Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1802/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Плохотніченко Л. І.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ
Іменем України

21.09.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Гайсюка О.В., Фомічова С.Є.,

за участю секретаря Яковлєвої Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтек Групп» про стягнення середнього заробітку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 5 липня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:
23 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до ТОВ «Інтек Групп» і з урахуванням уточнення позовних вимог (а.с. 34 37) просив суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за період затримки виплати з серпня 2015 року по день ухвалення рішення.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він з грудня місяця 2014 року перебував у трудових відносинах з позивачем, працював на посаді електрика. 7 травня 2015 року його призвано на військову службу та направлено до військової частини у м. Дніпропетровськ. Востаннє заробітну плату йому було виплачено у липні 2015 року шляхом перерахування на картковий рахунок, але згодом дізнався, що він був звільнений з займаної посади 5 травня 2015 року. Проте заяву про звільнення відповідачу він не подавав. Вважає, що дії відповідача є незаконними, прямо порушують закріплені ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язкові і військову службу» гарантії для працівника, призваного на строкову військову службу в особливий період, зокрема на отримання середнього заробітку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 5 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач оскаржив рішення місцевого суду в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі він просив скасувати оскаржене ним рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В апеляційній скарзі викладено судження позивача про незаконність і необґрунтованість рішення, неповноту з`ясування судом обставин справи та перевірку їх доказами. Зокрема, суд не врахував, що він був звільнений з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за два дні до призову на строкову військову службу, тобто до настання обставини з якою пов`язується розірвання трудового договору. Крім того, позивач зазначив, що звертаючись з позовом вважав, що за ним мало зберігатися місце роботи, посада і, відповідно, середній заробіток на підприємстві на час виконання ним військового обов`язку. За час роботи відповідач з ним розрахувався і ніяких вимог з цього приводу він не пред`являв. Проте за період, впродовж якого згідно ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язкові і військову службу» за ним зберігається місце роботи, йому не виплачено відповідачем середній заробіток.
У письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач послався на безпідставність доводів позивача, викладених у скарзі, які ґрунтуються на неправильному тлумаченні закону.
Позивач та його представник ОСОБА_2 були повідомлені про час та місце розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74, ч. 5 ст. 76 ЦПК України, проте в судове засідання повторно не з`явилися.
Заява представника позивача від 21 вересня 2016 року про відкладення розгляду справи ухвалою суду залишена без задоволення у зв`язку з завершенням встановленого ст. 303-1 ЦПК України строку розгляду справи протягом якого сторони реалізують свої процесуальні права.
Заяв про подовження строку сторони не подавали.
Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторінабо інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Представник відповідача Махинько О.В. в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що:
з 15 жовтня 2013 року позивач працював на посаді електромонтажника ТОВ «Інтек Групп».
Наказом директора ТОВ «Інтек Групп» № 51-ОС від 5 травня 2015 року позивача звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу до Збройних Сил України.
Згідно повістки (а.с. 30), військовим комісаром Кіровоградського обєднаного міського військового комісаріату було запропоновано ОСОБА_1 зявитися 7 травня 2015 року для відправки на збірний пункт у зв`язку з призовом на строкову військову службу.
З 22 травня 2015 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 (а.с. 5).
Відмовляючи задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлено вимогу щодо стягнення середнього заробітку лише з серпня 2015 року, а заборгованість із заробітної плати, яка рахувалася за відповідачем до звільнення позивача з роботи, було погашено у липні 2015 року, у зв`язку з чим суд не вбачав правових підстав, передбачених ст. 116, 117 КЗпП України, для задоволення позову.
Проте погодитися з такими висновками суду не можна так, як під час розгляду справи суд не дотримався вимог процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.
Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам закону.

Положеннями ст. 55 Конституції України закріплено обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом.
За ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Особа, яка звертається до суду, самостійно або через обраного нею представника реалізує свої процесуальні права і виконує процесуальні обов`язки, за виключенням випадків які прямо передбачені законодавством.
За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Таким чином, право визначати предмет та підставу позову належить виключно позивачу а також змінювати їх.
Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, а згідно п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд уточнює позовні вимоги.

Суд першої інстанції цих вимог цивільного процесуального права не дотримався.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати, позивач обґрунтовував свої вимоги посиланням на норми ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язкові і військову службу» та обставини, які на його думку свідчать пропорушення відповідачем його прав на отримання середнього заробітку на підприємстві в період проходження ним строкової військової служби.

Раніше, до звернення до суду, він звертався з цього питання до Управління праці у Вінницькій області (а.с. 7 9) і отримані ним відповіді додав до позовної заяви.

Отже позивач звернувся за захистом права на збереження заробітку за час виконання державного чи громадського обов`язку, а не за захистом права на проведення остаточного розрахунку при звільненні.

Суд не уточнив зміст позовних вимог позивача.

Всупереч принципу диспозитивності цивільного судочинства суд самостійно змінив правові підстави пред`явленого позову, вдався до дослідження обставин проведення відповідачем розрахунку з позивачем по заробітній платі, яка нарахована до моменту звільнення останнього. Суд застосував при вирішенні спору норми матеріального права, які не поширюються на спірні правовідносини, а саме норми ст. ст. 116, 117 КЗпП України, котрі регулюють строки розрахунку при звільненні та відповідальність за затримку такого розрахунку.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що з цих підстав позов не пред`являвся про що, зокрема, вказує позивач в своїй апеляційній скарзі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права являється підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

У зв`язку з викладеним апеляційна скарга в частині скасування рішення місцевого суду і ухвалення нового рішення є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Щодо суті виниклого між сторонами спору, то колегія судів виходить з того, що згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Частиною 3 ст. 119 КЗпП України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (5 травня 2015 року) було передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналіз змісту вказаних норм законодавства вказує на те, що в названих у них випадках трудовий договір з працівниками не припиняється оскільки на них поширюються законодавчі гарантії щодо збереження місця роботи, посади і середнього заробітку.

Проте гарантія збереження за незвільненим працівником середнього заробітку за час виконання державного або громадського обов`язку не поширюються на звільнених працівників так, як трудові відносини між працівником і роботодавцем припиняються в цілому, а звільненні працівники користуються лише правами, які у них виникають у зв`язку із звільненням.

Судом першої інстанції у справі, яка переглядається правильно встановлено, що наказом директора ТОВ «Інтек Групп» № 51-ОС від 5 травня 2015 року позивача звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу до Збройних Сил України.
Позивач в судовому порядку законність свого звільнення не оскаржив.
Таким чином 5 травня 2015 року трудові відносини між сторонами по справі припинилися, а тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час виконання позивачем військового обов`язку (ч. 3 ст. 119 КЗпП України, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу») відсутні.

З урахуванням викладеного колегія судді дійшла висновку, що позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:
Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 5 липня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтек Групп» про стягнення середнього заробітку відмовити повністю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: