У х в а л а

іменем україни

08 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Маляренка А.В.,

Парінової І.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Княже місто», Львівська міська рада, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, про зобов'язання до вчинення дій, за касаційною скаргою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач, проживаючи у АДРЕСА_2, без відповідного на те дозволу здійснила прибудову до зазначеної квартири. 30 квітня 2014 року головою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради прийнято розпорядження № 145, яким зобов'язано ОСОБА_3 за власні кошти демонтувати самовільно здійснену прибудову та привести квартиру АДРЕСА_1 до попереднього стану. Однак, дане розпорядження відповідачем не виконано, про що 10 липня 2014 року комісією ЛКП «Княже місто» складено акт. Позивач просив зобов'язати відповідача за власні кошти демонтувати самовільно здійснену прибудову та привести квартиру АДРЕСА_1 до попереднього стану.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 січня 2016 року, у задоволенні позову Галицької районної адміністрації Львівської міської ради відмовлено.

У касаційній скарзі Галицька районна адміністрація Львівської міської ради просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їхні позовні вимоги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 є основним квартиронаймачем квартири № АДРЕСА_2 (а. с. 5).

Попереднім наймачем вказаної квартири був батько позивача ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У 1998 році ОСОБА_4 звертався із заявою у Галицьку РА ЛМР про надання дозволу на здійснення прибудови до квартири, і розпорядженням голови Галицької РА ЛМР № 1061 від 10 вересня 1998 року затверджено висновок міжвідомчої комісії про можливість перепланування та розширення за рахунок прибудови квартири АДРЕСА_2 поданих проектних пропозицій, а також зобов'язано ОСОБА_4 розробити робочу документацію, отримати дозвіл на ведення робіт, після завершення робіт здати об'єкт в експлуатацію та внести зміни в інвентаризаційну справу.

Після смерті ОСОБА_4, розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № р-245 від 03.06.2010 р. змінено договір найму жилого приміщення вказаної квартири та укладено такий з ОСОБА_5

21 березня 2012 року працівниками інспекції держархбудконтролю у Львівській області проведено перевірку на звернення ЛКП «Княже місто», за наслідками якої встановлено, що у 1998 році ОСОБА_4 за рахунок прибудови здійснив реконструкцію квартири АДРЕСА_3, без дозволу на виконання будівельних робіт, чим порушено ДБН А 3.1.-2-93, за результатами перевірки складено акт від 21 березня 2012 року № 79Г (а. с. 7).

30 квітня 2014 року Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради, за наслідками розгляду листів ЛКП «Княже місто» від 08 листопада 2013 року № 2-22598 та від 03 квітня 2014 року № 2-5399, а також листа інспекції державно-архітектурного будівельного контролю у Львівській області від 02 квітня 2012 року № 1.4-1586, прийнято розпорядження № 145 «Про демонтаж прибудови та приведення квартири АДРЕСА_4 до попереднього стану», яким зобов'язано ОСОБА_2, наймача даної квартири, за власні кошти демонтувати самовільно здійснену прибудову та привести квартиру № АДРЕСА_2 до попереднього стану (а. с. 14).

Вказане розпорядження відповідач ОСОБА_2 оскаржила в порядку адміністративного судочинства, і постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 145 від 30 квітня 2014 року «Про демонтаж прибудови та приведення квартири № АДРЕСА_2 до попереднього стану» (а. с. 72, 73).

На час прийняття розпорядження Галицької районної адміністрації від 10 вересня 1998 року № 1061, яким затверджено висновок про можливість перепланування та розширення за рахунок прибудови квартири АДРЕСА_5, згідно з поданими проектними пропозиціями, діяли Закон України «Про основи містобудування», Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» і Положення про державний архітектурно-будівельний контроль, затверджене Постановою КМУ від 25 березня 1993 року № 225, якими регулювалась містобудівна діяльність та які передбачали видачу виконавчим органом місцевої ради дозволу на будівництво та інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю - дозволу па виконання будівельних робіт.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вказував на те, що розпорядження Галицької РА ЛМР від 10 вересня 1998 року № 1061 є передбаченим на той час дозволом на будівництво, який видавався органом місцевого самоврядування, що виключає можливість віднесення спірного об'єкта будівництва до самочинного з застосуванням відповідних наслідків такого.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради відхилити, рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: А.В. Маляренко

І.К. Парінова