АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8071/16 Справа № 185/9762/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року по справі за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» (далі ПАТ КБ «Надра») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що 12 грудня 2006 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (назва якого змінена на ПАТ КБ «Надра») та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №8/2006/980-К/1433-ПР, за умовами якого останній було надано кредит в розмірі 35.000 грн. на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,5% річних та сплатою щомісячної комісії у розмірі 0,42% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 09 грудня 2016 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 12 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №1433-ПР/2.

Зазначали, що банк умови договору виконав у повному обсязі, надавши кредитні кошти.

Посилаючись на те, що позичальник та поручитель перестали належним чином виконувати свої зобовязань за кредитним договором та договором поруки, просять стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором станом на 20 липня 2015 року в розмірі 24.827 грн.07 коп., з яких: 15.340 грн.37 коп. заборгованість за кредитом; 1.053 грн.02 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 303 грн.09 коп. комісія та 8.130 грн.59 коп. - пеня.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №8/2006/980-К/1433-ПР від 12 грудня 2006 року в сумі 21.609 грн.89 коп., з яких: заборгованість за сумою кредиту 14.359 грн.49 коп. та заборгованість з пені - 7.250 грн.40 коп. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року частково скасувати та ухвалити в скасованій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог банку до поручителя ОСОБА_3 відмовити та відмовити у стягненні з ОСОБА_2 пені в розмірі 7.250 грн.40 коп. або зменшити її.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 12 грудня 2006 року між ВАТ КБ «Надра» (назва якого змінена на ПАТ КБ «Надра») та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №8/2006/980-К/1433-ПР, за умовами якого останній було надано кредит в розмірі 35.000 грн. на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,5% річних та сплатою щомісячної комісії у розмірі 0,42% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 09 грудня 2016 року.

Позичальник зобовязався належним чином виконувати умови кредитного договору та сплачувати щомісячно суму мінімального необхідного платежу у розмірі 744 грн.22 коп. до 20 числа поточного місяця (п.п.3.3.1.,3.3.2.,3.3.3., 4.3.2.,4.3.3.крредитного договору).

Пунктом 4.2.4. кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобовязань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий платіж у термін, визначений п.3.3.3. цього договору (а.с.9-10,11,1213,14).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 12 грудня 2006 року між банком та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки №1433-ПР/2 (а.с.15,16).

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були ознайомлені та згодні з умовами надання кредиту, про що свідчить їх власноручні підписи на кожній сторінці кредитного договору №8/2006/980-К/1433-ПР від 12 грудня 2006 року, договору поруки №1433-ПР/2 від 12 грудня 2006 року та анкетах заявах на отримання кредиту.

У звязку з тим, що починаючи з 18 березня 2015 року відповідачі припинили здійснювати погашення кредитної заборгованості, станом на 20 липня 2015 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 24.827 грн.07 коп., з яких: 15.340 грн.37 коп. заборгованість за кредитом; 1.053 грн.02 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 303 грн.09 коп. комісія та 8.130 грн.59 коп. - пеня. (а.с.6-8).

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «Надра», суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі допустили заборгованість за кредитним договором, а позивач має право на її часткове стягнення у відповідності до вимог закону.

Рішення суду оскаржується відповідачами лише в частині частково задоволених позовних вимог банку, а тому в іншій частині рішення суду апеляційним судом не перевіряється.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

В силу ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Як вбачається з кредитного договору №8/2006/980-К/1433-ПР від 12 грудня 2006 року, він був укладений за волевиявленням обох сторін, про що свідчить особистий підпис відповідача на кожній його сторінці.

З тексту укладеного сторонами договору вбачається, що грошові кошти у розмірі 35.000 грн. надаються на споживчі цілі.

Також сторонами було визначено пеню (п.5.1).

З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач перестала здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором з 18 березня 2015 року (а.с.6).

Відповідно до ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.3 ст.510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї Позичальник зобов'язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Відповідно до ст.623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно зі ст.ст. 549,550 ЦК України неустойкою є штраф або пеня, та право на неї виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданим невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання відповідати перед ПАТ КБ «Надра» по борговим зобов'язанням ОСОБА_2, які виникають з умов кредитного договору №8/2006/980-К1433-ПР від 12 грудня 2006 року.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст.553, ч.1 ст.554 ЦК України).

Згідно із ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, зобовязання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобовязаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у ч.4 ст.559 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст.251 та ч.2 ст.252 ЦК України).

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст.251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою ч.4 ст.559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обовязок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою ч.4 ст.559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року №6-2662цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що 18 березня 2015 року була здійснена остання проплата за кредитом, 31 серпня 2015 року банк звернувся до суду з позовом, а отже підстави для відмови у задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості з поручителя відсутні.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку щодо відносин, які склалися між сторонами, та відповідальності, яка підлягає виконанню.

Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги квитанції про погашення заборгованості за спірним кредитним договором від 14 березня 2016 року та 20 травня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги відповідачів про те, що банк звернувся до суду з позовом 25 листопада спростовуються матеріалами справи (а.с.1,25)

Посилання в апеляційній скарзі на те, що банк не мав право нараховувати пеню є неспроможними, оскільки спірним кредитним договором сторонами була визначена пеня, розмір та порядок її нарахування.

Колегія суддів приймає до уваги факт того, що відповідачі наразі знаходяться в скрутному матеріальному становищі, втім звертає увагу на те, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч.1 ст.625 ЦК України).

У п.27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2013 року №5, зокрема, роз'яснено, що положення ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Отже, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 4 ст.10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року №6-100цс14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

З урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за власною ініціативою.

Зважаючи на те, що сума за тілом кредиту оскаржуваним рішенням встановлена 14.359 грн.49 коп. (та не заперечується позивачем або відповідачем), а розмір пені 7.250 грн.40 коп. не перевищує боргу за тілом кредиту та завданих банку збитків, апеляційний суд позбавлений можливості зменшити її або відмовити у її стягненні.

Інші доводи апеляційної скарги не приймаються колегією суду до уваги, оскільки вони фактично зводяться до незгоди з висновками суду по оцінці доказів та є спробою їх переоцінки.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення в оскаржуваній частині таким, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_6