У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: представників сторін ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду від 20 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Володимирецького районного суду від 20 вересня 2016 року позов задоволено частково:

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності сторін.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач покликалася на його незаконність і необґрунтованість через порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про те, що квартира АДРЕСА_1 хоча і придбавався під час шлюбу сторін, однак виключно за кредитними коштами відповідача. Вона ж особисто сплачувала заборгованість за кредитом, позивач участі в кредитних зобов'язаннях не брав, грошей на погашення кредиту не надавав. ОСОБА_2 не брав участі і в утриманні спірної квартири, не лагодив, не підтримував житло в належному стані, не здійснював дрібних ремонтних робіт. Крім того, наслідків пожежі, яка відбулася 2 вересня 2015 року, він не усував, відмовившись надавати допомогу у відновленні попереднього стану. Тому вважала, що право на квартиру набуто нею особисто і це житло є її приватною власністю.

Не згодна і з висновками суду про відсутність підстав для застосування позовної давності. Вважала, що позовна давність позивачем пропущено відповідно до ст. 72 СК України, ст.ст. 261, 257 ЦК України. Посилалася на рішення інших судів, бувши переконаною, що перебіг позовної давності починається з моменту розірвання шлюбу між сторонами. На її думку, 3-річна тривалість цього матеріального строку закінчилася у квітні 2015 року.

Хибним є і прийняття судом збільшеного розміру позовних вимог, оскільки позов у цій частині не оплачений судовим збором.

З цих підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про відмову в позові за спливом позовної давності.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з його доведеності і обґрунтованості, оскільки спірна квартира була набута в інтересах сім'ї під час шлюбу сторін, а тому кожен з колишнього подружжя має рівні права на неї.

Як убачається, 9 квітня 2012 року розірвано шлюбні відносини між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, які тривали з 24 листопада 1998 року (а.с. 3). Очевидним є те, що 8 листопада 2006 року ОСОБА_1 придбано у ОСОБА_5 за 20 000 гривень квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 4-4, зв.). Квартиру куплено за кредитні кошти на підставі договору між відповідачем і ЗАТ КБ "Приватбанк" від 08.11.2006 року №ROVWGK00001816, що сторонами визнається і не оспорюється (а.с. 115-117).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Та обставина, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя стверджується і рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 10 червня 2013 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втрати право користування жилим приміщенням. Зокрема, в засіданні апеляційного суду сторони визнали, що спірна квартира куплена для їхньої сім'ї за кредитні кошти., позичені в банку; кредит був оформлений на позивача та був погашений подружжям під час шлюбу протягом трьох років. Таким чином, незважаючи на те, що право власності на спірне помешкання оформлено на позивача, згідно з правилами ст.ст. 60, 61 СК України це житлове приміщення становить спільну сумісну власність сторін у справі як колишнього подружжя (а.с. 110-111).

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа. щодо якої встановлено ці обставини.

Норми ст.ст. 60, 70 СК України передбачають право чоловіка та дружини на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано визнав спірне жиле приміщення об'єктом права спільної сумісної власності сторін та визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Чинний Сімейний кодекс України (ст. 72) передбачає, що позовна давність для захисту майнових прав подружжя не застосовується незалежно від того, коли подружжя припинило шлюбні стосунки. Для застосування цього матеріально-правового строку необхідно, щоб шлюб був розірваний, оскільки після розірвання шлюбу майно стає спільною частковою власністю, а колишні чоловік та дружина щодо нього - співвласниками, а частка майна, яка була оформлена на ім'я одного з подружжя, припускається належним на праві особистої власності тому із колишнього подружжя, на кого воно було зареєстровано. Відповідно після розірвання шлюбу другий з подружжя, право якого порушено, може у межах трирічного строку позовної давності пред'явити позов про виділ йому частки із колишнього спільного майна і передати йому у власність.

З цього приводу Пленум Верховного Суду України в пункті 15 своєї постанови від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив судам, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішення суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК України). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано в судовому порядку до 1 січня 2004 року, до набрання чинності Сімейним кодексом України.

Початок перебігу позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дня прийняття постанови державного органу РАЦС (ст.ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст.ст. 109, 100 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Тому колегія суддів вважає, що навіть після розірвання шлюбу, до того часу, поки не буде порушено право одного з подружжя-співвласника на майно другого подружжя-співвласника строк позовної давності не розпочнеться. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про сплив позовної давності, який, на хибне переконання відповідача, розпочався одразу після розірвання шлюбу між сторонами.

Не заслуговують на увагу і посилання автора скарги на існування рішень Вишгородського районного суду Київської області від 19.02.2015 року та Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.03.2016 року, яким встановлено, що перебіг позовної давності у спорах про поділ майна подружжя починається з наступного дня після набрання рішеннями законної сили. Оскільки на відміну від англосаксонської (прецедентної) системи права, в Україні діє нормативна система права, яка не передбачає обов'язковості судових рішень одних судів перед іншими, тому доводи ОСОБА_1 про це є необґрунтованими.

Крім того, в силу правил ст. 360 (7) ЦПК України обов'язковими для всіх судів загальної юрисдикції є лише висновки про застосування норм права, що викладені у відповідних постановах Верховного Суду України. Рішення ж місцевих судів законом не наділені обов'язковістю їх урахування при вирішенні подібних спорів іншими судами першої чи апеляційної інстанцій.

Наявність пред'явленого 5 жовтня 2012 року до суду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, не є початком перебігу позовної давності, адже не свідчить про дату, коли ОСОБА_2 дізнався про порушення свого права власності. Оскільки положення ч. 2 ст. 72 СК України вказують виключно про порушення права власності, а цей спір, який судом вирішений не на користь ОСОБА_1, стосувався лише права користування квартирою, тому доводи відповідача про сплив позовної давності спростовуються вимогами закону і обставинами справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм процесуального права, то колегія суддів зважає на те, що про існування таких фактів процесуально-правових порушень, що впливали би на законність та обґрунтованість рішення суду, відповідач доказів не надала, а апеляційним судом їх не було здобуто. Сама по собі відсутність оплати судового збору при збільшенні розміру позовних вимог не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Так, згідно з ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

В решті покликання відповідача на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення спростовуються правильністю висновків суду.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Рівність прав та обов'язків чоловіка і жінки, справедливість, добросовісність та розумність згідно зі ст. 7 СК України є одними із загальних засад регулювання сімейних відносин.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Володимирецького районного суду від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: