Справа № 365/899/15-ц
Номер провадження: 2/365/18/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.02.2016 смт.Згурівка Київської області

Згурівський районний суд Київської області в складі:

головуючого-судді ДЕНИСЕНКО Н.О.

за участі секретаря

судового засідання ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

27 жовтня 2015 року (за поштовим штемпелем) позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 1 грудня 2014 року відповідач взяв в нього в борг 9130 доларів США, що еквівалентно на момент пред'явлення позову 197363,21 грн, які зобов'язався повернути до 30 вересня 2015 року. Крім того, 01.01.2015 та 01.03.2015 відповідач позичив у нього ще відповідно 3693 грн та 11677 грн, які зобов'язався повернути до 30.04.2015. Однак до цього часу боргу не повернув. На його неодноразові звернення відповідач не відповідає, тому просить стягнути із відповідача на його користь борг, сплачені судові витрати та кошти на оплату послуг адвоката.

В ході підготовки справи до розгляду позивач збільшив розмір позовних вимог, посилаючись на зростання офіційного курсу долара США станом на 18.12.2015, який становить 23,4876 грн за один долар США, тому просить стягнути із відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 229811,78 грн, з яких, за договором позики від 01.12.2014 - 9130 доларів США, що станом на 18.12.2015 еквівалентно 214441,78 грн, 3693 грн за договором позики від 01.01.2015 та 11677 грн за договором позики від 01.03.2015 та сплачені судові витрати у розмірі 2298,11 грн.

У своїх письмових запереченнях проти позову відповідач зазначає, що із жовтня 2009 року по 2015 рік він працював у ОСОБА_3 ФОП «ОСОБА_3», ПП «Тандем Інвест» на посаді продавця пиломатеріалів по АДРЕСА_1 неофіційно. Гроші у позивача він у борг не брав. Розписки він писав для бухгалтерського обліку, у яких зазначена сума товару в гривні по курсу 12 на складі-магазині за вказаною адресою. Основою звітності була його розписка, сума в якій означала кількість товару одного із складів. Він є безробітним, має дітей ОСОБА_5, 1991 року народження, яка перебуває у декретній відпустці, та сина ОСОБА_6, 2007 року народження. Його дружина також є безробітною.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, відповідач повторно в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду був оповіщений у встановленому порядку, повідомив, що не може з'явитися в судове засідання у зв'язку із відсутністю грошових коштів. Враховуючи ряд аналогічних клопотань відповідача, розгляд справи неодноразово відкладався, розумні строки розгляду справи закінчилися, проте відповідач не підтвердив належним чином поважність причин неявки в судове засідання.

В судовому засіданні представник позивача дав пояснення, які повністю відтворюють зміст позовних вимог. Крім того, зазначив, що, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 11.11.2015 № 6-1967цс15, між сторонами виникли відносини за договором позики. У розписках відповідача зазначено паспортні дані, дата, умови отримання грошових коштів та зобов'язання повернути їх. Позивач намагався у добровільному порядку вирішити спір, що не дало позитивного результату. Відповідач перебував у трудових відносинах із позивачем приблизно один місяць десь до 2010 року. Позивач має власну серйозну справу, займається заготівлею лісу, а тому всі працівники його підприємства перебувають в офіційних трудових відносинах. Позивач натепер займається власним будівельним бізнесом, для чого й позичав гроші, та по декількох розписках повернув борг. Позивач розуміє складне фінансове становище відповідача, тому не просить стягнути інші, передбачені чинним законодавством, виплати. Надані відповідачем копії накладних оформлені на його ім»я, а не позивача, зазначені в них дати не співпадають з датами, зазначеними в розписках.

Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку.

Судом встановлено, що 1 грудня 2014 року, 1 січня 2015 року та 1 березня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали в простій письмовій формі договори позики, які відповідають вимогам ст.ст. 146, 1047 ЦК України, що підтверджується розписками відповідача, які посвідчують передання йому позивачем визначеної грошової суми. Відповідач у своїх письмових поясненнях також підтверджує факт складання цих розписок.

Згідно з цими розписками ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 гроші відповідно у розмірі 9130 доларів США (23,4876 грн = 1 долар, що еквівалентно 214441,78 грн), 3693 грн та 11677 грн із зобов'язанням їх повернення відповідно до 30 вересня 2015 року та 30 квітня 2015 року, про що були складені письмові розписки, складено графік погашення боргу відповідно до розписки від 1 грудня 2014 (а.с.65-68 - розписки та графік). Розписки не повернуті відповідачу та знаходяться у позивача, що свідчить про невиконання відповідачем взятих ним на себе зобов'язань. Таким чином, зібрані у справі докази та фактичні обставини справи з усією повнотою свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини договору позики, які існують на час розгляду справи, що ОСОБА_3 передав відповідачу грошові кошти, а відповідач зобов'язувався повернути їх, що доведено в судовому засіданні і судом визнано ці обставини достовірними. Відповідач у встановлений строк не виконав взяті на себе зобов'язання по цих договорах і не повернув сум позик в строки, зазначені у договорах, тобто прострочив виконання грошових зобов'язань та не надав суду доказів, які б свідчили, що він повернув борг позивачу.

Відповідач надав копії розписки та накладних, оформлених на його ім'я та датованих до складення боргових розписок, однак не надав підтвердження щодо відповідності їх оригіналам та із цих копій накладних не вбачається, що вони та боргові розписки були формою звітності між сторонами (а.с.42-46, 71-86), оскільки розписки відповідача про отримання грошових коштів від позивача складені у простій письмовій формі як договори позики, які відповідають вимогам ст.ст. 146, 1047 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Така правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Предметом договору позики у справі є й іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати,

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення повністю, так як в судовому засіданні доведено, що має місце порушення відповідачем умов договорів позики, укладених між сторонами. Із відповідача на користь позивача необхідно стягнути також понесені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, ст.ст. 11, 192, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 74, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити повністю.

Стягнути із ОСОБА_4, жителя АДРЕСА_2, зареєстрованого у АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, жителя АДРЕСА_4, зареєстрованого в АДРЕСА_5, борг за договорами позики в розмірі 229811 (двісті двадцять дев'ять вісімсот одинадцять) грн 78 коп, з яких, борг за договором позики від 1 грудня 2014 року - 214441 (двісті чотирнадцять тисяч чотириста сорок одна) грн 78 коп., від 1 січня 2015 року - 3693 (три тисячі шістсот дев'яносто три) грн 00 коп., від 1 березня 2015 року - 11677 (одинадцять тисяч шістсот сімдесят сім) грн 00 коп., та сплачені судові витрати в розмірі 2298 (дві тисячі двісті дев'яносто вісім) грн 12 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області через Згурівський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 8 лютого 2016 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ Н.О.ДЕНИСЕНКО