АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/3337/2016 Головуючий в 1 інстанції - Лужецька О.Р.
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі: Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення позивача, представників сторін та третьої особи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачка ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_3 з народження їхнього сина і по теперішній час жодного разу його не навідав, участі у вихованні дитини взагалі не бере, не піклується та не цікавиться його фізичним та духовним розвитком, навчанням, не надає матеріальної допомоги , не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.12.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. В скарзі посилався на те, що суд був необ'єктивним та упередженим, не надав належної оцінки доказам, які надавала позивач, ті обставини справи які суд вважав встановленими були недоведені, а висновки суду не відповідали встановленим обставинам справи. Позивачем в судовому засіданні, було доведено що довгий час відповідач не виконує своїх батьківських обов'язкові, зокрема не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, а з червня 2014 року, відповідач взагалі самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, в тому числі щодо надання матеріального забезпечення дитини. Відповідач не довів, що йому чинились якісь перешкоди у спілкуванні з сином та протидія у виконанні ним своїх обов'язків батька. Приймаючи оскаржуване рішення, суд не врахував, що дитина взагалі не знає батька, а тому спілкування з ним в подальшому може негативно вплинути на психологічний стан дитини .

В судовому засіданні позивач, її представник та представник третьої особи доводи скарги підтримали.

Представник відповідача проти задоволення скарги заперечувала.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57−60 ЦПК України.

Згідно ч.ч.1-3, ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки.

Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного медичного догляду, лікування, захисту дитини від будь - яких нещасних випадків, не виявляють інтересу до фізичного та духовного стану дитини, її інтересів та переживань, не піклуються про неї та не здійснюють контроль за подіями, які чиняться з дитиною та коло неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що у сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4. Після погіршання відносин між батьками ОСОБА_4 залишився проживати з матір'ю.

В судовому засіданні в суді першої інстанції відповідач неодноразово наголошував, що любить свою дитину та бажає приймати участь у її вихованні, проте матір'ю дитини чиняться перешкоди у його спілкуванні з нею, від виконання своїх батьківських обов'язків він не ухилявся.

Як вбачається з Висновку № 102/03/29-10004 від 19.10.2015 р. служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_3 доцільно позбавити батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд встановив, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків , не встановлено винної поведінки останнього. При цьому, суд не погодився з висновком, щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 оскільки такий висновок немотивований, зроблений без заслуховування позиції батька, якого належним чином служба у справах дітей не повідомила про вирішення питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Суд також встановив, що між сторонами по справі з приводу питання виховання дитини існують складні стосунки. Позивач по справі визнала, що основною метою подання позову про позбавлення батьківських прав - є вирішення у майбутньому питання щодо усиновлення дитини чоловіком, з яким вона проживає на даний час. Суд також встановив , що відповідач бажає брати участь у вихованні свого сина, проте не вживав активних дій для цього з метою не створювати конфлікти з позивачем та її чоловіком. Оцінивши всі обставини суд встановив відсутність злісного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, а також відсутність фактів, які б давали суду підстави зробити висновок про необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення відповідача батьківських прав.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, та досліджених судом доказів, колегія суддів приходить до висновку про те, що ті обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними. Висновок суду про відсутність достатніх підстав, для позбавлення відповідача батьківських прав, відповідає цим обставинам та вимогам Закону .

Доводи апеляційної скарги з приводу упередженого розгляду судом даної справи є припущеннями та не доведені. Посилання в скарзі на те , що відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків, зокрема не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, спростовуються наявними в справі квитанціями за період з 2010 року по червень 2014 року включно, з яких вбачається, що відповідач регулярно перераховував поштовими переказами кошти на адресу позивача по справі в сумах більше 1000 грн. щомісячно. Тобто брав участь в утриманні дитини.

Позивач в апеляційному суді пояснила, що вказані кошти вона отримувала, проте ці кошти відповідач присилав їй на погашення боргу. Разом з тим позивач не надала доказів існування боргових зобов'язань відповідача, а тому вважає наявні в справі квитанції, доказами добровільного надання відповідачем матеріальної допомоги н утримання дитини. Відповідач визнав, що з літа 2014 року він припинив пересилати кошти, через скрутне матеріальне становище та необхідність надання допомоги в лікуванні своєму батьку.

Також позивач в суді першої інстанції не заперечувала та підтвердила в апеляційному суді, що відповідач мав спроби спілкування з дитиною в дитячому садочку, що змусило її написати до дитячого садочку заяву, в якій вона просила терміново повідомляти її про прихід відповідача та намагання зустрітися з сином. Наявність такої заяви свідчить про те, що позивач не хотіла, щоб біологічний батько спілкувався з дитиною.

В свою чергу відповідач визнав, що він з дитиною практично не спілкувався, так як не хотів її травмувати та створювати конфлікти, проте бажає спілкуватись з дитиною.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що батько ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, щодо спілкування з дитиною не свідомо, частково враховуючи позицію матері, щодо такого спілкування, останні два роки, виходячи з того, що вона стала проживати з іншим чоловіком, якого дитина вважає своїм батьком.

Врахувавши всі вищенаведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду, про відсутність підстав для застосування крайнього заходу до батька у вигляді позбавлення його батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги, а також пояснення представника третьої особи про те, що дитина буде травмуватись, в разі спілкування відповідача з нею, оскільки вважає іншу особу своїм батьком, колегія суддів не приймає, так як суду не надано доказів тому, що батько дитини може негативно вплинути на її розвиток. Спілкування дитини з вітчимом та біологічним батьком одночасно та здійснення належного виховання дитини обома чоловіками, буде лише на користь дитині та її розвитку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, про те, що висновок служби у справах дітей про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав не можна вважати обґрунтованим, тому, що він зроблений без виклику батька та проведення з ним відповідної роботи. Представник третьої особи пояснила суду, що вони не намагались викликати батька до служби через поштове відділення, або в якийсь інший спосіб, так як позивач надала докази про те, що міліція відповідача не може розшукати.

Проте колегія суддів, виходячи з того, що відповідач на виклик через поштове відділення з'являвся до суду, вважає недоведеною ту обставину, що служба у справах дітей була позбавлена можливості заслухати позицію батька при вирішенні питання, доцільності позбавлення його батьківських прав.

Інші доводи скарги не спростовують висновків суду, про те, що судом не були встановлені обставини, які б давали підстави суду застосувати до батька крайній захід у вигляді позбавлення його батьківських прав, через свідоме нехтування ним своїх батьківських обов'язків, а також не встановлено обставин, що таке позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дитини.

Разом з тим, встановивши, що пасивна поведінка батька, щодо визначення порядку та способів його участі у вихованні дитини, призводить до того, що дитина позбавлена батьківської любові, опіки та захисту з боку біологічного батька, належного виховання, а також враховуючи, що відповідач протягом року не надає матеріальну допомогу на утримання своєї дитини, колегія суддів вважає за доцільне застосувати до відповідача заходи попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, а контроль за виконанням ним батьківських обов'язків покласти на службу у справах дітей.

З вищенаведених підстав, рішення суду належить змінити зазначивши в резолютивній частині рішення суду наступне: «попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов'язків покласти на Службу у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації».

На підставі викладеного, ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року змінити доповнивши його резолютивну частину абзацом наступного змісту.

Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов'язків покласти на Службу у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: