Справа № 495/1194/16-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

05 грудня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі - Мамончик К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород - Дністровському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Андріївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Державного підприємства «Дослідне Господарство «Андріївське» Інституту сільського Господарства Причорномор'я Національної академії Аграрних Наук України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Інститут сільського Господарства Причорномор'я Національної академії Аграрних Наук України, Національна Академія Аграрних наук України про визнання незаконним та недійсним Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Андріївської сільської ради (відповідач-1) та Державного підприємства «Дослідне Господарство «Андріївське» Інституту сільського Господарства Причорномор'я Національної академії Аграрних Наук України (відповідач-2) з вимогою визнати незаконним та недійсним державний акт серії НОМЕР_1 від 16 жовтня 1997 року виданий Андріївською сільською радою народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області на право постійного користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 5758,6 га, виданий дослідно-виробничому господарству «Андріївське», який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 47, посилаючись на наступне.

24 лютого 1994 року директор «Елітне - насінницьке дослідне господарство «Андріївське» ім.. Ф.Г.Кириченко» звернувся до Андріївської сільської ради Білгород-Дністровського району з проханням передати в постійне користування земельну ділянку розміром 5 359 га для ведення сільськогосподарського товарного виробництва. Голова сільської ради не дане звернення не реагував, на засідання сесії питання про надання земельної ділянки в постійне користування не ставив. Однак, 30.10.1996 року голова Андріївської сільської ради звернувся до директора Одеського інституту «Укземпроект» з проханням виготовити проект відводу земель та видати акт на право постійного користування земельною ділянкою ДВГ «Андріївське» (ОПХ «Андреевськое») додавши до листа виписку з рішення сесії від 03.10.1996 року за № 149, в експлікації яка додавалась до листа від земельних ресурсів району було вказано, що землею користується ДВГ «Андріївське» розміром 5 758,6 га в тому числі зрошуваних земель - 3 318 га. Таке твердження, на думку позивача, не відповідало дійсності.

Як зазначають позивачі, після отримання технічної документації від Одеського філіалу інституту землеустрою де було визначено кордони для надання державного акту на право постійного користування землею дослідно-виробничому господарству «Андріївське» в березні 1997 року, Андріївська сільська рада зареєструвала та незаконно видала 16.10.1998 року (державний акт видавався 16.10.1997 року, що вказує на імовірність допущення помилки під час складання тексту позовної заяви) земельну ділянку в розмірі 5 758,6 га в постійне користування ДВГ «Андріївське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Однак, позивачі, оспорюючи право ДВГ «Андріївське» на користування землею, посилаються на лист відділу держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі від 27.11.2015 року, згідно з яким вищезазначена земельна ділянка в державному реєстрі не значиться.

Також, позивачі вказують на те, що технічна документація виготовлювалась та Державний акт видавався ДВГ «Андріївське», а фактично користується нова структура під назвою Державне підприємство «Дослідне господарство «Андріївське» інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України. Державний акт не переоформлявся, зміни до нього не вносились, що свідчить про його недійсність з 2005 року.

Отримане з районного архіву рішення від 03 жовтня 1996 року, стверджують позивачі, немає жодного відношення до передачі ділянки в постійне користування ДВГ «Андріївське». Порядок денний вказаний в протоколі не містить відповідні відомості про передачу ділянки. Також, в Одеському обласному архіві відсутні документи які свідчать про законність виготовлення документації, тощо. Від архіву Білгород-Дністровської районної державної адміністрації отримана відповідь про те, що в архіві Порядку денного та інших документів сесії про виділення 5 758,6 га землі в постійне користування не виявлено. Депутати сільської ради які були легітимні в жовтні 1996 року не підтверджують факт розгляду питання щодо передачі ділянки в постійне користування.

На думку позивачів, вказані незаконні дії Андріївської сільської ради суперечать указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Використовуючи підроблене рішення сільської ради, голова ОСОБА_5 та директор ДВГ «Андріївське» позбавили права жителів с. Андріївка та с. Розкішне права на отримання земельної ділянки (паї), її приватизації, отримання паю та можливості її обробляти, отримувати дохід. ОСОБА_2, мешканця села Андріївка, та майже 750 інших мешканців села, біля 400 мешканців с. Розкішне Білгород-Дністровського району, незаконно, методом фальсифікації, підробки документів, позбавлено права на отримання національного багатства - землі.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви та просив суд її задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, його представник - ОСОБА_6 у судовому засіданні просив суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі з мотивів, які викладені у позовній заяві.

Представник відповідача - ДП «ДГ «Андріївське» ІСГ Причорномор'я НААН» - Волочнюк О.С., в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність та недоведеність.

Представник Андріївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у судове засідання не з'явився, раніше надала на адресу суду заяву (т. 1 а.с. 241) , згідно якої просять розглянути дану справу без участі представника ради, та прийняти відповідне рішення згідно чинного законодавства.

Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Інституту сільського Господарства Причорномор'я Національної академії Аграрних Наук України, Національної Академії Аграрних наук України у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи неодноразово сповіщались належним чином, що підтверджується розписками про отримання судових повістко,Ю причину своєї неявки суду не повідомили, будь-яких заяв на адресу суду не надавали.

Прокурор Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Колесніченко І.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовної заяви. У минулих судових засіданнях прокурор Євглевський А.В., заперечуючи проти заявлених вимог, пояснив суду, що на сьогоднішній день ДП «ДГ «Андріївське» правомірно користується земельною ділянкою, отриманий Державний акт виготовлювався з дотримання всіх існуючих на той час вимог та в встановленому порядку, протилежне жодним чином не встановлено та наданими доказами не підтверджується.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши наведені у позовній заяві та запереченнях до неї доводи, надавши правову оцінку обставинам справи, дослідивши надані докази та заслухавши доводи сторін, заслухавши свідків, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

У судовому засіданні встановлено, що 16 жовтня 1997 року Андріївською сільською радою народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області був виданий Державний акт на право постійного користування землею (серія НОМЕР_1) дослідно-виробничому господарству «Андріївське» села Андріївка, щодо надання у постійне користування 5 758,6 га землі в межах згідно з планом землекористування. Землю надано у постійне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення Андріївської сільської ради народних депутатів від 03.10.1996 року № 149-ХХІІ. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 47.

Відповідно до ч.3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно з положенням ст.. 7 Земельного Кодексу України № 561-XII в редакції від 18.12.1990 р. та станом на час виготовлення і видачі спірного Державного акту, користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей повинно бути, як правило, довгостроковим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства; сільськогосподарським підприємствам і організаціям; громадським об'єднанням; релігійним організаціям; промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям; організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу для потреб оборони; для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам; житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам; спільним підприємствам, міжнародним об'єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних і фізичних осіб, підприємствам, що повністю належать іноземним інвесторам.

Згідно до ч.1 ст. 9 Земельного Кодексу України № 561-XII в редакції від 18.12.1990 р., до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території зокрема належить: 1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; вилучення (викуп) земель відповідно до статті 31 цього Кодексу; справляння плати за землю; ведення земельно-кадастрової документації; погодження проектів землеустрою; припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною; видача висновків про надання або вилучення земельних ділянок, яке провадиться вищестоящою Радою народних депутатів.

З метою встановити чи правомірно набув відповідач-2 право постійного користування спірною ділянкою, необхідно розглянути сам порядок виготовлення технічної документації на ділянку та видачі Державного акту, чи були дотримані всі вимоги законодавства, що діяло на той час. Тобто, предметом розгляду даної справи є правомірність надання відповідачу-2 відповідного права на земельну ділянку у вказаний період. Тому, для всебічного і детального вирішення справи необхідно розглянути порядок та механізм надання підприємствам права постійного користування землею в період з 1996 по 1997 роки.

