Провадження № 2/761/2909/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Маліновської В.М.,

при секретарі Кріт І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2 (Відповідач), третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, в якому просив визнати недійсним Договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 23.11.2004р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Кулєшовою Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 12-5165.

Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що він разом з Відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі до 2003 року, від якого мають спільну дитину. 02.09.2003р. позивач з відповідачкою розлучились. Після припинення шлюбу з Відповідачкою, Позивач за рахунок коштів, отриманих від власної матері в позику, придбав для особистого проживання за договором купівлі-продажу від 27.04.2004р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко У.Є., зареєстрованим в реєстрі за № 1497, - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Після придбання вказаної квартири Позивач в ній оселився та зареєстрував своє місце проживання у вказаній квартирі. Разом з тим, у вказаний період часу Позивач перебував в доволі тяжкому психо-емоційному стані, оскільки йому тяжко давався процес розлучення з коханою жінкою, неможливість спільного проживання, окрім того, Позивач дізнався про тяжку хворобу своєї матері - онкологічне захворювання. В цей час, колишня дружина Позивача виявила ознаки бажання до примирення та спроби відновити їх сім'ю, проте єдиною її вимогою було те, що сім'я повинна мати місце для проживання та не повинна переживати за житло в майбутньому, в зв'язку з чим Позивач пообіцяв Відповідачці подарувати їх сім'ї власну квартиру. 23.11.2004р. Позивач уклав спірний договір дарування своєї власної квартири АДРЕСА_1, яку подарував Відповідачці. При укладення вказаного договору Позивач виходив з того, що оскільки у нього з Відповідачкою існує сім'я, то вказана квартира після її дарунку Відповідачці буде знаходитись в їх спільній сумісній власності. Проте, в січні 2015 року Відповідачка усно повідомила Позивачу про необхідність звільнення квартири, в зв'язку з чим останній звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування внаслідок того, що на момент укладення вказаного договору він перебував в тяжкому психологічному стані, що відповідало дійсності, який своїм рішенням відмовив Позивачу в задоволенні його вимог з підстав того, що він не навів достатньо доказів того, що такий стан вплинув на його волевиявлення. Позивач вказав, що під час укладення спірного договору дарування власної квартири на користь Відповідачки не усвідомлював, що виключно Відповідачка буде одноособовою власницею подарованої квартири, таким чином Позивач помилився щодо наслідків, що виникають після дарування квартири чоловіком своїй дружині, вважаючи що на подаровану квартиру виникає режим спільної сумісної власності, що доводиться тим, що на момент дарування у Позивача було відсутнє будь-яке інше житло, де він міг би проживати, гроші на квартиру були позичені у матері Позивача, після укладення спірного договору дарування Позивач продовжив проживання в спірній квартирі без Відповідачки протягом тривалого часу - більше 10 років, всі особові рахунки на користування комунальними послугами залишися оформлені на ім'я Позивача, всі рахунки по комунальним послугам оплачував Позивач, фактичної передачі квартири не відбулося. Так, вказаний договір дарування квартири на користь Відповідачки, був укладений Позивачем в ситуації, коли він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення.

Відповідачка подала суду заяву про закриття провадження у справі (а.с.39-40), в якій просила закрити провадження у справі № 761/38606/15-ц, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19.03.2015р. № 761/1021/15-ц, яке набрало законної сили 31.03.2015р., ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 недійсним. Протокольною ухвалою суду від 01.03.2016р. суд відмовив в задоволенні заяви про закриття провадження у справі, оскільки підставами для визнання договору дарування недійсним при розгляді справи Шевченківським районним судом м. Києва № 761/1021/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, - було те, що Позивач перебував у важкому психологічному стані у зв'язку із хворобою матері, відтак не мав вільного волевиявлення на укладення спірного правочину (ст. 203 ЦК України), в той час як підставою даного позову є помилка Позивача щодо істотних обставин при укладення спірного договору (ст. 229 ЦК України) (а.с.43-44).

В судовому засіданні представник Позивача - ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник Відповідача - ОСОБА_6 проти позову заперечила та просила відмовити в його задоволенні.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що не заперечувалось сторонами, що Позивач - ОСОБА_1 та Відповідачка - ОСОБА_2 до 02.09.2003р. перебували у зареєстрованому шлюбі.

З матеріалів справи вбачається, що 27 квітня 2004 року Позивач на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко У.Є. (в реєстрі за №1497), зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 12.05.2004р. та записаного у реєстрову книгу № д. 549-109 за реєстровим № 3668, - придбав квартиру АДРЕСА_1,

В подальшому, 23 листопада 2004 року ОСОБА_1 подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Кулєшовою Ю.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 12-5165, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 30.11.2004р. та записаного у реєстрову книгу № д. 549-111 за реєстровим № 3668 (а.с.8-9).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19.03.2015р. у справі № 761/1021/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, яке набрало законної сили 31.03.2015р., встановлено, що при укладенні спірного договору дарування Позивач погодився з умовами договору, підписавши його, при цьому мав вільне волевиявлення (а.с.41-42).

За ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивач просить визнати даний договір дарування недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, оскільки під час укладення спірного договору дарування він помилився щодо обставин, які мають істотне значення.

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

На підтвердження укладення спірного договору дарування під впливом помилки, Позивач надав суду квитанції на сплату за житлово-комунальні та інші послуги за січень 2013р., грудень 2013р., липень 2014р., березень 2015р., жовтень 2015р. (а.с.10-15), та заяви ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про те, що за час їх проживання в кв. АДРЕСА_2 вони жодного разу не бачили ОСОБА_2 як мешканку кв. АДРЕСА_1 (а.с.16,19).

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 21.10.2015р. № 6-202цс15, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Разом з тим, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, про що можуть свідчити такі обставини як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, слід враховувати про укладенні договору дарування під впливом помилки замість договору довічного утримання.

Позивач зазначив, що він помилявся щодо обставин, що мають істотне значення, так Позивач не розумів того, що квартира АДРЕСА_1 після укладення спірного договору дарування буде в приватній власності лише Відповідачки, та помилково вважав, що таке майно буде знаходитись в спільній сумісній власності подружжя. Разом з тим, суд вважає, що незнання Позивачем положень чинного законодавства в частині того, яке майно є спільною власністю подружжя та на яке майно такий режим власності не поширюється, не може бути підставою для визнання спірного договору дарування недійсним. Доказів на підтвердження того, що Позивач помилявся щодо істотних обставин вчиненого правочину на момент укладення договору дарування від 23.11.2004р., Позивачем не надано та в судовому засіданні не здобуто. Сплата Позивачем комунальних послуг за відповідний період та те, що сусіди Позивача не бачили Відповідачку як мешканку квартири АДРЕСА_1 не можуть бути доказами того, що Позивач під час укладення спірного договору помилявся щодо його істотних умов.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, укладення договору дарування від 23.11.2004р. під впливом помилки, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 229,717 ЦК України, з урахуванням п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», та керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 174, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: