Справа № 219/4986/15-ц
Провадження № 2/219/49/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.11.2016 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Воробйової І.В.

при секретарі Бібік Н.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Сілантьєва Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ

майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя і просив визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1, та поділити майно, без виділу в натурі і визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 та за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1. В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги і зазначив, що 10 січня 1998 року він уклав шлюб з ОСОБА_4 Після одруження дружині було присвоєно прізвище ОСОБА_1. В період шлюбу вони з дружиною за спільні кошти 06.01.1999 року придбали будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Так як договір купівлі-продажу з продавцем укладала дружина, тому право власності на квартиру було зареєстровано за дружиною. Вказав на те, що нотаріус йому пояснила, що хоча договір купівлі-продажу і оформлюється на дружину, він, як чоловік , має право на половину вказаного будинку. Після чого вони разом з відповідачкою зареєструвались за вказаною адресою і стали проживати у придбаному будинку. Однак, в силу сімейних обстави, що склались, 4 березня 2002 року шлюб між ними було розірвано. Після розірання шлюбу ОСОБА_5 було присвоєно прізвище ОСОБА_4. В той же час, через деякий період після розірвання шлюбу, вони стали знову проживати разом та вести спільне господарство. В 2003 році у них народився син; в подальшому, в 2009 році у них народилась донька. Позивач, відповідач, та їхні діти зареєстровані в спірному будинку по теперішній час. У вересні 2014 року відповідач виїхала на постійне місце проживання в інше жиле приміщення, тобто фактично припинила сімейні відносини. В той же час між ними не було досягнуто домовленості щодо порядку користування спірним будинком. В квітні 2015 році відповідачка ОСОБА_4 подала позовну заяву до Артемівського міськрайонного суду з вимогами про визнання його таким, що втратив право користування АДРЕСА_1. В подальшому, за заявою ОСОБА_4 вказаний позов судом було залишено без розгляду. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між ним та відповідачкою не було досягнуто, а тому він змушений був звернутись до суду з дійсним позовом. Просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1, та поділити майно, без виділу в натурі і визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 та за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача і просив їх задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що відповідачкою ОСОБА_4 в судовому засіданні не доведено те, що спірний будинок було придбано тільки за її особисті кошти. Крім того вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з вказаними позовними вимогами, так як спірний будинок було придбано під час шлюбу, спільного сумісного проживання сторін, за спільні кошти. Те, що в подальшому шлюб між сторонами було розірвано, не змінює правовий режим майна, яке було набуте під час шлюбу. Про порушення свого права щодо спірного майна позивач дізнався в квітні 2015 року і одразу ж звернувся до суду з дійсним позовом.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідена належним чином, відповідно до ст.ст. 74,76 ЦПК України через її представника. Від неї не надійшло заяви про відкладення слухання справи. Згідно ст. 169 ЦПК України, оскільки відповідач, якій повідомленій належним чином повторно не з'явився в судове засідання, суд вважає можливим розглянути дану справу у відсутності відповідача за участю її представника адвоката Сілантьєва Д.А. на підставі наявних у справі даних та доказів.

Представник відповідачки ОСОБА_4 - Сілантьєв Д.А., в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі і просив в їх задоволенні відмовити, оскільки спірний будинок був придбаний 06.01.1999 р. відповідачкою за власні пошти, собі у власність. Позивач знав про це та погодився. Крім того, звертає увагу суду на те, що відповідно до ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна даність у три роки. Так шлюб між сторонами було розірвано 4 березня 2002 року, в той же час позивач звернувся з вказаним позовом в 2015 році. Весь цей час позивач знав про спірний будинок та визнавав його за відповідачкою, не оспорював право власності відповідача на вказаний будинок та не претендував на нього. Просить суд застосувати позовну давність та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог з підстав пропущення ним строку позовною давності для звернення до суду з вказаними вимогами.

В судовому засіданні представник третьої особи - Артемівського міькрайонного управління юстиції, просила позов вирішити на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази по справі суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 уклали шлюб 10.01.1998 року, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу НОМЕР_1 від 10.01.1998 року, яке було видано відділом РАГС Артемівського міського управління юстиції. Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано 04.03.2002 р., про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_2 від 04.03.2002 року, яке було видано відділом реєстрації актів громадянського стану Артемівського міського управління юстиції. Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 присвоєно прізвище ОСОБА_4.

В судовому засіданні встановлено те, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку укладеному 06 січня 1999 року в м. Артемівську та посвідченому завідуючою першої Артемівською державною нотаріальної конторою ОСОБА_8 вбачається, що ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_5 купила жилий будинок АДРЕСА_1. Продаж було здійснено за 6000 грн., які продавець отримав до підписання договору. Право власності на вказаний будинок було зареєстровано належним чином 06.01.1999 р., що підтверджується довідкою КП «Артемівське БТІ», відповідно до якої ОСОБА_5 є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 відповідно договору купівлі-продажу від 06.01.1999 року.

Враховуючи викладене, суд зазначає наступне.

Потреба у визначенні часток майна в судовому порядку виникає як за життя співвласників спільної сумісної власності, так і у разі смерті одного з них.

Так, згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні».

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб*єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними» .

Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5.

Тому, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник (наприклад, лише на ім'я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть невизнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацівлена особа (співвласник, право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб'єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений.

Відповідно до роз'яснень, даних в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

У п.19 цієї ж постанови вказується «Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»- початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст.72 СК).

Відповідно до ст.ст. 22, 28 та 29 КпШС України 1969 року (норми, що діяли на час придбання сторонами спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном; в разі поділу вказаного майна, їх частки визнаються рівними; якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, це питання вирішується судом.

Аналогічним чином дане питання врегульовано ст.ст. 60, 61 та 70 СК України.

У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 10 постанови № 16 від 12 червня 1998 р. "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", передбачений ч. 3 ст. 29 КпШС України трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли хтось із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

Також виходячи з положень ч. 2 ст. 72 СК України перебіг строку позовної давності до вимог про поділ майна починається не з моменту розірвання шлюбу, а від дня, коли один з співвласників дізнався чи міг дізнатися про порушення свого права власності.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами було розірвано 4 березня 2002 року,

Тобто, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Як встановлено в суді, про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався лише в квітні 2015 року, з позовної заяви відповідачки ОСОБА_4, що була подана до Артемівського міськрайонного суду Донецької області про визнання його, ОСОБА_1, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Після чого він звернувся до відповідачки з пропозицією здійснити поділ спірного будинку, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, проте отримав відмову.

А тому перебіг строку позовної давності для позивача ОСОБА_1 почався з квітня 2015 року .

З дійсним позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 звернувся у червні 2015 року, тобто у межах строку, встановленого для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Для вирішення даного спору важливим є питання щодо визначення моменту виникнення права власності на майно.

При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України в редакції 2004 р. та далі в главі 6 в редакції 1963 р., зокрема ст. 112 старого ЦК надавала поняття спільної власності. Право спільної сумісної власності є одним з правових режимів приватної власності. Право спільної сумісної власності виникає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором. Так, відповідно до ст. 22 КЗпШ України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, при вирішенні спору слід керуватись відповідними положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Встановлено, що спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи суду необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28 КпШС України.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або і з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

При набутті майна, коли у осіб, які його набули, виникає право спільної сумісної власності, таке не виключає можливості визначення цими особами при набутті майна їх часток в ньому.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Відповідно до роз'яснень, даних у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12 червня 1998 р. „Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

При вирішенні даного спору суд керується ст. 10 ЦПК України у відповідності з вимогами якої цивільне судочинство здійснюється на засадах загальності сторін. Судом сторонам були роз'яснені вимоги ст. 10 ч.4 ЦПК України щодо змагальності судового процесу. Відповідно до вимог статті 27 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на як вона посилається як на підставу своїх вимога бо заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В судовому засіданні встановлено те, що на час придбання спірного будинку сторони перебували у шлюбі. Сімейні відносини між подружжям були припинені після того, як шлюб між ними було розірвано за рішенням суду. Отже на момент укладання договору купівлі-продажу спірного будинку сторони проживали однією сім'єю, разом, вели спільне господарство, оскільки будь-яких доказів щодо іншого висновку не надано і про інше не йдеться.

Відповідачем ОСОБА_4 не надано доказів і в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження ствердження відповідачки про те, що спірний будинок було придбано тільки за особисті кошти відповідача, ніяких застережень з цього приводу у договорі купівлі спірного будинку не має. Відповідачка у судовому засіданні цього не довела і не надала докази у підтвердження цього.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що спірний будинок за адресою АДРЕСА_1, було придбано у період зареєстрованого шлюбу сторін на спільні кошти, під час спільного ведення господарства подружжям ОСОБА_1; спірне майно було в наявності на час припинення ведення спільного господарства сторонами, і є сумісною власністю подружжя ОСОБА_1.

Таким чином суд вважає що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 законні і обґрунтовані і підлягають задоволенню, тому необхідно визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного будинку вказаного будинку та відповідачкою право власності на ? частину зазначеного будинку.

Керуючись ст. ст. 5, 6, 10, 58, 60, 79, 81, 85, 88, 107, 179, 208, 209, 213, 215 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5.

Поділити вказане майно та визнати:

за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1.

за ОСОБА_4 право власності по 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецьеої області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня його проголошення.Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Воробйова