які продавець одержала під час підписання цього договору в присутності нотаріуса. Зазначає, що насправді дійсною ціною приміщення є не 52 785 грн., а 20 000 доларів США, а ціна в розмірі 52 785 грн. зазначена сторонами в договорі з метою зменшення витрат, повязаних з нотаріальним оформленням договору та реєстрації переходу права власності. Вказане підтверджується розписками від 19.12.2013 року, 21.01.2014 року, згідно з якими вона отримала від відповідача 1 000 доларів США в якості завдатку за придбання відповідачем приміщення; борговою розпискою від 31.01.2014 року, написаною власноручно та підписаною відповідачем в день укладання договору, згідно з якою відповідач зобовязалась повернути їй в строк до 20.02.2014 року 9 000 доларів США в якості залишку суми за придбання перукарні. Вказала, що на даний час оригінал зазначеної розписки від 31.01.2014 року знаходиться у неї, а розписки від 19.12.2013 року та від 21.01.2014 року вона передала в той же день відповідачу на підтвердження отримання від неї грошової суми в розмірі 2 000 доларів США. Зазначила, що законом не заборонено визнання удаваним правочину, зокрема, в частині ціни. Оскільки обидві сторони умисно приховали від нотаріуса дійсну ціну договору, яка становить дійсну погоджену сторонами вартість нерухомого майна, з метою зменшити витрати на нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу, то даний договір є удаваним правочином в частині визначення ціни, а дійсними правовідносинами, що виникли між сторонами є правовідносини з приводу купівлі-продажу вбудованого нежилого приміщення - перукарні, яке вона продала, а відповідач придбала за 20 000 доларів США. Пояснила, що визначення дійсного змісту укладеного між сторонами правочину в частині ціни необхідно у зв'язку з подальшим визначенням статусу отриманих коштів від продажу зазначеного майна як її особистої приватної власності, а не її з третьою особою, оскільки відчужуване майно належало їй на праві приватної власності до укладення шлюбу з третьою особою ОСОБА_3

Представник позивача в судовому засіданні підтвердив вказані обставини та просив позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

В судовому засіданні позивач судом була зобовязана обовязковою явкою до суду для дачі особистих пояснень, однак позивач в судове засідання не зявилася, надала до суду письмові пояснення, згідно яких вказала, що в спірному договорі вказана нотаріусом ціна в розмірі 52 785 гр. була зазначена з метою зменшення витрат, повязаних з нотаріальним оформленням договору та реєстрації переходу права власності. Тобто обидві сторони умисно приховали від нотаріуса дійсну ціну договору, оскільки нотаріальні послуги ними сплачувалися навпіл. Дійсна ціна спірного приміщення становить 20 000 долів США. Вказала, що в 2007 році вона здійснила перевід вказаного приміщення з жилого в нежиле та під час його приймання до експлуатації була визначена його вартість в розмірі 96 180 гр., з яких 7 625 гр. витрати, повязані з будівельно-монтажними роботами, та 88 555 гр. витрати, повязані з придбанням матеріалів, машин, обладнання та інвентарю, тому їй не було нічого сенсу продавати це приміщення за меншу ціну, ніж розмір викладених нею грошових коштів у переобладнання цього приміщення. На момент укладення спірного договору нежиле приміщення було оглянуте відповідачем та будь-яких недоліків та дефектів виявлено не було, про що зазначено в п.7 договору, тому підстав для зменшення ціни продажу у неї не було. Під час проведення оцінки приміщення фірмою «Інженер» така оцінка була проведена лише для оформлення правочину нотаріусом та здійснена за середніми цінами на нерухомість по регіону, але така оцінка була потрібна нотаріусу для визначення суми податків та обовязкових платежів, що сплачуються при нотаріальному посвідченні договорів. Цю ж вартість нотаріус і вказав в договорі. В той час як реальна ціна, за яку вони домовились здійснити купівлю-продаж, склала 20 000 долів США, тому ОСОБА_2 склала розписку про обовязок сплачувати їй залишок грошових коштів в сумі 9 000 доларів США в той день, коли був підписаний договір, а іншу частину відповідач уже їй сплатила і ця частина становить більший розмір, ніж 52 785 гр.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, вказала, що, згідно договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 31.01.2014 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 купила вбудоване нежиле приміщення - перукарню, загальною площею 39,1 кв.м., що знаходиться в м. Бахмут Донецької області по вул.Ювілейна, 36/17. Згідно п.3 договору згідно із висновком про вартість нерухомого майна від 31.10.2013 року, виданим оцінювачем ПП "Фірма "Інженер", вартість відчужуваного нежилого приміщення складає 52 785 грн. відповідно до договору зазначена ціна за твердженням сторін відповідає їх волевиявленню, є остаточною і змінам після укладення цього договору не підлягає. Згідно п. 5 позивач своїм підписом під цим договором підтвердила факт повного розрахунку за продане приміщення і відсутність щодо відповідача будь-яких претензій фінансового характеру. Вказала, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 31.01.2014 року о 14:17:15 годині відбувся перехід права власності від ОСОБА_5 до ОСОБА_2 Зазначила, що сторони передбачили всі істотні умови для укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, нотаріусом було перевірено дійсність намірів, волевиявлення сторін, ціну, а факт передачі грошей засвідчений нотаріусом, підписавши договір сторони чітко передбачили, що ціна є остаточною і змінам після укладення цього договору не підлягає. Свої підписи на договорі сторони не спростували. Вказала, що позивач уклала шлюб із ОСОБА_3 9 квітня 2014 року, тобто через три місяці з дня продажу перукарні, тому незрозуміло, яким чином позивач залучає свого чоловіка третьою особою, який не має жодного відношення до продажу перукарні до шлюбу з ним. Зазначила, що жодна зі сторін правочину не оскаржувала дії нотаріуса при посвідченні договору купівлі-продажу, відтак підстав сумніватися у відповідності дій нотаріуса вимогам чинного законодавства немає, зокрема щодо установлення однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Вказала, що позивачем доказами у справі не підтверджено, що обидві сторони договору купівлі-продажу діяли свідомо для досягнення певної особистої користі, що їх дії були спрямовані на досягнення інших правових наслідків і вони приховали дійсну волю учасників угоди. Вважає, що договір купівлі-продажу спірної перукарні укладений між сторонами в належній формі, нотаріально посвідчений та державно зареєстрований, відповідає вимогам законодавства. Реальне волевиявлення позивача і відповідача було спрямоване на виникнення у відповідача права власності на перукарню за грошові кошти в розмірі 52 785 гр., про що свідчать умови зазначеного договору від 31.01.2014 р. Позивач не надала жодного належного доказу того, що відповідач купила у неї перукарню за 20 000 доларів США. Вважає, що не можна брати до уваги пояснення позивача, викладені нею в її поясненнях щодо обгрунтування ціни продажу в розмірі 20 000 доларів США, бо їй після реконструкції приміщення не було сенсу продавати перукарню за 52 785 гр., оскільки її витрати на будівельно монтажні роботи та на придбання матеріалів були вище, ніж ціна продажу, а проведення нею незалежної оцінки - це лише для оформлення правочину. Зазначила, що звіт про оцінку майна виконаний на замовлення самого позивача незалежним оцінювачем станом на 31.01.2014 року (день вчинення правочину), був дійсним, вид вартості: ринковий, ціль оцінки: визначення ринкової вартості для відчуження, (тобто позивач самостійно визначала ціль оцінки ще за два місяці до дати угоди з відповідачкою), методичні підходи для визначення ринкової вартості перукарні для відчуження: порівняльний, витратний, дохідний, тобто всіма трьома доступними та можливими способами незалежним оцінювачем була визначена ринкова ціна перукарні в розмірі 52 785 гр.

В судовому засіданні відповідач судом була зобовязана обовязковою явкою до суду для дачі особистих пояснень, однак відповідач в судове засідання не зявилася, надала до суду письмові пояснення, згідно яких вказала, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає в повному обсязі. Вона уклала договір купівлі-продажу нерухомого майна 31.01.2014 року о 14.17 годині і всі попередні домовленості втратили свою силу. В січні 2014 року активізувалися бойові дії в м. Бахмут Донецької області, нерухомість взагалі не продавалася, позивачу потрібно було терміново виїхати за межі України, в спірному приміщенні були явні будівельні недоліки, остаточна вартість майна була визначена у нотаріуса та оформлений договір. Ніяких удаваних правочинів вона не укладала. Не розуміє чому залучений в якості третьої особи ОСОБА_3, оскільки він ніякого відношення до угоди не мав, бо позивач і ОСОБА_3 ще тоді не перебували в шлюбних відносинах. Зазначила, що про продаж спірного приміщення дізналася через своїх знайомих, довго не наважувалася придбавати це приміщення. Позивач у звязку із воєнними подіями знизила ціну, бо їй терміново потрібно було виїхати. Зазначила, що відповідно до ст. 237 ЦК України, ст.ст.27, 38 ЦПК України, вона як сторона у справі сумлінно і добросовісно здійснює свої процесуальні права і виконує свої процесуальні обовязки. Є підприємцем і не має можливості залишити своє робоче місце. Просила розглядати спір в її відсутність за участю представника і відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, оскільки вони є незаконними, необґрунтованими і не відповідають дійсності.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, просив справу розглядати за його відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.43).

