Справа № 504/2348/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2016смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області в складі

головуючої судді Вінської Н.В.

при секретарі Білаш А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні смт. Доброслав Лиманського району Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 посилаючись на те, що 10 січня 2008 року між ним та ОСОБА_3 була досягнута домовленість про продаж квартири АДРЕСА_1. Покупець ОСОБА_1 передав кошти ОСОБА_3 у розмірі 20 000 доларів США, про що остання написала розписку. Договір купівлі-продажу квартири нотаріально оформлений не був оскільки квартира ОСОБА_3 належала на підставі договору укладеного на біржі, який необхідно було визнати дійсним через суд. На той час ОСОБА_4 знаходилась на лікуванні і можливості одразу оформити договір купівлі - продажу не було, а їй необхідні були кошти на лікування. ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 ключі від квартири і правовстановлюючі документи. 30 січня 2008 року ОСОБА_3 померла. На час смерті вона була єдиним власником квартири. Після смерті ОСОБА_3, ОСОБА_1 01.08.2008 року звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області із позовом про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_2. 14.08.2008 року судом прийнято заочне рішення про визнання права власності на вказану квартиру (на підставі коштів та розписки). 12 березня 2009 року до суду звернулась онук ОСОБА_3 ОСОБА_2 з позовом про визнання його власником квартири як спадкоємця. 19 червня 2012 року судом визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру, 20 лютого 2013 року апеляційним судом Одеської області рішення суду першої інстанції частково змінено, але залишено в силі визнання права власності на квартиру за ОСОБА_2 24 жовтня 2013 року Вищим спеціалізованим судом з розгляду кримінальних та цивільних справ залишив рішення Апеляційного суду Одеської області і суду першої інстанції без змін. Таким чином, ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_3 і відповідно до ст. 1231 ЦК України спадкоємцям переходить обовязок повернути кошти, які отримала при житті ОСОБА_3 Спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Просив суд стягнути з відповідача кошти в розмірі 420 040 грн., як аванс який переданий ОСОБА_3 за купівлю квартири.

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_6 підтримав поданий позов, просив суд його задовольнити з підстав зазначених у ньому.

Представники відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 та адвокат ОСОБА_8 заперечували проти задоволення позову посилаючись на те, що обставини викладені позивачем у позові не відповідають фактичним обставинам справи, не підтверджені доказами та не відповідають дійсності. Оскільки поміж позивачем та ОСОБА_3 бабусею відповідача ніколи не було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу вказаної квартири, вони ніколи не спілкувалися та навіть не були знайомі, ОСОБА_9 ніколи не писала розписку про отримання грошей, доказів, що розписка підписана саме покійною та нею же отримані грошові кошти суду не надано. Напроти позивач замовчує, що ним незаконно продано дану квартиру та отримано за продаж кошти у розмірі 34 000 доларів США. В даний час він не зареєстрував своє право власності на спадкове нерухоме майно, так як за клопотанням позивача на квартиру накладено арешт, а право власності на нерухоме майно набувається з часу державної реєстрації. Вважали, що розписка є нікчемним правочином, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна має бути засвідчений нотаріально. Крім того, вважали, що ОСОБА_9 була лежачою хворою людиною, із дому ніколи не виходила, на лікуванні у лікарні не знаходилась.

Розглянувши поданий позов, матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з такого.

Судовим розглядом справи встановлено, за розпискою від 10.01.2008 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 20 000 доларів США, що еквівалентно 100000 грн. за належну їй квартиру за адресою АДРЕСА_3. (а.с.48). за інформацією у розписці, ОСОБА_3 розписку не писала, вона написана невідомою особою з її слів та нею підписана у «здоровому глузді».

30 січня 2008 року ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 31 січня 2008 року виданого першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси на підставі актового запису реєстрації смертей від 31.01.2008 року № 1113 (а.с.22).

14 серпня 2008 року заочним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та визнано договір купівлі-продажу укладений 10 січня 2008 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_1 квартири № 133 буд. ; 46 по вул Гвардійській в смт. Чорноморське, Комінтернівського району Одеської області дійсним. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 (а.с.4-5).

Ухвалою суду від 19.11.2008 року вказане заочне рішення скасоване (а.с.8).

19 червня 2012 року рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про визнання правочину та визнання купівлі-продажу квартири відмовлено. Задоволено зустрічні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_14, яка діяла у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_15, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та визнано договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_16, зареєстрований у реєстрі за № 1766 по якому ОСОБА_1 виступав продавцем, ОСОБА_17 покупцем недійсним. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру в порядку спадкування за законом після смерті бабусі ОСОБА_3, померлої 30.01.2008 року. Витребувано квартиру з чужого незаконного володіння, усунуто перешкоди та знято з реєстрації ОСОБА_17, ОСОБА_14, ОСОБА_15 (а.с.6-11).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 лютого 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині зняття з реєстрації ОСОБА_17, ОСОБА_14, ОСОБА_15., в решті рішення залишено без змін. (а.с.13-18).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру суд першої інстанції (з чим погодився суд апеляційної інстанції) виходив з того, що за життя ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири між нею та ОСОБА_1 у встановленому порядку не укладався, спірна квартира із власності ОСОБА_3 не вибувала у звязку з чим ОСОБА_1 не набув права власності на неї.

Відмовляючи у задоволенні даного позову суд виходив з того, що не укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна не створює прав та обовязків сторін, як на передачу майна, так і на повернення коштів.

Суд приймає до уваги, що предметом правочину від 10.08.2008 року є не боргова розписка в сенсі вимог ст. 1046 ЦК України, а договір про купівлю-продаж нерухомого майна, який в свою чергу за рішенням суду визнаний не укладеним в силу відсутності його нотаріального оформлення та державної реєстрації.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договорами позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Обовязок позичальника повернути позику, визначено нормами ст. 1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду такої самої якості, що були передані йому позикодавцеві) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За наслідками порушення договору позики позичальником, відповідно до ст. 1050 ЦК України, позичальник зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 1046, 1049, 1050 ЦК України, керуючись ст. 10, 11, 15, 57-61, 209, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії рішення.

Суддя: Н.В. Вінська