Справа № 369/4802/13-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/4662/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 06.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

06 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Кулішенка Ю.М.,

суддів: Сушко Л.П., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Незалежної помісної церкви "Філадельфія" християн євангельської віри у Голосіївському районі м. Києва на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року за позовом Незалежної помісної церкви «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про визнання договору дійсним, визнання права власності на матеріали, будівлю та земельну ділянку,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Незалежної помісної церкви «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном. Просив суд визнати дії ОСОБА_3 та Незалежної помісної церкви «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м. Києва щодо фактичного користування житловим будинком та земельною ділянкою працівників та прихожан церкви протиправними; зобовязати відповідачів не порушувати установлених меж земельної ділянки по вул. Дружби, 21 в с.Гатне, яка належить ОСОБА_2; зобовязати відповідачів усунути перешкоди в користуванні майном, яке належить ОСОБА_2; заборонити відповідачам перебувати у будинку по вул. Дружби, 21 в с.Гатне, який належить ОСОБА_2, та на прибудинковій території.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 січня 2014 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду (т.2 а.с. 196).

При розгляді справи Незалежна помісна церква «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 Свої вимоги мотивувала тим, що у січні 2000 року ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_4 звернулись з пропозицією про спільне будівництво молитовного будинку на належній ОСОБА_2 земельній ділянці. Основними умовами домовленості з реалізації спільного проекту будівництва нерухомого майна: частина будівлі (75%) буде передана церкві для проведення богослужінь та для інших потреб церкви та її прихожан з правом оформлення права власності на цю частину будівлі; інша частина будівлі (25%) повинна була б бути відведена сімї ОСОБА_2; фінансування будівництва буде здійснюватись за рахунок коштів церкви та праці його учасників (прихожан церкви), а також за рахунок трудової участі ОСОБА_2; ОСОБА_2 надає свою земельну ділянку для будівництва, яка після реєстрації права власності на побудоване нерухоме майно буде поділене на частини, відповідно до пропорцій, які співвласники мають у нерухомому майні (церква 75%, ОСОБА_2 25%). 20 травня 2000 року даний договір був фактично укладений та на засіданні Пресвітерської ради церкви було прийняте рішення погодити укладення даного договору про спільну діяльність на вищевказаних умовах. На виконання вказаних домовленостей був замовлений проект будівництва, розпочато будівництво виключно за рахунок та силами церкви, тому саме церква є власником всіх матеріалів, використаних для будівництва молитовного дому та квартири для ОСОБА_2 З 2000 року по 2011 рік було витрачено коштів на загальну суму 252 347 дол. США. На даний час будівництво було фактично завершено але відповідач відмовився передавати частину будівлі та земельної ділянки, чим порушив домовленості та права церкви.

Просили визнати дійсним договір про спільну діяльність між Незалежною помісною церквою «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва та ОСОБА_2 від 20 травня 2000 року на будівництво нерухомого майна за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21; визнати право власності Незалежної помісної церкви «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва на всі матеріали, використані в будівництві будівлі на земельній ділянці за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21, які становлять 100% усіх матеріалів, що були використані для будівництва; визнати будівлю, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21, новоствореним майном; визнати будівлю, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21, обєктом права спільної часткової власності; визнати право власності Незалежної помісної церкви «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва на частку, яка становить 75/100 у праві спільної часткової власності на будівлі, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21; визнати право Незалежної помісної церкви «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва на частку, яка становить 7/10 у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21.

Рішенням Києво Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Незалежна помісна церква "Філадельфія" християн євангельської віри у Голосіївському районі м. Києва звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач ОСОБА_2 отримував від ОСОБА_3 грошові кошти для будівництва будинку. Вказані розписки складались і підписувались ОСОБА_2 та його дітьми та видавались на підтвердження наявності домовленостей між сторонами по справі та використовувались як засіб вираження грошового еквіваленту витрачених грошових коштів і вартості виконаних позивачем робіт на будівництво. Також зазначає, що суд першої інстанції не застосував вимоги ст. 375, 376 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав:

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, що були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 11 квітня 2012 року ОСОБА_2 отримав державний акт серія ЯМ №527361 на право власності на земельну ділянку площею 0,0728га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:050:5011. Дана земельна ділянка була придбана на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №2-1264 від 13 березня 1998 року.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №1273 від 05 жовтня 2013 року житловий будинок в с.Гатне по вул. Дружби, загальною площею 718,6 кв.м, який належить ОСОБА_2 дійсно розташований на земельній ділянці площею 0,0728га, яка зареєстрована в сільській раді за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21.

З копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по вул. Дружби, 21 в с. Гатне Києво-Святошинського району Київської області, виготовлений станом на 02 квітня 2012 року, вбачається, що на земельній ділянці, яка належить на праві власності ОСОБА_2, знаходиться житловий будинок під літ А (2009 рік побудови) площею 445,2 кв.м, тамбур під літ. а (2008 рік побудови) площею 4,6 кв.м, тамбур під літ. а1 (2008 рік побудови) площею 3,6 кв.м, тамбур під літ. а2 (2008 рік побудови) площею 3,6 кв.м, балкон бетон (2008 рік побудови), криниця І (2002 рік побудови), криниця ІІ (2009 рік побудови).

ОСОБА_2 був прихожанином Незалежної помісної церкви «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва, який в 2010 році був виключений з церкви. Між ними виник конфлікт щодо користування та належності земельної ділянки та будівлі. Вищевказана будівля була розділена на дві половини: в одній проживали ОСОБА_2 разом з сімєю, а в іншій розміщувалась Незалежна помісна церква «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м. Києва.

У грудні 2012 року було переміщено майно Незалежної помісної церкви «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва, яке знаходилось в будівлі, на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_3

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи в задоволені позову в частині визання договору про спільну діяльність суд першої інстанції виходив із того, що чинним законодавством не передбачено такого способу захисту чи визнання дійсним договору, для якого не встановлена законом недійсність у разі не укладення його в письмовій формі.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Ст. 1131 ЦК України встановлені вимоги до форми та умови договору про спільну діяльність. Так, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

За ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Обовязковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

За ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

За ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Та в свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ЦК України договір про спільну діяльність належить вчиняти в простій письмовій формі. За загальним правилом, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Позивач просив визнати договір про спільну діяльність дійсним на підставі ч.2 ст 218 ЦК України. Разом з тим, позивач не врахував, що положення ст.ст.1130, 1131 ЦК України не містять положення про недійсність правочину у разі недотримання простої письмової форми. А норма ч.2 ст. 218 ЦК України підлягає застосування лише до правочинів, для яких законом встановлена його недійсність у разі недотримання письмової форми.

Обгрунотовуючи свої позовні вимоги позивач, зазначав, що письмово договір про спільну діяльність між ними не укладався, всі домовленості були усними.

З протоколів загальних зборів вбачається, що представники церкви мали на меті підписати з відповідачем протокол про наміри щодо будівництва.

Разом з тим, в даних протоколах відсутні причини не підписання такого протоколу протягом тривалого часу. Не надано суду проект такого протоколу.

Доводи апелянта, що про наявність домовленостей між сторонами щодо спільної діяльності свідчать розписки які складались дружиною ОСОБА_2 ОСОБА_4 та використовувались як засіб вираження грошового еквіваленту витрачених грошових коштів і вартості виконаних позивачем робіт на будівництво безпідставні так як:

Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №7821/78/22/14-32 від 06 листопада 2014 року: підписи від імені ОСОБА_2, які розміщені в: підписи від імені ОСОБА_2, які розміщені в розписках від 03.01.2001 після рукописного тексту перед рукописним записом «/ОСОБА_5/», від 25.12.2002 після рукописного тексту, від 25.12.2003 після рукописного тексту перед рукописним записом «/ОСОБА_5/», від 29.02.2004 після рукописного тексту на зворотній стороні, від 28.12.2005 після рукописного тексту перед рукописним записом «/ОСОБА_5/», від 28.12.2006 під рукописним текстом на лицьовій стороні, від 25.12.2007, від 29.12.2009 після рукописного тексту на зворотній стороні та у графі «С актом согласен» в рядку « пастор ОСОБА_5» в актах: від 10.10.2002, від 22.11.2002, від 10.01.2004, від 30.01.2004, від 03.02.2004, від 05.02.2004, від 10.04.2004, від 31.07.2004, від 30.08.2004, від 30.08.2004, від 31.08.2004, від 31.08.2004, від 30.09.2004, від 31.10.2004, від 30.11.2004, від 06.12.2004, від 01.09.2002,від 05.09.2002, від 19.09.2002, від 25.09.2002, від 10.10.2002, від 10.10.2002, від 23.10.2002, від 04.11.2002, від 21.11.2002, від 22.11.2002, від 22.11.2002, від 28.11.2002, від 30.01.2003,від 05.02.2003, від 30.02.2003, від 05.03.2003, від 30.03.2003, від 30.04.2003, від 05.05.2003, від 10.05.2003, від 30.05.2003, від 01.06.2003, від 01.06.2003, від 15.06.2003, від 28.06.2003, від 30.06.2003, від 10.07.2003, від 10.07.2003, від 15.07.2003, від 15.07.2003, від 15.07.2003, від 30.09.2003, від 01.11.2003, від 12.11.2003, від 12.11.2003, від 12.11.2003, від 15.11.2003, від 20.02.2004, від 28.02.2004, від 03.03.2004, від 10.03.2004, від 30.03.2004, від 30.04.2004,

від 30.05.2004, від 30.06.2004, від 30.07.2004, від 15.08.2004, від 30.10.2004, від 30.10.2004, від 20.12.2004, від 30.12.2004, виконані рукописним способом кульковою ручкою без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів.

Рукописні тексти розписок від 03.01.2001 (за виключенням запису «/ОСОБА_5/» після рукописного тексту, 25.12.2002, 25.12.2003 (за виключенням запису «/ОСОБА_5/» після рукописного тексту, 29.02.2004, 28.12.2005 (за виключенням запису «/ОСОБА_5/ Д.В.» після рукописного тексту, 28.12.2006, 25.12.2007, 29.12.2009 виконані не ОСОБА_2.

Рукописні тексти «/ОСОБА_5/» після рукописного тексту у розписці від 03.01.2001, «/ОСОБА_5/» після рукописного тексту у розписці 25.12.2003, «/ОСОБА_5/ Д.В.» після рукописного тексту у розписці від 28.12.2005 виконані самим ОСОБА_2.

Підписи від імені ОСОБА_2, які розміщені в розписках від 03.01.2001 після рукописного тексту перед рукописним записом «/ОСОБА_5/», від 25.12.2002 після рукописного тексту, від 25.12.2003 після рукописного тексту перед рукописним записом «/ОСОБА_5/», від 29.02.2004 після рукописного тексту на зворотній стороні, від 28.12.2005 після рукописного тексту перед рукописним записом «/ОСОБА_5/», від 28.12.2006 під рукописним текстом на лицьовій стороні, від 25.12.2007, від 29.12.2009 після рукописного тексту на зворотній стороні та у графі «С актом согласен» в рядку «_____пастор ОСОБА_5» в актах: від 10.10.2002 (а.с. 181), від 22.11.2002 (а.с. 183), від 12.11.2003 (а.с. 215), від 10.01.2004 (а.с. 229), від 30.01.2004 (а.с. 231), від 03.02.2004 (а.с. 237), від 05.02.2004 (а.с. 238), від 10.04.2004 (а.с. 242), від 31.07.2004 (а.с. 222), від 30.08.2004 (а.с. 228), від 30.08.2004 (а.с. 244), від 31.08.2004 (а.с. 224), від 31.08.2004 (а.с. 225), від 30.09.2004 (а.с. 233), від 31.10.2004 (а.с. 235), від 30.11.2004 (а.с. 236), від 06.12.2004 (а.с. 245), виконані самим ОСОБА_2.

