Провадження № 22ц/784/1699/16 Суддя першої інстанції Орлова С.Ф.
Справа№470/42/16-ц
Категорія 23 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

17 листопада 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Яворської Ж.М.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю представника позивачки - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою приватного підприємства «Прогрес-2» на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 3 червня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Прогрес 2» (надалі ПП «Прогрес 2»), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог державної реєстраційної служби Березнегуватського районного управління юстиції про визнання договору оренди землі недійсним -,

В С Т А Н О В И Л А:

16 січня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПП «Прогрес 2» про визнання договору оренди землі недійсним.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарно-сільськогосподарського виробництва, площею 8,6471 га., розташована в межах території Новосевастопольської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області.

Вказана земельна ділянка перебувала у користуванні відповідача на підставі договору оренди, зареєстрованого 22 грудня 2010 року у Березнегуватському реєстраційному окрузі ДП центр ДЗК. Термін дії договору сплинув 22 грудня 2015 року, до його закінчення вона зверталась до відповідача із заявою про наміри не переукладати договір на новий строк, та вважає договір припиненим після закінчення строку його дії, однак отримала відмову, з посиланням на обставини щодо укладення нею нового договору 30 жовтня 2015 року. Зясувавши ці обставини вона дізналася, що донька без її доручення та згоди підписала договір оренди з відповідачем від її імені.

2 листопада 2015 року донька за її дорученням звернулась до реєстраційної служби із заявою не проводити реєстрацію спірного договору, однак договір було зареєстровано ще 30 жовтня 2015 року за № 11892034.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати договір оренди землі, укладений 30 жовтня 2015 року, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва недійсним.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 3 червня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі, укладений 30 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 та ПП «Прогрес 2», зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30 жовтня 2015 року за записом № 11891251. Також розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ПП «Прогрес -2» просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись те, що суд взяв до уваги докази, які відповідно до ст. 59 ЦПК України є недопустимими, оскільки одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а також висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 13 Закону України Про оренду землі (далі Закон) договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції Закону, чинного на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 18, 20 Закону).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачці на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 8,65 га, розташована в межах території Новосевастопольської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області(а.с. 83).

Зазначена земельна ділянка перебувала у користуванні відповідача, на підставі договору на право оренди земельної ділянки, укладеного строком на пять років, зареєстрованого у Березнегуватському реєстраційному окрузі Миколаївської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 22 грудня 2010 року за № 58, без зазначення дати його укладення, отже строк дії договору склав з 22 грудня 2010 року по 22 грудня 2015 року (а.с. 6-7).

До закінчення вказаного строку, а саме 9 листопада 2015 року, позивачка заявою повідомила відповідача про наміри не переукладати договір оренди на новий строк, та вважати його таким, що припинив свою дію 22 грудня 2015 року по закінченню строку (а.с.14)

Листом від 3 грудня 2015 року відповідач відмовився повертати позивачці земельну ділянку, посилаючись на укладення нею нового договору оренди строком на сім років (а.с. 17).

30 жовтня 2015 року було укладено договір оренди землі, за яким відповідачу було передано у строкове платне користування строком на сім років земельну ділянку площею 8,65 га, згідно державного акту на право власності на землю серії МК №074577, за яким орендодавцем зазначена ОСОБА_3О.(а.с. 8-9).

На підставі вказаного договору та заяви відповідача 30 жовтня 2015 року у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором було зареєстровано право оренди на земельну ділянку позивачки за №11891251(а.с. 51).

Згідно висновку експерта № 432 від 7 квітня 2016 року проведеної у справі судово-почеркознавчої експертизи підпис у графі «орендодавець» договору оренди землі від 30 жовтня 2015 року виконано не позивачкою, а іншою особою (а.с. 51-54).

Відповідно до висновку повторної судово почеркознавчої експертизи № 1351 від 2 листопада 2016 року, проведеної під час розгляду справи в апеляційному суді за клопотанням ПП «Прогрес-2», підпис в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 30 жовтня 2015 року, укладеному між ОСОБА_3 та приватним підприємством «Прогрес-2» в особі ОСОБА_4, виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Судом першої та апеляційної інстанції під час розгляду справи встановлено, що спірний договір, укладений від імені позивачки, підписаний не нею, а іншою особою. Таким чином спірний договір був укладений без волевиявлення ОСОБА_3, а тому районний суд дійшов правильного висновку про недійсність спірного договору на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про сумніви щодо наданих на дослідження експерта вільних зразків підпису ОСОБА_3, про не дослідження зразків підпису орендодавця в інших примірниках спірного договору оренди земельної ділянки та інші доводи щодо проведення почеркознавчої експертизи були перевірені під час розгляду справи в апеляційній інстанції шляхом проведення повторної почеркознавчої експертиза, за висновками якої експерти підтвердили висновки експертизи, проведеної у суді першої інстанції.

Крім того, висновку експертизи районним судом дана належна оцінка у сукупності з іншими доказами, наданими сторонами, та встановленими обставинами.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що доводи скарги правильних висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає підстав, визначених ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Прогрес-2» відхилити, а рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 3 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_5