Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 334/2213/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Лисенко Л.І.
Провадження № 22-ц/778/2729/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

ОСОБА_2

за участю секретаря: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4

на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2015 року по справі

за поданням головного державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2015 року головний державний виконавець Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України.

В обґрунтування вимог зазначив, що на виконанні у Ленінському ВДВС Запорізького МУЮ перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №334/2213/13-ц, виданого 29 серпня 2014 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованості у розмірі 160250 грн.

04.12.2013 року державним виконавцем відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

На неодноразові вимоги державного виконавця до ОСОБА_3 з'явитися до ВДВС він не реагував, до ВДВС не з'являвся, документів, підтверджуючих сплату боргу, не надав.

З метою виконання рішення суду постановою державного виконавця від 19.12.2014 року на все рухоме та нерухоме майно боржника був накладений арешт та заборонено його відчуження.

В ході проведення виконавчих дій було встановлено, що за боржником не зареєстровані відкритті розрахункові рахунки в установах банків, відомості щодо зареєстрованого за боржником майна у базі даних АІС «Автомобіль» та ДРС відсутні. Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником зареєстрована квартира.

Станом на 09.12.2015 рік ОСОБА_3 рішення суду не виконується, що свідчить про його ухилення від виконання вказаного рішення та є, на думку заявника, підставою для тимчасового обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України.

На підставі зазначеного просив тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу ОСОБА_3

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2015 року з виправленою опискою ухвалою від 01 березня 2016 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_3 до виконання зобовязань по виконавчому провадженню ВП №41046785 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 160 250 грн.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість ухвали суду, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні подання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон ухилення боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні.

З урахуванням вимог ст. 377-1 ЦПК України, п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України», п. 18 ч. З ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 2 статті 10 ЦПК України саме державний виконавець зобов'язаний був довести навмисне або інше свідоме невиконання ОСОБА_3Є рішення суду.

Задовольнивши подання державного виконавця і обмеживши конституційне право на свободу пересування, питання ухилення від виконання зобов`язань боржником суд достатньо не перевірив і в ухвалі усупереч вимогам ст.210 ЦПК України не навів вмотивованих висновків. Так, в ухвалі суд зазначив що враховує ухилення ОСОБА_6 від виконання покладених рішенням суду обов`язків, зважаючи на проведені державним виконавцем обсяг виконавчих дій, не зазначивши які конкретно виконавчі дії були проведені і чи відповідають вони вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Із матеріалів справи вбачається, що вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2012 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого статтею 190 ч.3 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на шість років.

Під час розгляду цивільного позову рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2013 року з ОСОБА_3Є на користь ОСОБА_5 стягнуто 160250 грн. у відшкодування шкоди, заподіяної злочином.

На підставі зазначено рішення 29.08.2013 року видано виконавчий лист, виконавче провадження відкрито 04.12.2013 року.

Натомість, державний виконавець не надав достатніх даних про те, що він вчинив своєчасно і в повному обсязі дії щодо стягнення заборгованості, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження», використав надані йому законом повноваження для виконання судового рішення.

Так, до подання державний виконавець додав супровідний лист про направлення ОСОБА_3Є копії постанови про відкриття виконавчого провадження. Проте відсутні дані про те, що державним виконавцем направлявся виконавчий лист в установу Державної кримінально-виконавчої служби і в поданні державного виконавця не наведено доводів, яким чином, перебуваючи в місцях позбавлення волі, ОСОБА_3Є ухилявся від виконання зобов'язань, не зазначено коли саме ОСОБА_3Є був звільнений від відбування покарання і з яких причин.

Згідно п. 11 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право викликати фізичних та посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а вразі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ.

Відповідно до ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування чи місцезнаходження боржника - фізичної особи, державний виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника.

В матеріалах справи немає доказів того, що після повернення до місця свого постійного проживання боржник належним чином повідомлявся про необхідність з'явитися до державного виконавця, проте ухилявся від отримання кореспонденції про його виклик до виконавчої служби, не зявлявся на виклик без поважних причин. Ці дані не наводить держаний виконавець і у поданні.

Статтею 90 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена відповідальність за невиконання законних вимог державного виконавця та порушення вимог цього Закону.

Будь-які санкції за невиконання зазначених у ст. 90 Закону України «Про виконавче провадження» вимог державного виконавця при виконанні судового рішення державний виконавець до ОСОБА_3Є не застосовував.

На а.с.65 приєднана постанова від 06.10.2015 року про примусовий привід боржника, проте відсутні будь-які відомості про наслідки її виконання чи причини невиконання.

Акт, складений старшим державним виконавцем 20.03.2014 року, не містить інформації за якою адресою проводилися перевірка наявності майна у боржника, а в акті від 24.11.2015 р. теж не зазначено конкретна адреса, де здійснювалася перевірка та конкретне джерело відомостей, які відображені в акті (а.с. 82,83).

Проте суд зазначені обставини залишив поза увагою і будь-якої оцінки їм не дав.

Оскільки суд порушив порядок, встановлений процесуальним законом для вирішення подання державного виконавця, ухвала суду на підставі п.3 ч.1 ст.312 ЦПК, підлягає скасуванню з направленням питання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307,312 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2015 року скасувати, питання щодо тимчасового обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає

Головуючий

Судді: