ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3149/16-ц
Провадження № 2/210/1379/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"07" листопада 2016 р.
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Скотар Р.Є.,
за участі секретаря Лейбенко В.В.,
за участі сторін не зявилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку ч.2 ст. 197 ЦПК України, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування,-
Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що їй належить квартира АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_3 - її колишній чоловік - зареєстрований в спірній квартирі, але тривалий час не проживає за місцем реєстрації, у звязку з цим чинить власниці квартири перешкоди у користуванні власністю. Комунальні послуги не сплачує. На підставі цього просить суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
В судовому засіданні ОСОБА_2 присутньою не була, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, будучи присутньою у попередніх судових засіданнях позов підтримала, просила задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надавав.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
У звязку з неявкою учасників судового процесу фіксування звукозаписувальними засобами не відбувалося відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що відповідно до квартира розташована за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Ветеранів праці, 64/7, належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (1/2 частка згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.08.2010 року (а.с. 5,6) та 1/2 частка на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2010 року (а.с. 7-8, 9).
Як вбачається з довідки №310 Криворізької обєднаної міської довідково-інформаційної служби за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Ветеранів праці, 64/7 зареєстрований відповідач ОСОБА_3 (а.с. 10), з якому позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з 19.02.2005 року, шлюб розірвано 13.06.2016 року (а.с.39); за зазначеною адресою не мешкає з 2010 року, про що свідчить Акт від 02.11.2016 року (а.с.38).
Згідно ст. 317, ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст. ст. 386, 391 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», судам розяснено, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином, правовідносини, які виникли між сторонами є правовідносинами між власником житла та колишнім членом її сім'ї.
Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку(квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство ( ч.2 ст.64 ЖК УРСР).
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї ( ч.3 ст.64 ЖК УРСР).
До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство ( ч.2 ст.64 ЖК УРСР).
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї ( ч.3 ст.64 ЖК УРСР).
Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, згідно ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні , є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.
Отже, відповідач не мешкає за зареєстрованим місцем проживання не мешкає з 2010 року, між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права користування житлом, тому суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сплачена сума судового збору в розмірі 551,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 317, 319, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 15, 60, 88 ч.1, 212, 215-218, 223-230, 294 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, судовий збір в розмірі 551,20 грн. (пятсот пятдесят одні гривня двадцять копійок).
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя: Р. Є. Скотар