Підписи від імені ОСОБА_2, розміщені у графі «С актом согласен» в рядку «_____пастор ОСОБА_5» в актах: від 01.09.2002, від 05.09.2002, від 19.09.2002, від 25.09.2002, від 10.10.2002, від 10.10.2002, від 23.10.2002, від 04.11.2002, від 21.11.2002, від 22.11.2002, від 22.11.2002, від 28.11.2002, від 30.01.2003, від 05.02.2003, від 30.02.2003, від 05.03.2003, від 30.03.2003, від 30.04.2003, від 05.05.2003, від 10.05.2003, від 30.05.2003, від 01.06.2003, від 01.06.2003, від 15.06.2003, від 28.06.2003, від 30.06.2003, від 10.07.2003, від 10.07.2003, від 15.07.2003, від 15.07.2003, від 15.07.2003, від 30.09.2003, від 01.11.2003, від 12.11.2003, від 12.11.2003, від 15.11.2003, від 20.02.2004, від 28.02.2004, від 03.03.2004, від 10.03.2004, від 30.03.2004, від 30.04.2004, від 30.05.2004, від 30.06.2004, від 30.07.2004, від 15.08.2004, від 30.10.2004, від 30.10.2004, від 20.12.2004, від 30.12.2004 виконані не ОСОБА_2, а іншою особою.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів, що вказані розписки підписані членами сім`ї ОСОБА_2 дружиною ОСОБА_4, так і синами ОСОБА_6, ОСОБА_6.

Разом з тим, суд першої інстанції розглядав справу в межах заявлених позовних вимог, а саме визнання дійсним договору між церквою та ОСОБА_2, а не церквою та іншими членами сімї відповідача.

За ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Та в свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ЦК України договір про спільну діяльність належить вчиняти в простій письмовій формі. За загальним правилом, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Позивач просив визнати договір про спільну діяльність дійсним на підставі ч.2 ст 218 ЦК України. Разом з тим, позивач не врахував, що положення ст.ст.1130, 1131 ЦК України не містять положення про недійсність правочину у разі недотримання простої письмової форми. А норма ч.2 ст. 218 ЦК України підлягає застосування лише до правочинів, для яких законом встановлена його недійсність у разі недотримання письмової форми.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі будівництва (створення майна).

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

28 липня 1998 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «НБК» укладено договір №28/7-і. За даним договором було доручено товариству здійснити роботи по будівництву житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21.

28 грудня 2001 року між ОСОБА_2 та ПП «НБК-Інвест» були погоджені зміни та доповнення до проекту індивідуального двоквартирного житлового будинку (протокол №99/2001 від 28 грудня 2001 року).

Рішенням виконавчого комітету Гатненської сільської рад Києво-Святошинського району Київської області №2/40 від 29 січня 2002 року надано дозвіл ОСОБА_2 на будівництво індивідуального житлового будинку і господарських будівель за індивідуальним проектом на 24 кімнати, з житловою площею 341,52 кв., загальною площею 360,48 кв.м, на земельній ділянці 0,1459га в с.Гатне по вул. Дружби.

Відповідно до протоколу засідання архітектурно-технічної ради відділу містобудування і архітектури №32/2003 від 09 квітня 2003 року було погоджено індивідуальний проект двоквартирного житлового будинку на 11 кімнат в с. Гатне по вул. Дружби,21 в частині архітектурно-планувального рішення при умові виконання вимог по тепло забезпечення будинку. При цьому основними техніко-економічними показниками житлового будинку є по квартирі №1: житлова площа 311,09 кв.м, по квартирі №2: житлова площа 198,76 кв.м, загальна площа по будинку 867,87 кв.м., житлова площа 509,85 кв.м.

Враховуючи наведене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що спірна будівля є самочинно побудованою та позивачем не подано суду доказів того, що проведене будівництво здійснювалось відповідно до чинного законодавства, з отриманням відповідних дозвільних документів, з дотриманням будівельних норм та правил, не вказав який процент готовності будинку, таким чином суд приходить до висновку, що даний обєкт не може вважатись обєктом незавершеного будівництва.

Чинним законодавством не передбачено визнання в судовому порядку права власності на обєкт незавершеного будівництва, на обєкт самочинного будівництва.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Незалежної помісної церкви "Філадельфія" християн євангельської віри у Голосіївському районі м. Києва відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: