Справа № 466/6642/16 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/783/7048/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і ОСОБА_2

при секретарі Куцик І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Шевченкіського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_3. Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. Стверджує, що відповідач систематично порушує правила суспільного співжиття, зловживає алкогольними напоями, часто влаштовує сварки, принижує її та інших членів сім"ї позивача. В апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити повністю і виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового будинку №16 по вул. Бурштиновій в смт. Брюховичі м. Львів, Львівської області без надання іншого жилого приміщення.

Сторони в судове засідання не з"явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Одночасно, від ОСОБА_7, представника ОСОБА_3, 21 грудня 2016 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з підстав зайнятості її в іншому судовому засідання по кримінальній справі в Галицькому районному суді міста Львова, однак будь яких доказів про згаданий розгляд до клопотання не долучено.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 до задоволенні не підлягає із наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

За змістом ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.05.1990 року за реєстраційним номером 1-3221, позивачу та третім особами по справі на праві спільної сумісної власності є основними власниками будинку по вул.Бурштиновій, 16 в м. Львові-Брюховичі, що складається з 5 житлових кімнат жилою площею 80,5 кв.м. і кухні, загальна площа 124,3 кв.м.

З 1997 року у вищезазначеній квартирі разом з позивачем та третіми особами зареєстрована відповідач ОСОБА_4, що підтверджується довідкою Виконавчого комітету с.м.т. Брюховичі м. Львова від 05.05.2016 року № 741, яка вселилась в якості члена сім'ї власника.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08.12.2014 року, яке набрало законної сили, шлюб між відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

В обґрунтування позовних вимог, заявлених на підставі ст.ст. 157, 116 ЖК України, щодо систематичного порушення відповідачем правил співжиття у будинку та безрезультатності заходів запобігання і громадського впливу, позивач посилалається на довідку ст. ДІМ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області від 31.10.2015 року. Згідно цієї довідки працівником міліції була проведена профілактична бесіда з ОСОБА_4 про дотримання моральної поведінки у побуті та неприпустимість з її сторони протиправної поведінки у майбутньому, однак з її змісту не видно, коли правопорушення було вчинено і у чому воно полягає.

Постановою Шевченківського районного суду м.Львова від 28 січня 2016 року ОСОБА_4 притягалась до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу, в розмірі 3-х неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (51 грн.) за те, що перебуваючи у стані алкогольного спяніння, 14.12.2015 року вчинила дрібне хуліганство, а саме висловлювалась нецензурною лексикою та погрожувала фізичною розправою ОСОБА_3 Однак, у матеріалах справи відсутні докази того, що після вжиття цих заходів, відповідач вчиняла дії, спрямовані на порушення правил співжиття у будинку, що унеможливлює подальше спільне з нею проживання позивача, як співвласника будинку, що складається з пяти кімнат загальною площею 124,3 кв.м.

Постановою суду від 18 липня 2016 р. відповідач була звільнена від адміністративної відповідальності за малозначністю вчиненого правопорушення, яке полягало у неналежному вихованні дитини, й не стосувалось дотримання правил співжиття в будинку та безпосередньо прав позивача.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд виходив з тих обставин, що матеріали справи не містять доказів того, що після вжиття заходів постановою Шевченківського районного суду міста Львова від 28 січня 2016 року, відповідач вчиняла дії, спрямовані на порушення правил співжиття у будинку, що унеможливлювало б подальше спільне з нею проживання позивача, як співвласника згаданого будинку.

З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього кодексу.

Щодо виселення колишніх членів сім"ї власника ВСУ в узагальненні щодо аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ зазначив, що відповідно до ст.ст.9,156,157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім"ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім"ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього кодексу. Передбачені стст.9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції, ст.319, чч.1, 2 ст.321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК України. Такий висновок Верховний Суд зробив у справі № 6-24089св06 (ухвала від 31.01.2007 року). Подібний у справі №6-20552св07 (рішення від 28.05.2008 року).

Відповідно до вимог ст.ст.116, 157 Житлового кодексу України член сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст.116 ч.1 ЖК України, а саме, якщо дана особа систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винного на вимогу власника будинку провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Також в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснюється, що в справах про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому у задоволенні такої скарги апелянту слід відмовити та рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2016 року залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я.Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

ОСОБА_2