Справа № 487/2647/16-ц
Провадження № 2/487/1601/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2016 м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.,

при секретарі - ІГНАТЬЄВІ А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що 18 жовтня 2015 року помер її батько ОСОБА_2. Після смерті батька відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме: ? частку квартири АДРЕСА_1, яка належала батькові на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 серпня 2000 року Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради згідно із розпорядженням №6723. Нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області 10.02.2016 року було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на підставі її звернення у звязку з відсутністю реєстрації прав власності спадкодавця згідно ст. 182 ЦК України. З огляду на викладене позивачка просила визнати за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2, померлого 18 жовтня 2015 року.

Позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, у судове засідання не зявися, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, у звязку з чим суд вважає можливим прийняти рішення на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали страви, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_2 України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положеньЦК України.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно ст. 4 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) цивільні права і обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обовязки. Відповідно до цього цивільні права і обовязки виникають, у тому числі, з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування ; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон повязує настання цивільно-правових наслідків.

Статтею 86 ЦК УРСР було передбачено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність» ( 697-12 ), цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Згідно ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції від 11.04.1995 року) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сімї мають прав придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Володіння майном вважається правомірним, згідно ст. ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції від 11.04.1995 року) якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (із змінами) права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судом встановлено, що29 серпня 2000 року Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради згідно із розпорядженням №6723 було видано свідоцтво про право спільної часткової власності на житло: квартиру АДРЕСА_1, на імя ОСОБА_2 (1/2 частка) та ОСОБА_1 (1/2 частка). Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

На підставі вказаного свідоцтва за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на ? частку квартири, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №47993556 від 19.11.2015 року.

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2, що підтверджено свідоцтвом про народження серії ЯШ №276204, виданим 17.11.1997 року та свідоцтвом про одруження сері І-ФП №020852, виданим 27.11.1998 року.

18.10.2015 року ОСОБА_2 помер (свідоцтво серії І-ФП №228812, видане Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 19.10.2015 року).

Після смерті спадкодавця ОСОБА_2 Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №609/2015 року, за даними якої донька померлого позивачка ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Даний спадкоємець від права на спадкування не усувалась, черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування не змінювалась. Інші особи з заявами про прийняття спадщини згідно матеріалів спадкової справи до нотаріуса не звертались.

На момент смерті спадкодавця та звернення ОСОБА_1 з заявою про прийняття спадщини, правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК України.

Згідно ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона, згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Постановою від 10.02.2016 року державним нотаріусом було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру в порядку спадкування за законом після смерті батька у звязку з відсутністю реєстрації прав власності спадкодавця згідно ст. 182 ЦК України.

З огляду на викладене, оскільки спадкодавець ОСОБА_2П, яким за життя було у встановленому законом порядку набуто право власності на частку у спірному обєкті нерухомості, помер 18.10.2015 року, а позивачка, як спадкоємиця першої черги, звернулась з заявою про прийняття спадщини у строки та порядок, визначені чинним законодавством України, суд, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на? частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2, померлого 18 жовтня 2015 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. 58 Конституції України, ст. ст. 10, 11, 59, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 4, 86 ЦК УРСР, ст. ст. 182, 1218, 1223, 1261, 1268-1270 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? (одну другу) частку квартири 14 (чотирнадцять) у будинку 3 (три) по вулиці Образцова у місті Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2, померлого 18 жовтня 2015 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: А.О. ТЕМНІКОВА