АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 2014/2016 р. Головуючий у 1 інстанції - Коваль О.А.
Доповідач - Мараєва Н.Є
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3.02.2016 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 р.

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за договором позики

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2015 р. частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1. про стягнення заборгованості за договором позики.

Так, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 14.11.2013 р. у розмірі 228 820,33 грн., 3% річних за порушення грошового зобов'язання у розмірі 6074,71 грн. та судові витрати в сумі 2348,95 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить це рішення скасувати і постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, на те, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 14.11.2013 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики у простій письмовій формі, згідно якого ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 в борг 10 000 доларів США, які зобов»язався повернути в строк до 26 травня 2014 р., що підтверджується розпискою (а.с. 5).

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тому, суд правильно вважав, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. № 6- 63цс13, яка в силу ст.360-7 ЦГІК України є обов"язковою для всіх судів України.

Суд правильно вважав, що позиція відповідача та його представника щодо відсутності доказів передачі грошей в рахунок вказаного договору позики та його не укладення взагалі є необгрунтованою та недоведеною, оскільки, оригінал такої розписки свідчить про зворотнє, зокрема, про факт укладення договору позики між сторонами і факт передачі грошової суми позичальнику у розмірі 10 000 доларів США.

Також, суд дійшов вірного висновку, щодо посилань сторони відповідача на те, що така розписка була написана фактично не 14.11.2013 р., а 26.11.2013 р., оскільки, ця обставина також є недоведеною та не спростовує факту виникнення грошових зобов»язань між сторонами, підверджених оригіналом цієї розписки, яка як правочин недійсним не визнавалася.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно де умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ст.533 ЦК України грошове зобов»язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Так, згідно договору позики відповідач повинен був повернути борг позивачу у розмірі 10 000 дол.США до 26.05.2014 р., проте, у встановлений строк боргу не повернув.

Тому, суд правильно вважав, що гроші у цій сумі, яка за курсом НБУ станом на 14.04.2015 р. складала 228 820,33 грн., і про стягнення якої було пред»явлено позовні вимоги, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, згідно договору позики відповідач повинен був повернути позику позивачу 26.05.2014 р.

Тому, суд правильно дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних за період з 27.05.2014 р. (початок прострочення) по 14.04.2015 р. (період, заявлений позивачем у позові) у розмірі 6 074,71 грн., який правильно розраховано судом в межах позовних вимог, також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується інших позовних вимог, то суд обґрунтовано вважав, що вони не ґрунтуються на вимогах закону, а тому, не підлягають задоволенню.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо часткового задоволення позову.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - відхилити, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2015 р. - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :