АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 757/5827/15ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3774/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Новак Р.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 2 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору та стягнення коштів.

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 24 грудня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому в користування автобус марки «РУТА» за ціною 285 000 гривень. Він в свою чергу повинен був сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору. Того ж дня, як передбачено умовами договору, він здійснив платіж у розмірі 28500 гривень на рахунок ТОВ «ЛК «Еталон», однак предмет договору йому передано не було. Позивач зазначив, що умови договору фінансового лізингу не відповідають чинному законодавству, є несправедливими та порушують його права як споживача, у зв'язку із чим він 27 січня 2015 року звернувся із заявою про розірвання договору, відповіді на яку не отримав.

Посилаючись на зазначені обставини та положення статей 203, 215, 806, 808 ЦК України, статей 18, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» та статей 1,6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року ОСОБА_4 просив визнати договір фінансового лізингу недійсним і стягнути з відповідача сплачені кошти.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 2 грудня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та постановлення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права.

Зазначаючи, що пунктом 3.1. договору визначено предмет лізингу, яким є автобус Рута 25, вартістю 285 000 гривень. 24 грудня 2014 року позивач перерахував на рахунок відповідача 28 500 гривень, тобто 10% від вартості транспортного засобу.

При цьому, судом не було взято до уваги, що в договорі предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками та не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску автомобіля, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплекції автомобіля). Зазначене свідчить про недотримання вимог ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Однак, представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу в розмірі 28 500 гривень, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. А відтак, відповідач порушив норми ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», за якою визначено що, вразі якщо лізингодавець поніс додаткові витрати, які безпосередньо пов'язані із виконанням договору лізингу, тільки тоді він отримує право на додатковий платіж (комісійну плату). При цьому, право на отримання комісійної плати виникає лише за наявності (підтвердження факту) та обґрунтованості понесених лізингодавцем витрат.

Тому позивач вважав, що прив'язка комісії за організацію до 10% від вартості предмета лізингу та стягнення лізингового платежу безпідставною, оскільки відповідач не надав відомості, які б підтверджували факт понесення ним витрат пов'язаних із організацією та виконанням договору № 001542 від 24.12.2014 року.

Представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Представника відповідача не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення, не з'явившись в судове засідання 13 червня 2016 року поважність своєї неявки суду не повідомив.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивачем не надано, жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення його в оману, наявності в діях відповідача умислу. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про договір є особисте підписання позивачем кожної сторінки договору, та заяву про повноту отриманої інформації. Правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписаний позивачем та повноважною особою відповідача та скріплений його печаткою, з дотриманням вимог ст.ст. 202, 203 ЦК України до чинності правочину.

Також судом вказувалось, що не знайшли свого підтвердження обставини, на які посилався позивач, а саме : - предмет лізингу в договорі не визначений індивідуальними ознаками; - пункти 3.5, 5.7 договору суперечать ст. 808 ЦК України; - умови договору не передбачають право позивача на його розірвання; - умови, пунктів 6.7, 8.10 договору суперечать вимогам ч. 6 ст. 762 ЦК України; -п.п. 8.14, 11,5, 12.2 12.5, 2.7, 12.10 - 12.12 договору - є несправедливими та такими, що суперечать принципу добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків, як інші обставини на які посилався позивач та його представник в позовній заяві, що повністю та беззаперечно спростовуються матеріалами справи.

Проте, погодитися з такими висновками суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення яким, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так судом при розгляді справи встановлено, що 24.12.2014 року ТОВ «ЛК «Еталон» (лізингодавець) і ОСОБА_4 (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є автобус марки «РУТА 25».

Відповідно до додатку 1 вартість предмета лізингу становить

285 000 гривень; комісія за організацію (10 %) - 28 500 гривень, комісія за передачу (3%) - 8 550 гривень.

Згідно з додатком 2 до цього договору вартість предмета лізингу становить 285 000 гривень, авансовий платіж - 50 %, сума лізингу 142 500 гривень, викупна вартість - 4275 гривень, відсоткова ставка - 12,5 %, комісія - 5 %; щомісячний платіж - 3579,92 гривни, а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу, комісія за передачу автобуса в сумі 8550 гривень.

У день укладення договору ОСОБА_4 подав заяву на отримання фінансового лізингу, в якій указав марку, модель та вартість предмета лізингу та отримав свій примірник договору разом з додатками до нього.

На виконання умов договору позивач 24 грудня 2014 року сплатив на рахунок ТОВ «ЛК «Еталон» 28 500 гривень згідно з умовами договору.

27 січня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до ТОВ «ЛК «Еталон» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом «Про фінансовий лізинг»

Стаття 18 Закону України « Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 )

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону

України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Положеннями укладеного договору передбачено, що лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові й інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 1.1. договору).

У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору).

У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни (пункт 8.3 договору).

Коригування розміру лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавця в частині витрат на фінансування предмета лізингу (пункт 8.8 договору).

Розмір лізингової плати може індексуватися залежно від конвертації гривні в іноземну валюту та від зміни ситуації на грошовому ринку (пункт 8.13 договору).

Крім того, за змістом пунктів 5.4, 8.3, 8.8, 8.13 договору розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливє на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів.

Зокрема, у пункті 8.3 договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (пункт 8.4 договору).

Крім того, у разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а сплачені споживачем платежі не повертаються (пункт 8.15 договору).

Згідно з пунктом 8.14 дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокову сплату лізингових платежів у термін, визначений пунктом 4.4.1 цього договору, лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10 % від суми дострокового погашення.

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення( правовий висновок у справі за № 6 -3020 цс 15).

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПУ України про задоволення вимог позивача виходячи з того, що положення договору фінансового лізингу, викладені в пунктах 5.4, 8.3, 8.8, 8.13, 8.15 цього договору, є несправедливими, договір забезпечує захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. А також те, що нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надає лише одному учаснику правовідносин право збільшувати платежі та вартість у формально правильній поведінці і позбавляє іншого учасника можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору.

Також, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір у сумі 1109,47 гривень.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309 313, 314, 315, 316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 2 грудня 2015року скасувати та постановити нове, за яким:

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати недійсним договір №001542 фінансового лізингу від 24 грудня 2014 року укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (Код , адреса 01133, м. Київ, вул. Кутузова 18/7, оф 506) на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний № НОМЕР_1, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1) сплачені грошові кошти у розмірі 28 500 (двадцять вісім тисяч п'ятсот гривень).

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (Код , адреса 01133, м. Київ, вул. Кутузова 18/7, оф 506) на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний № НОМЕР_1, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 1 109,47 (одна тисяча сто дев'ять гривень сорок сім копійок)

Рішення набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: