Справа №483/597/16-ц 14.11.2016 14.11.2016 14.11.2016
Справа №483/597/16-ц Головуючий по першої інстанції Чаус Л.В.
Провадження №22-ц/784/2365/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Категорія 39
УХВАЛА

Іменем України

14 листопада 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

третьої особи - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 вересня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Перша Очаківська державна нотаріальна контора Миколаївської області та ОСОБА_5, про позбавлення права на обовязкову частку в спадщині,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 предявила позов до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перша Очаківська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про позбавлення права на обовязкову частку в спадщині.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі договору дарування житлового будинку від 21 грудня 2004 року бабусі позивача ОСОБА_6 та відповідачу ОСОБА_4 в рівних частках на праві власності належить житловий будинок №22, що розташований по вулиці Частника в місті Очакові Миколаївської області та земельна ділянка, площею 0.0624 га, що розташована за вищевказаною адресою та призначена для будівництва та обслуговування зазначеного будинку, господарських будівель і споруд.

05 квітня 2013 року ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті заповіла позивачу усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось. Аналогічний заповіт був складений і відповідачем ОСОБА_4

30 грудня 2015 року ОСОБА_6 померла.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Першої Очаківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Проте в подальшому, позивач дізналась, що відповідач скасував свій заповіт та звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_6 отримав 15 000 грн. і привласнив собі речі звичайної домашньої обстановки та вжитку дружини вартістю більше ніж 50 000 грн., позивач просила позов задовольнити, ухвалити рішення, яким позбавити відповідача у праві на обовязкову частку в майні спадкодавця ОСОБА_6

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 серпня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_5 (а.с.76).

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач ОСОБА_4 зазначав, що всі спільні з ОСОБА_6 грошові заощадження були витрачені на лікування дружини та її поховання. Речі звичайної домашньої обстановки та вжитку знаходяться у будинку, є дуже старими, та він не заперечує проти того, щоб позивач забрала їх частину собі у користування.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 вересня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство, що діяло на час відкриття спадщини, тобто норми Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року.

Статті 1216, 1218 ЦК України передбачають, що спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено районним судом, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 21 грудня 2004 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в рівних частках кожному належить житловий будинок житловою площею 44 кв.м., загальною площею 67.80 кв.м., з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований в місті Очакові Миколаївської області по вулиці Частника, №22 (а.с.16).

07 липня 2010 року на підставі рішення Очаківської міської ради Миколаївської області від 14 травня 2010 року за №18 на імя ОСОБА_4 видано державний акт серії ЯК №808916 на право власності на земельну ділянку площею 0.0624 га, розташовану по вулиці Частника, №22 в місті Очакові Миколаївської області, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно додатку до державного акту, співвласниками земельної ділянки у рівних частинах є ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (а.с.17-18).

05 квітня 2013 року ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_2 усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось (а.с.20).

30 грудня 2015 року ОСОБА_6 померла (а.с.19).

06 січня 2016 року Першою Очаківською державною нотаріальною конторою Миколаївської області заведено спадкову справу за №01/2016 за заявою ОСОБА_4 про прийняття спадщини після померлої 30 грудня 2015 року його дружини ОСОБА_6 (а.с.48).

06 квітня 2016 року до вищевказаної державної нотаріальної контори також надійшла заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини, яка оформлена не належним чином та заявнику було запропоновано надіслати заяву з дотриманням встановлених законом вимог (а.с.58,61).

16 червня 2016 року заяву про прийняття спадщини подала також донька ОСОБА_6 ОСОБА_5 (а.с.62).

Звертаючись із позовом, позивач вважала, що відповідач не має права на обовязкову частку в спадщині після смерті його дружини, оскільки останній реалізував своє право на отримання обовязкової долі, шляхом отримання коштів та речей звичайної домашньої обстановки та вжитку.

Вирішуючи справу даної категорії, колегія суддів виходить з того, що спадкування обовязкової частки в спадщині здійснюється на підставах встановлених законом, шляхом прийняття спадщини в порядку, передбаченому ст.ст.1268-1269 ЦК України.

Перелік осіб, які мають право на обовязкову частку, що визначений ст.1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.

Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка).

До обовязкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця.

Розмір обовязкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до розяснень, викладених у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, при визначені розміру обовязкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.

За згодою особи, яка має право на обовязкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини.

При цьому, суд може зменшити розмір обовязкової частки у спадщині з урахуванням відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення, зокрема майнового стану спадкоємця.

Позбавлення особи права на обов'язкову частку судом ЦК України не передбачає, хоча особа, яка має право на обов'язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до ст.1224 ЦК України.

Отже, оскільки книга шоста ЦК України не містить норм, відповідно до яких можливе застосування такого захисту цивільних прав та інтересів, як позбавлення обовязкової частки в спадщині, то вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки не ґрунтуються на законі.

Виходячи з викладеного, в задоволенні позову слід відмовити, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

За таких обставин, рішення суду є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга в межах її доводів, на підставі ст.308 ЦПК України, не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303,308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_7