Провадження № 2/127/634/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2016 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Ан О.В.,

при секретареві Бородіч О.О.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 18.10.2011 року, між сторонами було укладено договір №б/н, про надання банківських послуг, який складається із заяви, умов та правил надання банківських послуг. Згідно з умовами договору, відповідачу було надано кредит у розмірі 1800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Банк свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не виконувала належним чином умови кредитного договору, у зв'язку з чим у неї утворилася заборгованість, яка станом на 30.09.2015 року становить 14208,62 грн., з яких заборгованість за кредитом становить 1691,75 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 8584,08 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 652,79 грн. В порушення Умов і правил надання банківських послуг відповідач свої зобов'язання за договором не виконав. Тому позивач змушений був звернутися в суд для захисту своїх прав та інтересів.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, але подав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за відсутності представника позивача, підтримав позовні вимоги в повному обсязі та в разі неявки відповідача не заперечив проти ухвалення заочного рішення.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив, щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, зазначив, що ОСОБА_2 скристалась карткою лише раз в 2011 році, знявши 80 гр-н, в подальшому погасивши борг в січні 2012 року повернула карту в віділення Приватбанку. На разі всі правцівники відділення банку змінились та отримати належні документи про припинення договору відповідач не може. ОСОБА_2 кредитом не користувалась кошти не знімала, іншу карту не отримувала. Про заборговаеність дізналась з позовної заяви, яку отримала в грудні 2015 року. Представник відпоідача подав до суду заву про застосування строків позовної давності, важав, що дізнавшись про заборгованість в жовтні 2012 року позивач своєчасно не звернувся до суду.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 18.10.2011 року, між сторонами було укладено договір №б/н, про надання банківських послуг, який складається із заяви, умов та правил надання банківських послуг. Згідно з довідкою ( на а.с. 6) про умови кредимтування з використанням кредитки " Універсальна" 30 днів пільгового періоду за договором з ОСОБА_2 сума кредиту не зазначена, строк внесення платежів до 25 числа кождного місяця, що йде за звітним.

Отже відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 30.09.2015 року заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» становить 14208,62 грн., з яких заборгованість за кредитом становить 1691,75 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 8584,08 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 652,79 грн. (а.с. 4). З зазначеного розрахунку випливає,що про прострочену заборгованість позивач дізнався в жовтні 2012 року.

Позивач не надав доказів укладення між сторонами договору про збільшення строк позовної давності.

Верховний Суд України в Постанові № 6-1824цс15 зробив правовий висновок стосовно збільшення сторонами позовної давності. В обгрунтування своєї позиції суд навів наступне: Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог частини другої статті 551 ЦК України та умов договору (пункту 5.3) пеня за порушення строків повернення кредиту визначена в розмірі 0,1 % від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення платежу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 цього Кодексу). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору установлені окремі самостійні зобов'язання щодо повернення кредиту, то відповідальність за невиконання кожного з них настає окремо. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України). За змістом частини третьої цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Судом встановлено, що у письмовій формі договір між сторонами про збільшення строку позовної давності не укладався.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимогами ст. 1054 ЦК України, передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинно бути виконано у встановлений строк його виконання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

18.10.2011року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і Власюк Л,А. був укладений кредитний договір шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України), відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно пункту 9.12 умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін.

Крім того, відповідно до пункту 6.4 умов і правил надання банківських послуг уразі незгоди зі змінами правил чи тарифів обов'язок клієнта пред'явити банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити заборгованість, яка утворилась перед банком, у тому числі й заборгованість, яка утворилась упродовж 30 днів з моменту повернення карт, виданих держателю і його довіреним особам.

Представник відповідача стверджує, що погасивши заборгованість січні 2012 року, ОСОБА_2 повідомила управравління закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про припинення договору та віддала карту працівнику банку.

В матеріалах справи відсутні докази того, що після закінчення строку дії платіжної картки боржником була отримана нова картка.

Суд примймає до уваги правову позицію, визначену в справі № 6-9172 св 13, де касаційний суд, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції про задоволення подібних позовних вимог банку, на підставі статей 256, 257 та 267 ЦК України дійшов висновку про те, що кредитор звернувся до суду з пропущенням строку позовної давності, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що після закінчення строку дії платіжної картки боржником була отримана нова картка.

Аналогічних висновків дійшов Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ, приймаючи рішення в справах № 6-21792 св 11, № 6-11437 св 12 та № 6-49860 св 12.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Представник відповідача стверджує про те, що відповідач користувалась картукою лише раз зняла 80 гр-н , внесла кошти з в ідповідними відсотками в листопаді 2011 року, повернула картку в відділення банку.

Згідно розрахунку заборгованості останній раз кошти вносились 15. 12.2012 року ( 100 гр-н) в подальшому відосмості про внесення коштів відсутні. Заборгованість, яка на 15.12.2012 року складала 1496 гр--н, не погашувалась.

Суд вважає, що про наявність заборгованості позивачу було відомо з 15.12.2012 року. Останній платіж 15.12.2012 року - 100 гр-н не можна віднести до дій, що свідчать про визнання боржником боргу, оскільки сума сплати була не значною. Тому суд вважає, що позивач пропустив строк позовної даності звернення до суду.

Отже в матеріалах справи відсутній письмовий договір про збільшення строку позовної давності та відомості про строк дії пластикової картки чи її заміну.

За вказаних обставин суд вважає, що в задоволенні позову належить відмовити.

В силу ст. 88 ЦПК України, судові витрати пози вачу не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 525- 526, 549 -552, 611-612, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 27, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості ? відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення через Вінницький міський суду Вінницької області. У разі якщо рішення було ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: