АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Кириленко Т.В.
№22-ц/796/9501/2016 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів Качана В.Я., Шиманського В.Й.,

за участю секретаря Дуки В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Служби у справах дітей Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області, третя особа: Відділ реєстрації актів цивільного стану Новгород-Сіверського районного управління юстиції Чернігівської області про визнання усиновлення недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила скасувати (визнати недійсним) усиновлення (удочеріння) ОСОБА_3, зобов'язати відділ реєстрації актів цивільного стану Новгород-Сіверського районного управління юстиції анулювати актовий запис, свідоцтво про народження НОМЕР_1 від 22.12.1993 (видане повторно) та видати нове, в якому зазначити ім'я біологічних батьків позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ім'я відповідача: «ІНФОРМАЦІЯ_1» залишити без змін (за згодою відповідача) та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилалася на те, що відповідно до свідоцтва про усиновлення від 20.05.1981р. серії НОМЕР_2 вона та її колишній чоловік ОСОБА_6 зазначені усиновлювачами відповідача ОСОБА_3 Проте, на час прийняття рішення про усиновлення у сторін не було наміру породити відносини, встановлені для батьків та дітей, вільної і безумовної згоди на усиновлення вони не давали, у неї на той час було двоє своїх неповнолітніх дітей, а відповідач ОСОБА_3 перебувала в складних життєвих умовах, оскільки її мати померла, а батько виїхав в Росію на заробітки, а тому вона потребувала піклування. У зв'язку з цим вони з чоловіком вирішили забрати її в Київ, влаштувати на навчання, надати необхідну допомогу, тобто взяти опіку над неповнолітньою племінницею чоловіка. Факт опікунства, а не усиновлення був підтверджений подальшими діями сторін, відповідач прожила у них нетривалий час, періодично проживали у двох інших дядьків - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, почала спілкуватись зі своїм біологічним батьком, а в подальшому змінила своє по батькові відповідно до імені біологічного батька. З 1986р. і до цього часу відповідач з їх родиною не спілкується.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано усиновлення (удочеріння) ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_1, яке було здійснене на підставі рішення від 05.04.2000 року - недійсним.

Зобов'язано Відділ реєстрації актів цивільного стану Новгород-Сіверського районного управління юстиції Чернігівської області внести відповідні зміни в актовий запис № 65 від 4 серпня 1970 року про народження ОСОБА_10 в графі «мати» виключити запис ОСОБА_1, поновивши відомості про матір, записані до усиновлення дитини.

В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні інших вимог та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що суть/зміст позовних вимог торкався питання можливості/неможливості прийняття рішення про усиновлення (на момент усиновлення) за не існування волі/волевиявлення позивача щодо усиновлення, за не існування умов проживання у усиновлювачів для майбутньої усиновленої дитини, за умов порушення прав позивача, її чоловіка, дитини Державою Україна в особі Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області(зокрема: не роз'яснення наслідків усиновлення, не проведення бесіди з дитиною, усиновлювачами перед усиновленням для встановлення справжньої її (-їх) волі, незроблені всі можливі дії для розшуку батька майбутньої усиновленої дитини, нездійснення обстеження умов життя усиновлювачів, не передання майна на зберігання (за наявності) усиновленої дитини, незбереження документів про усиновлення (термін зберігання яких не менше 75 років) тощо).

Крім того, суд вийшов за межі позовних вимог.

В судовому засіданні позивач та її представник свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково та визнаючи усиновлення (удочеріння) ОСОБА_9 ОСОБА_1 недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що ця обставина не заперечувалася сторонами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Новгород-Сіверської районної ради народних депутатів № 257 від 19.05.1981р. надано дозвіл на удочеріння неповнолітньої ОСОБА_11 подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_1, присвоєно прізвище ІНФОРМАЦІЯ_4, по батькові - ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 70).

На підставі вказаного рішення 20.05.1981р. видано свідоцтво про удочеріння, згідно якого ОСОБА_9 була усиновлена ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з присвоєнням прізвища та по-батькові ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_13 3.08.1990р. уклала шлюб з ОСОБА_14 та взяла прізвище «ОСОБА_13» (а.с. 8).

Відповідно до свідоцтва про зміну прізвища, імені, по батькові від 11 грудня 1993р. ОСОБА_15 змінила по-батькові на «ІНФОРМАЦІЯ_5», тобто відповідно до імені біологічного батька (а.с. 6).

Відповідно до Прикінцевих положень Сімейного Кодексу України з моменту набрання чинності Сімейного Кодексу України припинилася чинність Кодексу про шлюб та сім'ю України за винятком розділу V «Акти громадянського стану».

Відповідно до ч. 6 Розділу Прикінцевих Положень Сімейний кодекс України регулює відносини, які виникнуть починаючи з дня набрання ним чинності /1 січня 2004 року /.

Сімейний кодекс України не має зворотної сили. Це означає, що він не може поширюватися на відносини, які виникають до цього моменту.

Оскільки позивач оспорює правовідносини, які виникли до набрання чинності СК України, та такі не являються триваючими, суд вважає за необхідне при розгляді зазначеної справи керуватися КпШС УРСР.

Відповідно до ст. 102 КпШС УРСР усиновлення проводиться рішенням виконавчого комітету районної чи міської Ради депутатів трудящихся на прохання особи, яка бажає усиновити дитину.

Відповідно до ст. 113 КпШС УРСР усиновлення виникає з часу прийняття рішення про усиновлення виконавчим комітетом районної чи міської Ради депутатів трудящихся. Копія цього рішення надсилається в місячний строк до бюро запису актів громадянського стану за місцем винесення рішення для реєстрації.

Відповідно до с. 119 КпШС України визнання усиновлення недійсним та скасування усиновлення допускається лише у судовому порядку.

Відповідно до вимог ст. 120, 121 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на час усиновлення відповідача та досягнення нею вісімнадцятилітнього віку, усиновлення могло бути визнано недійсним, якщо воно було проведено на підставі підроблених документів, або без наміру породити відносини, встановлені для батьків та дітей /фіктивне усиновлення/, або особою, яка не могла бути усиновителем, лише за заявою особи, права якої були порушені усиновленням, а також за заявою органів опіки і піклування та прокурора.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного та матеріалів первісного позову ОСОБА_3, який за її заявою було залишено без розгляду, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що сторони дійсно не бажали настання прав та обов'язків, які виникають в результаті удочеріння, а пов'язували цей факт з необхідністю тимчасового надання допомоги неповнолітній на той час відповідачці, яка опинилась в складних життєвих умовах у зв'язку зі смертю матері та від'їздом батька. Даний факт підтверджується і тим, що відповідач проживала в сім'ї ОСОБА_13 не тривалий час, періодично проживала у дядьків ОСОБА_8 та ОСОБА_7, а також у дідуся та бабусі у с. Ломанка Чернігівської області (а.с. 9, 10, 68), почала зустрічатись з рідним батьком, а після отримання разом з ОСОБА_6 в 1988р. квартири та здійснення родинного обміну взагалі припинила будь-яке спілкування з усиновлювачами.

Відповідно до п. 2.16.3 Наказу від 12.01.2011 N 96/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/1879 " Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання" (Із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства юстиції № 709/5 (0768-12) від 10.05.2012) на підставі рішення суду про скасування або визнання усиновлення недійсним уносяться виправлення в актовий запис про народження усиновленої дитини та поновлюються відомості, записані до усиновлення, про що має бути зазначено в рішенні суду.

Отже, вірним є висновок про внесення змін в актовий запис № 65 від 4 серпня 1970 року про народження ОСОБА_10 в графі «мати» виключити запис ОСОБА_1, поновивши відомості про матір, записані до усиновлення дитини.

Щодо відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним удочеріння ОСОБА_3 ОСОБА_6, то рішення в цій частині є правильним з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема, особисті немайнові права.

Оскільки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 р. помер, за свого життя вимог про визнання усиновлення недійсним не заявляв, і дане право нерозривно пов'язано із його особою, та є його особистим немайновим правом, а тому законних підстав для визнання недійсним удочеріння ОСОБА_9 ОСОБА_6 - немає.

Доводи апелянта про відсутність згоди біологічного батька відповідача ОСОБА_3 та помилка ОСОБА_6 щодо розуміння значення «усиновлення» не заслуговують на увагу суду, з огляду на таке.

Законодавець, передбачаючи згоду батьків на усиновлення їх дитини мав на увазі згоду біологічного батька, який відмовляється від батьківства, на усиновлення дитини фактичним батьком та згоду біологічної матері, яка відмовляється від материнства, на усиновлення дитини фактичною матір'ю (ст.105 КпШС)/, а також згоду другого з подружжя, який не бажає усиновлювати дитину, на усиновлення дитини одним з подружжя (ст.107 КпШС).

Біологічної матері дитини на момент усиновлення не було в живих, а тому вона не могла дати згоду на усиновлення, письмова згода біологічного батька не була необхідною і законом не була передбачена, оскільки вона наперед приймалась законодавцем як фактична вільна згода у відсутності заперечень зі сторони останнього.

Вимоги ОСОБА_1 про те, щоб ім'я відповідача: «ІНФОРМАЦІЯ_2» залишити без змін (за її згодою) є безпідставними, оскільки позивач не має права ставити таке питання.

Не підлягають задоволенню вимоги апелянта про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, втрат сторін та їх представників, витрат, пов'язаних із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно вимог ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Згідно до Постанови Кабінету Міністрів України №590 від 27 квітня2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і порядок їх компенсації» витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої було ухвалено судове рішення, за умови, що компенсація сплачується іншою стороною, не може перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Згідно п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення під 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги y цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року №. 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Разом з тим, у справі відсутні будь-які документи, що підтверджують оплату ОСОБА_1 ОСОБА_2 адвокатських послуг або інших витрат по справі.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді