Справа № 194/1755/15-ц
Провадження№2/194/98/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2016 року м.Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Пономаренко І.П.

за участю секретаря судового засідання Сафонової А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Тернівського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерграндкапітал+» про визнання договору майнового лізингу недійсним та стягнення коштів, суд -

В С Т А Н О В И В:

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 11 вересня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір майнового лізингу № 805296 з додатками, предметом якого є автомобіль Kia Sorento вартістю 235000 грн. Згідно до додатку № 2 вартісь предмета лізингу становить 235000 грн., вартість фінансування (20%) 47000 грн., щомісячний платіж 9791 грн. 67 коп, комісія за передачу (3%) 7050 грн. Відповідно до умов договору лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу), лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Ним було сплачено 47000 грн. (сплачені кошти 47000 грн., комісія банку 470 грн.) на рахунок ТОВ «ІГК+» з призначенням платежу: сплата вартості фінансування згідно Договору № 805296. Відповідачем не було роз'яснено призначення платежу, а тому він вважав, що сплачує частково оплату вартості транспортного засобу. Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що плата лізингових платежів здійснюється в порядку,

встановленому договором і такі платежі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи. У Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, станом на дату підписання Договору відомості про внесення до реєстру та видачу довідки ТОВ «Інтерграндкапітал+» відсутні, тобто відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг. Діями відповідача, які ввели його в оману, спричинена моральна шкода, оскільки йому заподіяні психологічні (моральні) страждання. На підставі зазначеного просить визнати договір майнового лізингу № 805296 з додатками від 11 вересня 2015 року, укладений 11 вересня 2015 року недійсним, стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти у розмірі 47000 грн., сплачену комісію банку в розмірі 470 грн., моральну шкоду в розмірі 3000 грн. та понесені по справі судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп. судового збору.

Позивач надав до суду письмову заяву, згідно якої позов підтримав, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та розглядати справу за його відсутності.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки в судове засідання суду не повідомив. Тому згідно ст.224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення.

У зв'язку з чим, згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тому суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений належним чином про час і місце судового засідання, та зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст. 224 ЦПК України.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 11 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та лізинговою компанією ТОВ «ІГК+» нотаріально посвідчено не було, у відповідача на час укладання зазначеного договору відсутня відповідна ліцензія для надання фінансових послуг.

Судом також встановлено, що аналіз змісту спірного договору майнового лізингу від 11 вересня 2015 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по цивільній справі № 6-2766цс15.

Позивачем 11 вересня 2015 року на рахунок ТОВ «ІГК+» було сплачено 47000 грн., призначення платежу: сплата вартості фінансування згідно Договору № 805296, а також позивач сплатив комісію банку в розмірі 470 грн.

Судом не можуть бути прийнятті до уваги доводи позивача про те, що внаслідок введення його в оману відповідачем, йому спричинена моральна шкода, оскільки жодних доказів про спричинення моральної шкоди, позивач суду не надав.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, з урахуванням ст. 11 ЦПК України, суд вважає за необхідне позов ОСОБА_1 задовольнити частково, визнати договір майнового лізингу № 805296 з додатками від 11 вересня 2015 року недійсним, стягнути з відповідача на користь позивача сплачені кошти у розмірі 47000 грн., сплачену комісію банку в розмірі 470 грн., та понесені по справі судові витрати у розмірі 504 грн. 70 коп. судового збору (відповідно до квитанції про сплату судового збору).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 179, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерграндкапітал+» про визнання договору майнового лізингу недійсним та стягнення коштів, - задовольнити частково.

Визнати договір майнового лізингу № 805296 від 11 вересня 2015 року з додатками до нього, укладений 11 вересня 2015 року між Лізинговою компанією ТОВ «ІГК+» та ОСОБА_1, недійсним

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерграндкапітал+» (, р/р 0301 в ПАТ «Укрсиббанк» МФО 351005) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1), сплачені кошти у розмірі 47000 грн., сплачену комісію банку в розмірі 470 грн., та понесені по справі судові витрати у розмірі 504 грн. 70 коп., а разом стягнути 47974 (сорок сім тисяч дев'ятсот сімдесят чотири) грн. 70 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1, відмовити.

Заява про перегляд цього рішення може бути подана відповідачем в Тернівський міський суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Тернівський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя: І.П.Пономаренко