Справа № 361/6329/15-ц Головуючий у І інстанції Петришин Н. М.
Провадження № 22-ц/780/2461/16 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 26 17.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

17 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

Суддів Кашперської Т.Ц., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 162 267 грн. 60 коп., з яких за кредитом - 154 094 грн. 34 коп., по відсотках - 6 669 грн. 64 коп., по пені - 1 503 грн. 62 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 жовтня 2004 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 573, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 22 000 доларів США зі сплатою 14 % річних та кінцевим терміном повернення 21 жовтня 2019 року. Згідно умов договору позичальник зобов'язався своєчасно здійснювати погашення заборгованості за кредитом. Однак, у порушення умов кредитного договору позичальник свої зобов'язання належним чином не виконує, у зв'язку із чим утворилася заборгованість у розмірі 162 267 грн. 60 коп. 17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого банк набув всі права вимоги, в тому числі за вказаним кредитним договором.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року позов ПАТ «Альфа Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 153 082 грн. 02 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач просив стягнути прострочену заборгованість, а не достроково стягнути суму боргу. Між сторонами було укладено угоду в порядку ст. 644 ЦК України. Суд не звернув увагу на те, що сторони вносили зміни до кредитного договору та судом не з'ясовано характер зарахування коштів, які сплачувалися у грудні 2015 року та січні 2016 року та приймалися позивачем з визначенням платежу після реструктуризації від 25 червня 2015 року. Позивач заявив позов про стягнення заборгованості лише після звернення ОСОБА_2 з позовом про захист прав споживачів. Суд першої інстанції належним чином не дослідив наявні у матеріалах справи докази.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2004 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2 укладено Договір про іпотечний кредит № 573, відповідно до п. 2.1. якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 22 000 доларів США.

Відповідно до п. 2.2. Договору за користування кредитом встановлюється процентна ставка у розмірі 14 % річних.

Кінцевий термін повернення кредиту та відсотків за ним - не пізніше 21 жовтня 2019 рік.

Згідно п. 5.2. Договору позичальник зобов'язався використати кредит за цільовим призначенням і погасити заборгованість по кредиту та процентах перед Банком відповідно до розробленого графіку погашення.

Зі змісту умов Договору вбачається, що у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником будь-яких зобов'язань, прийнятих на себе згідно умов Кредитного договору, в тому числі щодо сплати щомісячних платежів згідно умов Кредитного договору незалежно від настання кінцевого терміну повернення кредиту, Банк має право вимагати дострокового погашення заборгованості, в тому числі суми кредиту (або її відповідної частини) та/або процентів за користування кредитом, та/або комісії за надання кредиту, та/або комісії за управління кредитом, та/або суми неустойки чи інших грошових зобов'язань за Кредитним договором.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором № 573 від 22 жовтня 2004 року станом на 20 липня 2015 рік складає 7 370 доларів США 80 центів, що за курсом НБУ становить 162 267 грн. 60 коп., з яких:

- заборгованість за кредитом - 6 999,54 доларів США, що за курсом НБУ становить 154 094,34 грн.;

- заборгованість по відсоткам - 302,96 доларів США, що за курсом НБУ становить 6 669,54 грн.;

- пеня - 63,80 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 503,62 грн.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено Договір про відступлення прав вимоги, згідно якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступив позивачу право вимоги за Кредитними договорами, зокрема, за Договором про іпотечний кредит № 573 від 22 жовтня 2004 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання відповідачем за кредитним договором належним чином не виконуються. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач мав намір та виявляв бажання щодо укладення із ОСОБА_2 будь-яких договорів, в тому числі про реструктуризацію заборгованості. Сторонами досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, згідно умов якого позичальник повинен був своєчасно здійснювати платежі за договором, однак свої зобов'язання останній належним чином не виконував. ПАТ «Альфа Банк» придбав право вимоги за Договором про іпотечний кредит № 573 на підставі договору про відступлення права вимоги, а тому має право на стягнення заборгованості, яка утворилася у ОСОБА_2 внаслідок неналежного виконання останнім умов договору.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначає, що позивач просив стягнути прострочену заборгованість, а не достроково стягнути суму боргу. Однак, у позовній заяві ПАТ «Альфа Банк» посилається на умови кредитного договору, зі змісту яких випливає, що позивач має право вимагати дострокового погашення заборгованості. Зі змісту позовної заяви та заявлених вимог вбачається, що банк просив суд стягнути достроково усю суму заборгованості за кредитним договором, а тому доводи відповідача в цій частині є безпідставними.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що сторонами було внесено зміни до п. 3.3 договору в порядку ст. ст. 642, 644 ЦК України, однак суд не звернув увагу на зазначену обставину.

Згідно із ч. 1 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Стаття 644 ЦК України передбачає, якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття.

Проте, Договором про іпотечний кредит чітко визначено порядок внесення змін та доповнень до договору. Так, згідно п. 7.4 договору всі зміни та доповнення до цього договору вносяться за згодою сторін у письмовій формі шляхом укладення договору про внесення змін та доповнень, що є невід'ємною частиною даного договору.

З матеріалів справи вбачається, що будь-які зміни до укладеного кредитного договору сторонами, у спосіб визначений ст. 7.4 договору, не вносились. Листування між банком та ОСОБА_2 не дає підстав вважати, що така угода була укладена. У матеріалах справи також відсутні докази того, що позивач мав намір та виявляв бажання щодо укладення із ОСОБА_2 договору про реструктуризацію заборгованості, про що обґрунтовано зазначає у своєму рішенні суд першої інстанції.

Посилання апелянта на не з'ясування судом характеру зарахування коштів, які сплачувалися у грудні 2015 року та січні 2016 року та приймалися позивачем з визначенням платежу після реструктуризації від 25 червня 2015 року є безпідставними, так як будь-які докази того, що реструктуризація відбулася відсутні, а порядок зарахування коштів не є предметом судового розгляду.

У ході судового розгляду справи відповідачем було сплачено кошти у сумі 9 175 грн. 76 коп. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, і вказані кошти були враховані судом під час стягнення заборгованості за кредитним договором. Платіжне доручення № 107625 від 17.12.2015 на суму 1 519 грн. 07 коп. не було взято судом до уваги, оскільки воно не містить необхідних реквізитів, а саме на ньому відсутні підписи платника та банку, а також печатка банку. Таким чином, посилання відповідача на неналежне дослідження наявних у матеріалах справи доказів не заслуговують на увагу.

Доводи ОСОБА_2 стосовно звернення банку до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості після звернення відповідача з позовом до ПАТ «Альфа Банк» про захист прав споживачів колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки будь-які звернення відповідача до суду з позовами до банку ніяким чином не впливають на право останнього вимагати повернення заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду є законним та обґрунтованим, ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах, а тому підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Кулішенко Ю.М.