АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання договору дарування частково недійсним,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/13000/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання договору дарування частково недійсним.

Визнано недійсним договір дарування частини квартири, укладений 05 квітня 2011 року між ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, в частині дарування ОСОБА_3 ОСОБА_2 1/3 частини квартири АДРЕСА_4

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 487,20 грн. судового збору.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що договір дарування було укладено з метою забезпечення догляду та утримання ОСОБА_3 Жодної домовленості з приводу догляду за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 між сторонами не було. При цьому, здійснення догляду за ОСОБА_6 з боку ОСОБА_2 було наслідком близьких стосунків матері та доньки. Звертає увагу на те, що наявність в договорі дарування умови про право ОСОБА_3 постійно проживати в квартирі, яка є предметом даного договору, сама по собі не покладає на ОСОБА_2 обов'язку щодо догляду та утримання позивача. Також зазначає, що позивачем не було надано доказів, щодо існування помилки з його боку з приводу природи договору дарування. При цьому, характер помилки, а саме мотиви та очікування користі від укладеного договору не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір вирішений судом правильно.

Особисто ОСОБА_2, а також представник Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_2 забезпечила явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_8 є донькою ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим Дніпровським відділом РАЦС м. Києва 18 травня 1985 року (т.1, а.с.11).

04 червня 1993 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 403 (т.1, а.с.10).

22 вересня 2004 року Відділом приватизації державного житла Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням від 22 вересня 2004 року №32756 ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 в рівних частках. Вказана квартира була приватизована ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (т.1, а.с. 12).

Відповідно до підпункту 1.2. пункту 1 розпорядження голови Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації № 60 від 23 січня 2008 року, житловому будинку АДРЕСА_5) присвоєну поштову адресу АДРЕСА_5

05 квітня 2011 року між ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування частини квартири, за умовами якого ОСОБА_3 та ОСОБА_6 передали безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняла як дарунок 2/3 частини квартири АДРЕСА_5 загальною площею 87,00 кв. м., що складається з трьох жилих кімнат, житловою площею - 50,10 кв.м. (т.1, а.с.153-155).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 померла (т.1, а.с.17).

25 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що вказаний договір був укладений під впливом помилки, що має істотне значення, а саме, щодо юридичної природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки на момент укладення оскаржуваного договору у нього було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідачки. Він мав намір передати свою частину спірної квартири, проте лише за умови здійснення відповідачкою його довічного утримання. Просив визнати недійсним договір дарування частини квартири, укладений 05 квітня 2011 року між ним, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, в частині дарування ним ОСОБА_2 1/3 частини квартири АДРЕСА_4

Суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими (постанова Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що після укладення оспорюваного договору ОСОБА_3 залишався проживати у АДРЕСА_5, сплачує комунальні послуги. На момент укладення договору йому було 71 рік, він потребував матеріальної допомоги. При цьому, в п. 8 договору дарування було зазначено, що ОСОБА_3 має право постійного проживання в квартирі, яка є предметом договору. Вказана квартира є для нього є єдиним житлом, в якому він проживав та продовжує проживати з метою продовження своєї трудової діяльності. Відповідачка ОСОБА_2 в квартирі не проживає.

Разом з тим, зазначені обставини не відповідають матеріалам справи. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_3 не мав наміру безоплатно передавати відповідачці право на свою частку у квартирі.

Суд першої інстанції не врахував того, що ОСОБА_3 на час укладення осопрюваного договору дарування від 05 квітня 2011 року працював та отримував дохід.

Так, відповідно до довідки Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» від 26 липня 2013 року №0330/438 ОСОБА_3 працює в інституті з 1969 року і на цей час обіймає посаду директора Центру міжнародної освіти, професора кафедри електронних приладів та пристроїв факультету електроніки НТУУ «КПІ» з посадовим окладом 12 457,00 грн. (т.1, а.с.83).

Відповідно до довідки про доходи, виданої головним бухгалтером НТУУ «КПІ», за період з січня по грудень 2011 року ОСОБА_3 було нараховано заробітну плату в розмірі 178 678,37 грн. (т.1, а.с.103).

Крім того, відповідно до довідки Правобережного об'єднаного УПФУ в м. Києві від 26 квітня 2016 року №586 ОСОБА_3 також отримує пенсію за віком науковим працівникам, за період з січня по грудень 2011 року йому нараховано 86 921,06 грн. (т.1, а.с. 104).

Водночас, відповідно до довідки, виданої директором ТОВ «Реал Девелопмент», з липня 2009 року ОСОБА_2 працювала у ТОВ «Реал Девелопмент» на посаді фахівця з управління проектами та програмами у сфері матеріального (нематеріального) виробництва, заробітна плата за період з січня по червень 2011 року склала 6 000,89 грн., тобто, приблизно, по 1000,00 грн. в місяць (т.1, а.с.82). Тобто, на час укладання договору доходи ОСОБА_2 були не співмірними із доходами ОСОБА_3

В ході апеляційного розгляду ОСОБА_3 підтвердив той факт, що до теперішнього часу продовжує працювати, отримує належну заробітну плату, має дорослих сина та доньку від першого шлюбу, з якими у нього нормальні родинні стосунки.

Відтак, посилання позивача на те, що він потребував від ОСОБА_2 матеріальної допомоги та укладав договір з метою довічного утримання є безпідставним та не відповідають матеріалам справи.

Крім того, як вбачається з матеріалів та встановлено судом, у власності позивача також було і інше нерухоме майно.

ОСОБА_2 під час розгляду справи зазначила, що вона надавала допомогу своїй матері ОСОБА_6 по господарству та здійснювала догляд за нею в ході лікування. Але таку допомогу вона надавала, як дочка, а не на підставі договору про довічне утримання. Також, як зазначила відповідачка, договір дарування був укладений не для забезпечення догляду і утримання дарувальників, а навпаки - для підтримки її самої, оскільки вона не мала ні значних доходів, ні іншого власного майна.

Також, не свідчить про укладення позивачем договору дарування частки квартири під впливом помилки і той факт, що ОСОБА_3 після укладення договору дарування продовжував проживати у квартирі та оплачувати комунальні послуги, оскільки право на проживання у квартирі після укладення договору дарування закріплено у договорі (п. 8).

При цьому, визначення сторонами права дарувальника проживати в квартирі після укладення договору ЦК України не заборонено. Такі умови свідчать про домовленість сторін щодо права користування квартирою та не можуть бути розцінені як вчинення обдаровуваним дій майнового характеру на корись дарувальника, оскільки не покладає на нього будь-яких майнових обов'язків перед дарувальником. Сплата позивачем житлово-комунальних послуг не свідчить про наявність помилки при укладені договору, оскільки він оплачував такі послуги по факту споживання.

Як вбачається з матеріалів справи, після укладення договору дарування, ОСОБА_2 на підставі договору 25 травня 2011 року зареєструвала своє право власності на 2/3 частку квартири, що свідчить про прийняття нею дарунка (т.1, а.с.150). ОСОБА_2 є зареєстрованою в спірній квартирі.

Допитаний як свідок позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні показав, що в квартирі є речі відповідачки, після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_2 заходила до квартири, а комунальні послуги він сплачував сам, оскільки вважав, що саме він має це робити, крім того, він достатньо заробляє.

Стверджуючи про наявність помилки та існування якоїсь домовленості, позивач всупереч положенням ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачкою про його довічне утримання, а також не надав жодного доказу на підтвердження помилки з його боку щодо природи договору дарування. Також, допитані судом свідки не підтвердили обставин укладення договору під впливом помилки, оскільки жоден з них взагалі не був обізнаний ні з обставинами укладання договору, ні навіть з самим фактом його укладання.

Як вбачається з матеріалів справи, даний спір виник лише після конфлікту ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з приводу поділу спадщини після померлої ОСОБА_6

За таких обставин, у суду першої інстанції були відсутні визначені ст. 229 ЦК України підстави для задоволення вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування частини квартири, укладений 05 квітня 2011 року між ним, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, в частині дарування ним ОСОБА_2 1/3 частини квартири АДРЕСА_4

Таким чином, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль