1Справа № 335/6319/15-ц 2/335/119/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2016 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Соболєвої І.П.,

при секретарі Школяр К.П.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, визнання юридичного факту, витребування з незаконного володіння квартири,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом, який в подальшому уточнив, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, визнання юридичного факту, витребування з незаконного володіння квартири.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13 квітня 2013 року померла його мати, ОСОБА_7, яка постійно була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, але на момент смерті проживала разом з ним в будинку № 9 по вулиці Островського в селі Плесецьке Васильківського району Київської області.

За життя ОСОБА_7 заповіла свою квартиру ОСОБА_2, як єдиному сину, про що був складений заповіт, який посвідчений третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 9 квітня 1996 року за р. № 2-119.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина, яка складається із квартири АДРЕСА_1, яку позивач прийняв, оскільки його померла мати мешкала разом з ним. Про відмову від спадщини він не заявляв. Інших спадкоємців не існує.

З метою оформлення спадщини ОСОБА_2 звернувся до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було відкрито спадкову справу № 351 від 11 червня 2015 року.

У звязку з відсутністю правовстановлюючих документів, а саме свідоцтва про право власності № 470, яке було видано 10 листопада 1993 року Електрометалургійним заводом «Дніпроспецсталь» та втрачено з невідомих причин, у видачі свідоцтва про право власності на спадщину нотаріусом було відмовлено.

Окрім цього, в процесі оформлення спадщини з відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо про те, що 17 грудня 2013 року право власності на належну матері квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 Підставою виникнення права власності став договір дарування від 17 грудня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8

Із документів, наданих приватним нотаріусом ОСОБА_6 стало відомо, що дарувальником спірної квартири відповідачу ОСОБА_3 виступив ОСОБА_5, який, у свою чергу, став власником квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого тим самим нотаріусом 12 грудня 2013 року за р. № 14526. Продавцем житла виступила ОСОБА_7, в особі представника ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 5 квітня 2013 року за р. № 899.

ОСОБА_2 зазначає, що дані угоди не можуть бути дійсними, оскільки його мати померла за 8 місяців до їх укладення. Станом на 17 грудня 2013 року ОСОБА_7 померла та не могла виступити продавцем.

Відповідач ОСОБА_4, яка виступила в якості представника, під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири скористалася довіреністю після того, як представництво припинилося. Відтак, до ОСОБА_5 не перейшло на законних підставах право власності на спірне майно, через що він не мав можливості передати це право співвідповідачу ОСОБА_3, співвідповідачу по справі шляхом дарування.

З огляду на вищевикладене, позивач просить суд: визнати юридичний факт припинення представництва ОСОБА_4 за довіреністю, яку посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 5 квітня 2013 року за р. № 899, 13 квітня 2013 року у звязку із смертю ОСОБА_7; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який учинено між ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 12 грудня 2013 року за р. № 14526; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 від 17 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3; скасувати рішення про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, яке було прийняте державним реєстратором ОСОБА_6 17 грудня 2013 року; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1; стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримав, надав пояснення, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_10 в судове засідання не зявилися, про день і час слухання справи повідомлялися у встановленому законом порядку, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило.

Відповідач приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Суд визнає неявку відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_10А у судове засідання неповажною та вважає за можливе розглянути справу за їх відсутністю на підставі наявних доказів, які є достатніми для ухвалення рішення в загальному порядку, оскільки проти ухвалення заочного рішення позивач заперечує.

Дослідивши матеріали цивільної справи у сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_7, яка померла 13 квітня 2013 року (свідоцтво про смерть ОСОБА_11 І-ОК № 272914, видане Виконавчим комітетом Плесецької сільської ради Васильківського району Київської області 19 квітня 2013 року, актовий запис № 21). Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Тобто позивач є спадкоємцем першої черги за заповітом до спадщини ОСОБА_7

У відповідності до положень ст. ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

За життя ОСОБА_7 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на вказану квартиру, яке видане на підставі наказу директора Електрометалургійного заводу «Днепроспецсталь» № 360/8 від 10 листопада 1993 року, зареєстроване у Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі № 236 Р № 36383 від 21 грудня 1993 року.

Згідно заповіту посвідченого Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 9 квітня 1996 року за р. № 2-119 ОСОБА_7 заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 у випадку її смерті ОСОБА_12.

Згідно довідки сільського голови Плесецької сільської ради, ОСОБА_2, який проживає ІНФОРМАЦІЯ_2, по вул. Островського, с. Плесецькє Васильківського району Київської області, здійснював догляд за матірю ОСОБА_7 до дня її смерті, до 13 квітня 2013 року, вони проживали разом та вели спільне господарство.

Також встановлено, що позивач звернувся до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, померлої 13 квітня 2013 року, яка надійшла до нотаріальної контори 11.06.2015 та зареєстрована за № 884 (вхідний № 2588/02-14/351-15), відповідно до якої було відкрито спадкову справу № 351 за 2015 рік, що підтверджується листом державного нотаріуса ОСОБА_13

Як вбачається з постанови державного нотаріуса Пятої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_13 про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 червня 2015 року, представнику ОСОБА_2 ОСОБА_1 за довіреністю, було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за заповітом після померлої 13 квітня 2013 року громадянки ОСОБА_7 на спадкове майно, що складається з квартири АДРЕСА_3 у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру, яка належала спадкодавцю з відповідними відмітками про державну реєстрацію права власності.

Згідно дослідженої спадкової справи, відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 за р. № 14526, укладеного 12 грудня 2013 року між ОСОБА_7, від імені якої по довіреності, діяла відповідачка ОСОБА_4, та ОСОБА_5, квартира АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_5, а ОСОБА_4 отримала від покупця грошові кошти від продажу квартири в сумі 149 000,00 гривень.

ОСОБА_4 вчинила даний правочин від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 5 квітня 2013 року ОСОБА_9, за р. за № 899. Довіреністю ОСОБА_7 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси в усіх державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності в тому числі бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, органах Міністерства юстиції України житлово-експлуатаційних організаціях, в правоохоронних органах, в органах справ, органів ДМС, органах нотаріату, банківських установах, органах водо-, газо-, енергопостачання, АТ «Укртелеком», державній реєстраційній службі України, експертних установах з питань: розпорядження (продажу, передачі в іпотеку, здачі в найм (оренду), в порядку передбаченому чинним законодавством житла, квартири АДРЕСА_1, зняття з реєстраційного обліку місця проживання. Довіреність видана без права передоручення, строком на три роки, до 05 квітня 2016 року.

Під час відчуження обєкту нерухомості, на запит приватного нотаріуса ОСОБА_6 від 7 грудня 2013 року № 01-16, товариством з обмеженою відповідальністю Запорізьким міським бюро технічної інвентаризації, з матеріалів інвентаризаційної справи було надано правовстановлюючий документ на квартиру АДРЕСА_4, а саме: свідоцтво про право власності, видане Електрометалургійним заводом «Дніпроспецсталь» 10 листопада 1993 року № 470 на імя ОСОБА_7

Також, витребувано інформацію з міського комунального підприємства «Основаніє» про склад осіб зареєстрованих за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно якої за вказаною адресою зареєстрована ОСОБА_7, яка є основним наймачем (довідка від 19.11.2013 № 455) спірної квартири.

Відповідно до заяви ОСОБА_4, скерованої на імя приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 від 12 грудня 2013 року, остання стверджувала, що відомостей про скасування довіреності, виданої на її імя відчужувачем ОСОБА_7 та посвідченою ОСОБА_9, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 5 квітня 2013 року за р. № 899, на час подання заяви немає.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків.

За змістом ст. 25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обовязки є цивільною правоздатністю фізичної особи, яка виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 237, ст. 239 ЦК України, представництвом є правовідносини, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє.

Таким чином, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється саме в момент її смерті, тому і представництво, яке здійснює особа (представник) на підставі довіреності від імені цієї фізичної особи, припиняється також у момент смерті довірителя.

Докази наявності підстав, за яких представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків, в матеріалах цивільної справи відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з ст. 388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись, як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини пятої статті 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Отже, захист прав особи, яка вважає себе власником майна можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від умов, при яких річ вибула з володіння власника чи особи, якій він передав майно за договором та оплатності придбання.

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України встановлено що, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до заповіту, посвідченого Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 9 квітня 1996 року за р. № 2-119, ОСОБА_7 заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 у випадку її смерті ОСОБА_2

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є сином померлої 13.04.2013 року ОСОБА_7, прийняв після смерті спадщину, оскільки померла мешкала разом із ним, своєчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, про відмову від спадщини не заявляв, є єдиним спадкоємцем, а тому суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на спадкове майно, а саме на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_7, яка померла 13 квітня 2013 року належало на праві власності майно, квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5.

З огляду на вищевикладене, на момент вчинення 12 грудня 2013 року спірного правочину відповідачка ОСОБА_4 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки правочин укладений нею після смерті ОСОБА_7, а тому укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 суд вважає нікчемним.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору дарування від 17.12.2013 посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, відповідач по справі ОСОБА_5 (як дарувальник) передав у власність безоплатно ОСОБА_3 (як обдарованій), а остання прийняла квартиру за № 43, будинку № 153 по проспекту Леніна в м. Запоріжжі.

Норми ст. ст. 387, 388 ЦК України надають власникові право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача.

Таким чином, аналіз і фактичні обставини справи свідчать про те, що спірна квартира вибула із володіння його власника поза його волею, оскільки ОСОБА_4, яка розпорядилася майном, не мала повноважень на його відчуження, а тому спірна квартира на підставі ст. 388 ЦК України підлягає витребуванню на користь власника.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, а тому слід визнати юридичний факт припинення представництва ОСОБА_4 за довіреністю, яку посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 5 квітня 2013 року за р. № 899, 13 квітня 2013 року у звязку із смертю ОСОБА_7; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який учинено між ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 12 грудня 2013 року за р. № 14526; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 від 17 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3; скасувати рішення про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, яке було прийняте державним реєстратором ОСОБА_6 17 грудня 2013 року; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивача квартиру АДРЕСА_2.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Встановлено, що позивачем ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору загальним розміром 609 грн. 00 копійок, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 11, 60, 88, 209, 212 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, визнання юридичного факту, витребування з незаконного володіння квартири задовольнити.

Визнати юридичний факт припинення представництва ОСОБА_4 за довіреністю, яку посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 5 квітня 2013 року за р. № 899, 13 квітня 2013 року у звязку із смертю ОСОБА_7.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який укладено між ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 12 грудня 2013 року за р. № 14526.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 від 17 грудня 2013 року та зареєстровано в реєстрі за № 14743.

Скасувати рішення про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, яке було прийняте державним реєстратором ОСОБА_6 17 грудня 2013 року.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом.

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, квартиру АДРЕСА_2.

Стягнути із відповідачівОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 в солідарному порядку на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судові витрати у розмірі 609 (шістсот девять) гривень 00 копійок.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 11 березня 2016 року.

Повний текст рішення виготовлено 17 березня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі у 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І.П. Соболєва