Третя особа - приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_4 в судове засідання також не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, просив справу розглядати за його відсутності (а.с.97).

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом достовірно встановлено, що 31 січня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі продажу (а.с.103-104).

Згідно п. 1 вказаного договору ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 придбала нежиле приміщення - перукарню, загальною площею 39,1 кв.м., що розташована за адресою: м. Артемівськ (Бахмут) АДРЕСА_2.

Відповідно до п.п.3, 4 вказаного договору згідно з висновком про вартість нерухомого майна від 31.10.2013 року, виданим ПП «Фірма «Інженер» вартість відчужуваного приміщення складає 52 785 гр. ОСОБА_6 здійснюється за вказану суму, які продавець (ОСОБА_5І.) одержала під час підписання цього договору в повному обсязі в присутності нотаріуса. Зазначена ціна за твердженням сторін відповідає їх волевиявленню, є остаточною, змінам після укладення цього договору не підлягає.

Згідно п.5 договору своїм підписом під цим договором продавець (ОСОБА_5І.) підтвердила факт повного розрахунку за продане нежиле приміщення і відсутність щодо покупця (ОСОБА_2В.) будь-яких претензій фінансового характеру.

Відповідно до п.8 договору подавець та покупець підтвердили дійсність намірів при укладенні цього договору, а також те, що угода не носить характеру мнимої, удаваної і не є угодою зловмисною.

Відповідно до звіту про оцінку майна перукарні, загальною площею 39,1 кв.м., що розташована за адресою: м. Артемівськ (Бахмут) АДРЕСА_2, виконаного ПП «Інженер» 31.10.2013 року на замовлення ОСОБА_5 з метою відчуження, вартість майна складає 52 785 гр. (а.с.40-41).

Згідно п. 10 договору всі витрати, повязані з нотаріальним посвідченням цього договору та користуванням реєстрами сторони сплачують у рівних частках кожна.

9.04.2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали шлюб, в звязку з чим остання змінила прізвище на «Селюкова» (а.с.11).

Сторони підписали вказаний договір, на момент розгляду справи є дійсним, підписаний сторонами з метою реального настання прав та обовязків.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Спірний договір від 31.01.2014 року укладено в письмовій формі, нотаріально посвідчений.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову ціну.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його ціну, а для другої сторони - право на отримання вартості предмета договору та обов'язок передати предмет договору новому власнику.

Отже презумується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Сторони уклали вказаний договір, за яким відповідач придбала приміщення - перукарню, загальною площею 39,1 кв.м., що розташована за адресою: м. Артемівськ (Бахмут) АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

До того ж в разі визнання правочину удаваним слід враховувати, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховування іншої волі учасників угоди.

Удаваний правочин своєю формою нібито прикриває інший реальний правочин.

Разом з тим, і позивач, і відповідач вказали, що ними укладався договір купівлі-продажу, воля позивача була направлена на продаж, а відповідача на купівлю спірного нежитлового приміщення.

Натомість, позивач вказує, що вона та відповідач уклали договір купівлі-продажу, однак договір є удаваним лише в частині ціни. Так, відповідно до договору ціна спірного нежилого приміщення становить 52 785 гр., однак як вказує позивач фактична ціна нежилого приміщення становила 20 000 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

На підтвердження того, що фактично нежитлове приміщення було продане позивачем за 20 000 доларів США, вона надала суду копії розписок від 19.12.2013 року та 21.01.2014 року, згідно з якими вона отримала від відповідача 2 000 доларів США в якості завдатку за придбання відповідачем приміщення (а.с.7, 8). Вказала, що оригінали розписок від 19.12.2013 року та від 21.01.2014 року вона передала в той же день відповідачу на підтвердження отримання від неї грошової суми в розмірі 2 000 доларів США.

Разом з тим, представник відповідача в судовому засіданні заперечувала та вказала, що таких розписок відповідач не писала, оригіналів не отримувала.

Крім того, позивач вказала, що відповідачем складена боргова розписка від 31.01.2014 року, написана нею власноручно та підписана в день укладання договору, згідно з якою відповідач зобовязалась повернути їй в строк до 20.02.2014 року 9 000 доларів США в якості залишку суми за придбання перукарні (а.с.7).

Дійсно, в судовому засіданні представник позивача надав суду, з його слів, оригінал розписки від 31.01.2014 року, написаний, як вказує представник позивача, власноручно та підписаною відповідачем в день укладання договору, згідно з якою відповідач зобовязалась повернути позивачу в строк до 20.02.2014 року 9 000 доларів США в якості залишку суми за придбання перукарні.

В судовому засіданні представник відповідача фактично не спростувала наявність такої розписки, вказала, що відповідач не памятає чи складала вона таку розписку, можливо і складала, однак, якщо така розписка складалася, то це було до укладення договору купівлі-продажу, це були лише наміри сторін, саме в договорі сторони вказали правильну суму, за яку відповідач придбала нежитлове приміщення, а не за 20 000 доларів США, як стверджує позивач.

В свою чергу, згідно п.5 договору купівлі-продажу своїм підписом під цим договором продавець (позивач) підтвердила факт повного розрахунку за продаж нежилого приміщення і відсутності до покупця (відповідача) будь-яких претензій фінансового характеру.

Крім того, позивач після укладення договору купівлі-продажу від 31.01.2014 року, будучи достовірно обізнаною щодо умов цього договору, не оспорювала його як в цілому, так і в певній його частині, в тому числі і в частині ціни.

В судовому засіданні сторони підтвердили, що укладення цього договору відповідало їх інтересам, волевиявлення було вільним і усвідомленим, цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Суду не надано достовірних доказів того, що обидві сторони правочину, укладаючи договір купівлі-продажу, намагалися приховати інший договір, який вони уклали фактично.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

В судовому засіданні встановлено, що при укладенні спірного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) відповідає їх внутрішній волі.

Письмова форма договору купівлі-продажу нежитлового приміщення внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми продавцю, про що зазначено безпосередньо в договорі.

Суд вважає, що при дослідженні наданих доказів, суд встановив правову природу укладеного договору, зважаючи на встановлені результати, та зробив відповідні правові висновки щодо укладення сторонами договору купівлі-продажу.

Укладений сторонами письмовий договір є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі відповідачем за купівлю нежитлового приміщення узгодженої з позивачем суми в розмірі 52 785 гр., що відображено в п.4 договору.

Позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу, і саме на виникнення цих правовідносин була спрямована їх воля. Більш того, у п.8 договору продавець та покупець підтвердили, що договір не носить характеру мнимої та удаваної. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз'яснено нотаріусом.

Водночас, представник позивача в судовому засіданні вказав, що вказівка в договорі про те, що ціна договору є остаточною, не підлягає зміні, а укладення договору відповідає волевиявленню сторін, не спростовує доводів позовної заяви, оскільки позивач ставить питання про те, що зазначена в договорі ціна є удаваною (не відповідає дійсній ціні, за якою сторони насправді уклали спірний договір), а не про зміну дійсної ціни договору, вказав, що позивачем була проведена реконструкція приміщення, витрачені значні кошти, а тому твердження представника позивача, що ціна приміщення була зменшена сторонами перед укладенням угоди в звязку з наявністю дефектів приміщення не знайшли свого підтвердження.

Разом з тим, суд не може погодитися з цими твердженнями, оскільки ст. 235 ЦК України чітко визначає, що удаваний правочин це правочин, який вчинений сторонами для приховання іншого правочину. В свою чергу позивач не була позбавлена права укласти договір про зміну нотаріально посвідченого договору, в тому числі в частині ціни. Сторонами не оспорюється той факт, що позивач та відповідач мали намір та уклали саме договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, а договір має вказівку про те, за яку суму здійснюється продаж нежитлового приміщення.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем та представником позивача не були обґрунтовані обставини, на які вони посилалися як на підстави своїх вимог.

Відтак, суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу удаваним в частині ціни є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Оскільки вимога про визнання, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 насправді укладений договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 31.01.2014 року, за яким ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 купила вказане нежиле приміщення за 20 000 доларів США, є похідною від вимог про визнання правочину удаваним в частині ціни, вона теж не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 10, 60, 88, 212-215, 360-7 ЦПК України, ст. ст. 202, 203, 218, 235, 655, 657 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд

в и р і ш и в :

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу нежилого приміщення перукарні, загальною площею 39,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3, удаваним в частині ціни відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом 10-ти днів з моменту його проголошення.

Суддя -

ОСОБА_7