У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_3 про стягнення суми за касаційною скаргою Харківського національного університету внутрішніх справ на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 5 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Харківський національний університет внутрішніх справ (далі - ХНУВС) звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 15 серпня 2007 року ОСОБА_3 зараховано до складу курсантів ХНУВС, а 1 вересня 2007 року між ХНУВС, головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області та відповідачем, укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. 18 червня 2011 року наказом ХНУВС відповідача було відраховано зі складу курсантів та відкомандировано для подальшого проходження служби у головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області.

Позивач указував про те, що 21 травня 2013 року наказом головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області оперуповноваженого слідчого карного розшуку Жовтневого районного відділу Харківського міського управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області лейтенанта міліції ОСОБА_3 звільнено з органів внутрішніх справ за пп. «ж» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, за власним бажанням.

Зазначав про те, що відповідно до п. 2.3.6. укладеного між сторонами договору відповідач зобов'язаний у разі відрахування з навчального закладу, чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з його утриманням у навчальному закладі згідно з затвердженим рахунком.

Відповідно до довідки-розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням відповідача від 13 червня 2013 року розмір таких витрат за період з серпня 2007 року по червень 2011 року складає 34 302 грн 66 коп., що розрахований згідно з Порядком відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 2007 року № 313.

Позивач указував про те, що відповідач у добровільному порядку відмовився від погашення вказаних витрат, чим порушив його права.

З урахуванням наведеного ХНУВС просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь фактичні витрати пов'язані з навчанням відповідача у розмірі 34 302 грн 66 коп.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 5 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2014 року, позов ХНУВС задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ХНУВС суму витрат, пов'язаних з утриманням у ХНУВС, у розмірі 17 751 грн 40 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ХНУВС, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ХНУВС, суд першої інстанції виходив із того, що у довідці-розрахунку повинна відображатись кількість діб перебування на харчуванні та фактична його вартість, яка підраховується на підставі відповідних норм харчування. Проте у довідці-розрахунку витрат на харчування відповідача позивачем указано лише період з 2008 року по 2011 рік понесених витрат на харчування відповідача у загальній сумі, тобто така довідка не відображає кількість діб перебування на харчуванні та не містить вказаних норм харчування.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що згідно з п. 5 Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ відповідач навчався понад встановлений законодавством строк строкової служби, а саме понад 12 місячний термін, а, отже, він повинен відшкодувати витрати за період навчання, який перевищує строк військової служби, тобто за три роки навчання. Крім того, відповідно до вимог вищевказаного Порядку відшкодуванню підлягають саме фактичні, а не нормативні витрати на харчування курсанта, а, отже, позивачем не доведено правомірності вимог, щодо витрат на харчування відповідача за період з 2008 року по 2011 навчальний рік.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 15 серпня 2007 року наказом ХНУВС № 415 о/с ОСОБА_3 зараховано курсантом денної форми навчання до ХНУВС.

1 вересня 2007 року між ХНУВС, головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області та ОСОБА_3 укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України.

18 червня 2011 року наказом ХНУВС № 272 о/с курсанта 4-го курсу навчально-наукового інституту підготовки фахівців кримінальної міліції ХНУВС лейтенанта міліції ОСОБА_3 відраховано зі складу курсантів ХНУВС та відкомандировано для подальшого проходження служби у головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області.

21 травня 2013 року наказом головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області оперуповноваженого слідчого карного розшуку Жовтневого районного відділу Харківського міського управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області лейтенанта міліції ОСОБА_3 звільнено з органів внутрішніх справ за пп. «ж» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, за власним бажанням.

Судом установлено, що відповідач з серпня 2007 року по травень 2013 року військову службу не проходив, а проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ України й навчався у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про міліцію» особи, прийняті на службу до міліції, в тому числі слухачі й курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, які перебувають на військовому обліку військовозобов'язаних, на час служби знімаються з нього і перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ України.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про загальний військовий обов'язок і військову службу» на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров'я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу (далі - громадяни призовного віку).

Відповідно до ч. ч. 1, 10, 17 ст. 17 Закону України «Про загальний військовий обов'язок і військову службу» відстрочка від призову на строкову військову службу надається призовникам за рішенням районної (міської) призовної комісії відповідно до цього Закону за сімейними обставинами, станом здоров'я, для здобуття освіти та продовження професійної діяльності.

Відстрочка від призову на строкову військову службу для здобуття освіти надається один раз за період навчання, і громадяни призовного віку, відраховані з навчальних закладів за власним бажанням, за невиконання навчального плану, порушення умов контракту або недисциплінованість втрачають право на відстрочку від призову на строкову військову службу незалежно від їх повторного зарахування до того чи іншого вищого навчального закладу або поновлення у вищому навчальному закладі.

Призовники, які втратили підстави для надання відстрочки від призову на строкову військову службу, а також особи, які не мають права на відстрочку або підстав для звільнення від призову на строкову військову службу, передбачених ст. ст. 17 та 18 цього Закону, і не призвані з різних причин на строкову військову службу у встановлені строки, повинні бути призвані під час здійснення чергового призову.

Аналіз вищевказаних вимог закону свідчитьпро те, що навчання у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України не зараховується до строкової військової служби.

Згідно з Типовим договором про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 14 травня 2007 року № 150, між позивачем, головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області та відповідачем було укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до п. 2.3.6. укладеного між сторонами договору відповідач зобов'язаний у разі відрахування з навчального закладу, чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з його утриманням у навчальному закладі згідно з затвердженим рахунком.

У пп. 1 п. 5 Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ передбачено, що витрати відшкодовуються у повному розмірі особами, що навчалися понад встановлений законодавством строк строкової військової служби, - за період навчання, що перевищує такий строк.

Таким чином, відповідач був звільнений з органів внутрішніх справ до встановленого трирічного терміну перебування на службі, а, отже, апеляційний суд не дав оцінки тому, чи не повинен він відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з його утриманням у навчальному закладі з моменту зарахування його до числа курсантів ХНУВС.

У п. 2.1.3. вказаного договору позивач зобов'язався забезпечити відповідача харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до п. 2.1.2. Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затверджених наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16 липня 2007 року № 419/831/240/605/537/219/534, витратами на продовольче забезпечення є витрати, пов'язані із забезпеченням курсанта продовольством згідно з нормами харчування.

Згідно з п. 2.1.2.1. Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах провадиться на підставі довідки-розрахунку, складеної начальником продовольчої служби, за визначений період навчання (у тому числі перебування на стажуванні, на лікуванні, на польовому виході тощо, за винятком терміну перебування у відпустках).

У довідці-розрахунку відображається кількість діб перебування на харчуванні та фактична його вартість, яка підраховується на підставі відповідних норм харчування.

Судом установлено, що позивачем на підтвердження витрат на продовольче забезпечення відповідача за період навчання з 2007 року по 2011 рік було надано довідку-розрахунок, складену начальником відділення продовольчого забезпечення ХНУВС, яка відповідає вимогам Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах.

Крім того, на підтвердження виконання нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України щодо забезпечення відповідача речовим майном, а саме форменим одягом, позивач надав довідку-розрахунок про відшкодування витрат по відділенню речового забезпечення ОСОБА_3 за період з 2007 року по 2011 рік, що складена начальником відділу матеріально-технічного та речового забезпечення ХНУВС.

Відповідно до п. 2.1.1. Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання.

Щомісячне грошове забезпечення визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців.

Судом установлено, що відповідачу під час навчання у позивача, а саме з 2007 року по 2011 рік нараховувалось та виплачувалось відповідне щомісячне грошове забезпечення, про що свідчить довідка відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ХНУВС від 11 вересня 2013 року.

Крім того, відповідач під час навчання користувався комунальними послугами, а саме опаленням, електроенергією, послугами водовідведення та іншими послугами, на які позивач витрачав грошові кошти з метою забезпечення навчально-виховного процесу курсантів, що підтверджується розрахунками комунальних послуг начальника КЕВХНУВС з 2007 року по 2011 рік.

Апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону та вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України не звернув увагу на доводи та надані ХНУВС докази про те, що взяті на себе зобов'язання за укладеним між сторонами договором ними виконані. Проте, відповідач звільнившись з органів внутрішніх справ до встановленого вказаним договором трирічного терміну, взяті на себе зобов'язання не виконав.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення зазначених вище вимог закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не дослідив та не оцінив наявні у матеріалах справи докази, не перевірив чи є такі докази підставою для стягнення фактичних витрат пов'язаних з навчанням відповідача. Крім того, апеляційний суд не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню у даних правовідносинах.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик