ухвала

іменем україни

21 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Ступак О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги та середнього заробітку, за касаційною скаргою Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що він 21 жовтня 2013 року був прийнятий на посаду заступника начальника юридичного відділу Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» (далі - ДП «Завод імені В.О. Малишева»), а наказом від 06 червня 2014 року ОК № 106 був переведений на посаду начальника юридичного відділу ДП «Завод імені В.О. Малишева».

02 вересня 2014 року був звільнений із займаної посади на підставі наказу ОК № 165 відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням керівництвом заводу законодавства про працю щодо своєчасної виплати заробітної плати.

28 серпня 2014 року позивачем на адресу ДП «Завод імені В.О. Малишева» разом із заявою про звільнення направлено заяву про виплату заборгованості із заробітної плати та інших нарахованих сум, яка була отримана підприємством 02 вересня 2014 року.

Згідно з довідкою ДП «Завод імені В.О. Малишева» від 28 травня 2014 року № 777 заборгованість відповідача з виплати заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку станом на день звільнення складала 11 885,36 грн, однак в день звільнення відповідач з ОСОБА_4 не розрахувався.

Остаточна виплата в розмірі 401,83 грн була здійснена ДП «Завод імені В.О.Малишева» лише 08 квітня 2015 року.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 квітня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Завод імені В.О.Малишева» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку в розмірі 19 626,24 грн.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Стягнуто з Державного підприємства «Завод імені В.О.Малишева» на користь держави судовий збір у розмірі 238,73 грн.

У касаційній скарзі ДП «Завод імені В.О.Малишева» просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суди попередніх інстанцій виходили з вимог ст. 116 КЗпП України, згідно з якою при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності вини підприємства у не проведенні остаточного розрахунку у день звільнення та щодо співмірності стягнутої суми середнього заробітку із сумою заборгованості не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Так, судами попередніх інстанцій установлено, що з 21 жовтня 2013 року по 02 вересня 2014 року ОСОБА_4 працював на посадах заступника начальника юридичного відділу та начальника юридичного відділу ДП «Завод імені В.О. Малишева» та з посади якого був звільнений наказом від 02 вересня 2014 року № 546-к за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю щодо своєчасної виплати заробітної плати.

На день звільнення заборгованість підприємства із заробітної плати перед позивачем складала 11 885, 26 грн, однак на порушення вимог ст. 116 КЗпП України в день звільнення позивача остаточний розрахунок з ним проведений не був.

Заборгованість із заробітної плати виплачувалася ОСОБА_4 на його заробітну банківську картку: 31 жовтня 2014 року у розмірі 919 грн, 17 грудня 2014 року - 902,25 грн, 24 грудня 2014 року - 9 507,15 та 26 грудня 2014 року - 556,96 грн.

У грудні 2014 року була нарахована до сплати компенсація за затримку виплати заробітної плати у розмірі 401,83 грн, яка була виплачена на картку позивача 08 квітня 2015 року.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 р № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто обов'язок доведення відсутності вини за затримку розрахунку при звільненні працівника лежить на власникові або уповноваженому ним органі.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.В. Ступак І.М. Фаловська