Стаття 19 Земельного Кодексу України № 561-XII в редакції від 18.12.1990 року: сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві Ради народних депутатів, підприємства, установи і організації.

Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки.

До клопотання додаються: копія генерального плану будівництва або інші графічні матеріали, що обґрунтовують розмір намічуваної для відведення площі, титульний список або довідка про фінансування будівництва, проект рекультивації земель, інші матеріали.

Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель.

Згідно з ст.. 20 Земельного Кодексу України № 561-XII в редакції від 18.12.1990 р., землі, придатні для потреб сільського господарства, повинні надаватися насамперед для сільськогосподарських цілей.

Як вбачається з наданих позивачами матеріалів, а саме копії технічної документації, в 1997 році Одеським філіалом Інституту землеустрою української академії аграрних наук розроблено Технічну документацію по складанню державного акту на право постійного користування землею дослідно-виробничому господарству «Андріївське» Білгород-Дністровського району Одеської області. В Пояснювальній записці Технічної документації зазначено, що роботи по складанню державного акту на право постійного користування землею ДВГ «Андріївське» виконані на підставі клопотання Андріївської сільської Ради народних депутатів і договору с ДВГ «Андріївське» від 25.03.1997 року № 804. Також, в Пояснювальній записці вказано, що проект передачі земель в постійне користування розроблений комісією Білгород-Дністровської районної Ради народних депутатів і затверджений рішенням Андріївської сільської Ради народних депутатів від 03.10.1996 року.

Матеріали наданої копії Технічної документації (наступні сторінки за Пояснювальної запискою) дійсно містять клопотання тодішнього голови Андріївської сільської ради ОСОБА_5 адресоване директору Інституту з проханням виготовити проект відводу земель та видати акт на право постійного користування. Виписка з рішення сесії Андріївської сільської Ради № 149 від 03.10.1996 року підписана головою сільської ради ОСОБА_5, містить три пункти: передати в постійне користування землі ДВГ «Андріївське», видати Державний акт на право постійного користування, передачу земельних ділянок в натурі та зміну земельних ділянок здійснити документально у встановленому порядку. Наявні клопотання та виписка з рішення крім підпису Голови сільської ради, скріплені гербовою печаттю Андріївської сільської Ради народних депутатів.

Відповідно до п.п.3, 8 ч.3 ст. 42 ЗУ «Про місцеве самоврядування» № 280/97-ВР, в редакції 1996 року, сільський, селищний, міський голова підписує рішення ради та її виконавчого комітету, скликає сесії ради, вносить пропозиції та формує порядок денний сесій ради і головує на пленарних засіданнях ради.

Технічна документація була направлена до Білгород-Дністровського відділу земельних ресурсів та Андріївської сільської Ради народних депутатів.

16 жовтня 1997 року ДВГ «Андріївське» Андріївською сільською радою відповідачу-2 був виданий Державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_1.

Викладені обставини не вказують на будь-які формальні порушення порядку виготовлення та видачі спірного Державного акту, технічна документація виготовлювалась на підставі наданих документів дійсність яких на той момент не ким не оспорювалась.

Насамперед, варто зазначити, що позивачі не заперечують правомірність дій органу місцевого самоврядування - Андріївської сільської ради, під час виготовлення технічної документації та передачі відповідачу-2 спірної земельної ділянки у постійне користування. Жодні твердження та докази про порушення самого порядку вилучення земельної ділянки суду не заявлялись.

Проте, наразі позивачі наголошують саме на умисному вчиненні дослідно-виробничим господарством «Андріївське» правопорушення, що виражається в підробці рішення сільської ради № 149 від 03.10.1996 року, оскільки, як стверджують вони, на вказаній сесії сільської ради не розглядалось питання щодо передачі ділянки відповідачу-2.

У відповідності до п. 34 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» № 280/97-ВР, в редакції 1996 року, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Згідно з ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів

Відповідно до частини третьої ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Разом тим, дослідивши та надавши правову оцінку представленим доказам, якими позивачі обґрунтовують свої посилання щодо підробки рішення сесії, суд, хоча і приймає їх, однак не вважає їх достовірними та достатніми.

По-перше, архівна довідка архівного відділу Білгород-Дністровської районної державної адміністрації є недопустимим доказом щодо не прийняття депутатами сільської ради спірного рішення № 149, оскільки архівний відділ не є органом який уповноважений надавати правову оцінку, аналіз певним документам, в даному випадку - протоколу сесії від 03.10.1996 року.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Наявність чи відсутність в протоколі відомостей про розгляд на сесії певних питань - це обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, та не можуть підтверджуватися іншими засобами, зокрема самостійним аналізом представника архівного відділу. Тому, встановивши недопустимість даного доказу - архівної довідки, суд припиняє його дослідження і виключає його з числа доказів у справі.

В той же час, допустимим доказом є протокол сесії народних депутатів сільської ради 03.10.1996 року, копія якого для дослідження була надана позивачами. Суд звертає увагу, що даний протокол не містить найменування посад, підписи головуючого на засіданні та секретаря сесії, гербової печатки сільської ради.

Для правильної оцінки представленого доказу - протоколу сесії, необхідно розглянути класифікацію доказів, що використовуються в цивільному процесі, яка допомагає вирішити поставлені перед судом питання, зокрема: а) чи стосується доказ приватноправового спору взагалі та якою мірою (тобто питання належності певного доказу до цивільної справи); б) наскільки повно доказ підтверджує наявність чи відсутність певних обставин приватноправового спору; в) звідки (джерело) походить доказ, який використовується в цивільній справі; г) яким чином (у якій формі) доказ відтворений ззовні, тобто у вигляді чого він представлений; д) чи дотримано вимоги процесуального закону щодо форми та способу отримання доказу.

Так, дійсно досліджений Протокол стосується даного спору, є належним доказом, проте не може повно підтверджувати наявність чи відсутність певних обставин спору, оскільки його форма (не засвідчена копія чи можливо оригінал, без відповідних підписів та гербової печаті) не відповідає загальним вимогам до такого роду документів. Його справжність (оригінал) заперечувалась представниками відповідача-2, тому за їх клопотанням судом була призначена технічна експертиза для визначення давності документу, на вирішення якої було поставлене питання чи був Протокол складений в 1996 році. Проте через відсутність науково-разроблених методик встановлення часу роздрукування документів на друкуючих машинах, принтерах експерт не зміг виконати ухвалу суду та відповісти на поставлене питання, провести експертизу.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5, який на час виникнення спірних відносин обіймав посаду Голови Андріївської сільської ради, пояснив, що дійсно директор ДВГ «Андріївське» звертався до нього з проханням видати виписку з рішення сесії Андріївської сільської ради щодо передачі ДВГ «Андріївське» земельної ділянки. При цьому, наскільки пам'ятає ОСОБА_5, видана ним виписка з рішення Андріївської сільської ради містила відомості про рішення Андріївської сільської ради 80-х років, а не 1996 року, як вказано у державному акті. Після отримання сільською радою Технічної документації по спірній земельній ділянці, ОСОБА_5 та секретар сільської ради ради оглянули отримані документи та затвердили їх, поставивши необхідні відмітки та надавши реєстровий номер. На запитання суду чи не виникло у ОСОБА_5 сумнівів або запитань при підписанні ним оспорюваного державного акту, приймаючи до уваги покази ОСОБА_5 щодо того, що ним була видана виписка з рішення 1980 років, а в Державному акті в вказано рішення сільської ради 1996 року, ОСОБА_5 відповів, що жодних запитань або сумніві у нього це не викликало, до будь-яких органів з заявами з цього приводу він не звертався. Також ОСОБА_5 зазначив, що на той час ДВГ «Андріївське» вже не один рік було фактичним користувачем спірної земельної ділянки.

Допитаний в якості свідка у судовому засіданні ОСОБА_9, який в 1996 році був головним ветеринарним лікарем села Андріївка та депутатом сільської ради, в судовому засіданні пояснив, що не пам'ятає чи виносилось і розглядалось питання про передачу землі ДВГ «Андріївка».

Допитані у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які у період видачі оспорюваного акту були депутатами Андріївської сільської ради, в судовому засіданні також пояснили, що не пам'ятають чи приймалось на сесіях рішення про передачу землі відповідачу-2. Про незаконність правовстановлюючих документів на землю ДВГ «Андріївське» їм повідомив позивач ОСОБА_2 Також, свідки зазначили, що під час розпаювання земельних ділянок та згодом самим Інститутом сільського господарства Причорномор'я НААН України на звернення ОСОБА_10 та інших мешканців села, їм була дана відповідь, що землі ДВГ «Андріївське» є державною власністю, тому не підлягають розпаюванню в порядку встановленому Указом Президента України № 720/95 від 08.08.1995 р.

Відповідно до основних положень Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства (в даному випадку ДВГ «Андріївське» не перетворювалось у колективне підприємство). Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Згідно з ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд зобов'язаний розглядати справу виключно в межах заявлених сторонами вимог та на підставі поданих ними доказів, рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст. 213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи.

Натомість, виписка з рішення № 149 сесії Андріївської сільської ради від 03.10.1996 року, вище судом зазначалась, на якій міститься підпис голови сільської ради ОСОБА_5 та кругла гербова печать сільської ради, є належним прямим та достовірним доказом правомірності виготовлення і видачі Державного акту відповідачу-2, оскільки повністю стосується даного спору, є основним об'єктом дослідження який може підтвердити наявність чи відсутність певних обставин - розгляд на сесії самого земельного питання щодо ДВГ «Андріївське», міститься в технічній документації, до форми рішення сторонами претензії не заявлялись як і не заперечувався порядок його представлення суду для вивчення. Станом на сьогоднішній день вказане рішення сесії № 149 є чинним, ніким не оскаржувалось та не скасовувалось.

Також суд звертає увагу на той факт, що твердження позивачів та допитаних в судовому засіданні свідків на протязі 20 років, тобто з 1996 року, не були предметом жодного дослідження, встановленими законодавчими методами та способами не перевірялись, відповідним актом не підтверджені.

Щодо наголошень позивачів про відсутність у відповідача-2 зареєстрованого речового права власності на спірну ділянку та кадастрового номеру, то суд повністю приймає і погоджується з доводами прокурора Євглевського А.В., що полягають у наступному.

Право постійного користування земельними ділянками є специфічним речовим правом. Воно характеризується обмеженим суб'єктно-об'єктним складам: об'єктам права власності можуть бути лише земельні ділянки державної або комунальної власності; суб'єктами можуть бути лише юридичні особи, визначені ч. 2 статті 92 ЗК України 2001 року. Між тим, існуюче зараз право постійного користування інших суб'єктів, що виникло до набрання чинності ЗК України від 25.10.2001 р., зберігається. Вимога щодо переоформлення такими суб'єктами права постійного користування на право власності або право оренди до 01.01.2008 року, встановлена п. 6 розд. Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України від 25.10.2001 року, визнана рішенням Конституційного Суду України неконституційною (Рішення Конституційного Суду № 5-РП/2005 від 22.09.2005р.). В даному рішенні Конституційний Суд встановив, що право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинено лише з підстав, передбачених законодавством.

Пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 р. № 449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

У зв'язку з цим право постійного користування земельною ділянкою, набуте в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного добровільного переоформлення відповідачем-2. Такого висновку дійшов Верховний Суд України в своїй постанові від 26 вересня 2011 р. у справі № 6-14цс11, з позицією якого повністю погоджується і суд під час вирішення даного спору.

Державне підприємство «ДГ «Андріївське» відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстровано 19.01.1995 року, існувало на момент отримання спірного державного акту та є законним правонаступником юридичної особи, зазначеної у державному акті.

Отже, право постійного користування землею, набуте ДП «ДГ «Андріївське» до 01.01.2002 року в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його добровільного переоформлення відповідачем-2.

Крім того, необхідно відрізняти державну реєстрацію речового права на земельну ділянку від державної реєстрації земельної ділянки в розумінні статті 1 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» № 3613 - VІ, згідно з якою державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей (інформаційна (автоматизована) система, що забезпечує збирання, оброблення, аналіз, моделювання та постачання геопросторових даних) про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Таким чином, позивачі дійшли помилкових висновків щодо реєстрації земельної ділянки зі змісту листа відділу Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі від 27.11.2015 № 32-15-10-99.13-1535/15-15, в якому відділ вказує на відсутність у Державному земельному кадастрі відомостей про державну реєстрацію земельної ділянки, що розташована на території Андріївської сільської ради і знаходиться у постійному користуванні ДП «ДГ «Андріївське», що не є порушенням земельного законодавства, оскільки на момент отримання у постійне користування земельної ділянки площею 5 758,6 га державний земельний кадастр як інформаційна система не існував, а був запроваджений Законом № 3613 - VІ в 2011 році.

За ст. 43 ЗК України 1990 р. права землекористувачів охороняються законом, припинення права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 цього Кодексу, а за ст. 44 ЗК України 1990 р. порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню, поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом, арбітражним судом або третейським судом.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За роз'ясненням Пленуму ВСУ в постанові № 7 від 16.04.2004 року, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК).

При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону.

Розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів, суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Статтею 152 ЗК України передбачена можливість захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Разом з тим, за весь час розгляду справи позивачі не підтвердили обґрунтованість підстав для звернення до суду з метою захисту цивільних прав, належним чином не довели факт порушення відповідачами їх прав. Наголошуючи на позбавленні їх національного багатства - землі, позивачі повинні навести в чому саме полягали для них ці протиправні дії відповідачів, до яких негативних явищ та наслідків призвели ці дії, з зазначення причинного зв'язку між ними. Позивач ОСОБА_1, який є депутатом Білгород-Дністровської районної ради, вказував, що до нього неодноразово звертались мешканці села Андріївка та села Роскішне з проханням виділити їм земельні ділянки на які вони мають право встановлене земельним законодавством. Проте, жодних доказів такого звернення позивач ОСОБА_1 не надав.

Обставини даної справи свідчать про протилежне, а саме про відсутність у позивачів правового інтересу який потерпів певні негативні зміни (порушення), у зв'язку з отриманням відповідачем-2 права постійного користування землею, який потребує судового захисту.

За положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Матеріальний аспект захисту охоплює також положення гл.3 ЦК України, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів.

Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, подано в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес «треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загальноправовим засадам».

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права та припинення дій, які порушують це право.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем.

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог у зв'язку з відсутністю факту порушення відповідного права.

Таким чином, вірними є доводи представника відповідача-2 та прокурора Євглевського А.В. про відсутність у позивачів цивільного інтересу, порушених прав, які потребують судового захисту. Жоден з позивачів не надав доказів того, що вони на сьогоднішній день не є власниками або користувачами земель сільськогосподарського призначення, що вони у 1996 році були зареєстровані та проживали на території Андріївської сільської ради та могли отримати земельну ділянку, у тому числі із земель, наданих ДП «ДГ «Андріївське», у власність.

Враховуючи, що під час розгляду заявленої вимоги про визнання недійсним та незаконним Державного акту суд не встановив наявність порушення прав позивачів в результаті його виготовлення, видачі, тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні з підстав необґрунтованості вимоги, що виключає необхідність застосування позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 2 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У сенсі розуміння частини першої статті 261 ЦК України, зокрема позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Як вказано вище, судом встановлена відсутність у позивачів цивільного інтересу та порушеного права, що потребують судового захисту, також встановлена необґрунтованість позовних вимог, їх недоведеність в судовому засіданні, що в сукупності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, без необхідності в застосуванні позовної давності.

Додатково суд звертає увагу на те, що ДВГ «Андріївське» в подальшому реорганізувалось в Державне підприємство «Дослідне господарство «Андріївське» Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України та на сьогоднішній день за своєю організаційно-правовою формою є Державним підприємством, що підтверджується копією Статуту ДП «ДГ «Андріївське», у матеріалах справи, а саме : п.1.4; 1.5 (т. 1.а.с. 168).

Згідно з ч.1-2 ст. 167 ЦК України, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.

Держава Україна може виступати суб'єктом публічного права і суб'єктом цивільного права, що свідчить про подвійний, дуалістичний статус держави як суб'єкта права, що однак не свідчить про застосування свого подвійного статусу в усіх видах відносин за участю держави. Держава в публічних відносинах є суб'єктом публічного права, а в приватних відносинах - суб'єктом цивільного права. Як суб'єкт публічного права держава наділена владними повноваженнями, які вона покликана використовувати для досягнення публічних інтересів всього народу. Як суб'єкт цивільного права держава Україна є учасником цивільних відносин, в яких вона має рівний статус і приймає участь в тих же формах, що й інші учасники - суб'єкти цивільних відносин (фізичні та юридичні особи), не наділених владними повноваженнями.

Правова природа держави як суб'єкту цивільних відносин обумовлена тим, що вона є особливим утворенням з власною правосуб'єктністю, що відрізняє такого суб'єкта від осіб (фізичних та юридичних) і територіальних громад.

Держава має цільову, відмінну від універсальної та спеціальної, правосуб'єктність, обумовлену потребами досягнення публічного інтересу. Держава є суб'єктом майнових прав (речових, корпоративних і зобов'язальних) та окремих особистих немайнових прав (права на найменування, права на репутацію, авторських прав, прав на винаходи тощо).

Власником майна юридичних осіб публічного права є держава. Такі юридичні володіють закріпленим за ними майном на праві господарського відання або на праві оперативного управління відповідно до положень ГК України.

Відповідно до ч.1-4 ст. 73 Господарського кодексу України, державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління. Найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова «державне підприємство».

Стаття 14 Конституції України: земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За таких обставин, позивачі повинні навести та надати прямі достовірні та достатні докази порушення їх прав державою в особі державного підприємства «ДГ «Андріївське», яка виступає головним гарантом земельних прав громадян.

Аналізуючи зазначені норми права, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо і у їх сукупності, суд приймає їх до уваги і вважає, що надані на обґрунтування позову докази є недостатніми, в судовому засіданні достеменно не встановлено те, що Державний акт на право постійного користування землею видано з істотним порушенням земельних норм і правил діючих на той час та якимось чином порушує права позивачів.

Керуючись ст.ст. 14 Конституції України, ст.ст. 5, 16, 167, 256, 257, 26, 267 ЦК України, ст.. 152 ЗК України 2001 року, ст.ст. 7, 9, 19, 20, 43 Земельного Кодексу України № 561-XII, ст.ст. 26, 42 ЗУ «Про місцеве самоврядування» № 280/97-ВР, ст..1 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» № 3613 - VІ, п.5 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5, постанова Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ст.ст. 3, 4, 11, 15, 57, 60, 209, 212, 214, 215, 3607 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Андріївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Державного підприємства «Дослідне Господарство «Андріївське» Інституту сільського Господарства Причорномор'я Національної академії Аграрних Наук України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Інститут сільського Господарства Причорномор'я Національної академії Аграрних Наук України, Національна Академія Аграрних наук України про визнання незаконним та недійсним Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 - денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: