Справа № 202/8865/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 березня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

судді - Бєльченко Л.А.

при секретарі- Терещук Л.І.

за участі позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_5 про визнання права на проживання,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_6 звернувся до відповідачів з даним позовом указуючи, що будинок № 58 по вулиці Балтійській в місті Дніпропетровську є його особистою власністю. В даному будинку він проживав зі своєю дружиною. В цьому ж будинку проживав його син, ОСОБА_5 Познайомившись з відповідачкою, син деякий час проживав з останньої за її місцем мешкання. На весні 2014 року ОСОБА_5 повернувся додому та без його дозволу вселив у будинок ОСОБА_3, яка на той час ще не була його дружиною. ОСОБА_7, позивач, перешкоджав її вселенню, закриваючи двері, але ж відповідач все ж таки самоправно вселилася до його будинку.

Останнім часом відносини в них з відповідачами зіпсувались. ОСОБА_5В ніде не працює , час від часу зловживає спритним, не сплачує комунальні послуги, завдає шкоди майну, зокрема, зіпсував внутрішні двері будинку, навісивши на них навісний замок; систематично провокує сварки, навіть вчиняє спроби завдати ударів своєї матері та сестрі, застосовуючи до них фізичну силу, тобто систематично порушує правила співжиття. Тому, посилаючись на вимоги частин 1 та 3 статті 116 Житлового кодексу України позивач просив суд виселити відповідачів з жилого будинку № 58 по вулиці Балтійській в місті Дніпропетровську без надання іншого жилого приміщення.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні 24.02.2016 року позовні вимоги не визнав, указуючи, що спірний будинок є власністю його батька ОСОБА_1 ОСОБА_7, відповідач, проживає в цьому будинку з часу свого народження, в нього в будинку є своя окрема кімната. Після знайомства з ОСОБА_3, вони деякий час проживали за місцем мешкання її батьків. Осінню 2013 року вони з відповідачкою, взявши свої речі, прийшли проживати до спірного будинку. Батько і мати їм були раді, прийняли їх. Вони з відповідачкою зайняли його кімнату, приблизно 12 кв.м. Приблизно півтора роки у них з його батьками були нормальні дружні стосунки. Потім його рідна сестра, ОСОБА_8, яка проживає за цією ж адресою, але в іншому будинку, стала провокувати сварки. ОСОБА_7, відповідач, вимушений був захищатися, виникали конфлікти, в результаті чого він вимушений був звертатися до органів поліції. Його сестра також зверталась до поліції зі скаргами на нього. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.08.2015 року його було визнано винним за ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Вважає, що сестра , ОСОБА_8, налаштовує батьків проти нього. ОСОБА_7, відповідач, є інвалідом, після травмування страждає серйозним захворюванням, потребує лікування. Ні алкоголь, ні наркотичні засоби він не вживає. До недавнього часу працював, працює і його дружина, ОСОБА_3 Вони приймають участь в оплаті частини комунальних послуг. Іншого житла в нього немає. Просив суд відмовити позивачеві у задоволені позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги також не визнала, указуючи, що, познайомившись з відповідачем, стали проживати у цивільному шлюбі за місцем мешкання її батьків. Коли її, відповідача, батько захворів та у них виник конфлікт, в жовтні 2013 року вони з ОСОБА_5 прийшли проживати до його батьків. Їх зустріла мати ОСОБА_9, ОСОБА_10. Остання була їм рада, прийняла їх, навіть пропонувала щоб прийшли її діти від першого шлюбу. Вони з ОСОБА_5 зайняли його кімнату. В серпні 2015 року вони офіційно зареєстрували шлюб. Спочатку відносини з батьками в них були добрі, потім сестра ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , стала провокувати конфлікти. Вони з відповідачем постійно сплачують частину комунальних послуг, майно позивача не руйнують. Відповідач вважає, що підстав вважати, що вона вселилась до спірного будинку самоправно немає. Вона до цього прожила в цьому будинку більш ніж два роки, ОСОБА_1Ф ніколи ніяких претензій до неї не виявляв, при її вселенні погодився на її проживання. Тому просила суд відмовити позивачеві у задоволені його позовних вимог та задовольнити її зустрічний позов щодо визнання за нею права на проживання в спірному будинку, оскільки вони проживають в будинку не як гості, і не як тимчасові мешканці, а як члени сім*ї власника.

Позивач ОСОБА_1 зустрічний позов не визнав, указуючи, що відповідач вселилась в його будинок самоправно і членом його сім*ї вона не є. Просив суд відмовити у задоволені зустрічного позову.

Допитана у якості свідка ОСОБА_11 пояснила, що вона є дружиною позивача та матір*ю відповідача ОСОБА_5. Навесні 2014 року відповідачі прийшли до них додому з речами. До того вони проживали за місцем мешкання ОСОБА_3 На її запитання, вони відповіли, що вийшов конфлікт з батьками ОСОБА_7, що поживуть вони у них вдома приблизно два тижні . Чоловіка, позивача у справі, на той час дома не було. Коли останній прийшов додому , вона йому все розповіла. Літом 2015 року вона, свідок, дізналась, що відповідачі зареєстрували між собою шлюб. Приблизно влітку 2015 року вона попросила сина оплатити комунальні послуги, але ж він її грубо відштовхнув. На крик вибігла її донька, ОСОБА_8, у них виник конфлікт. Доказів того, що син завдав їй тілесні ушкодження , в неї немає. Відповідачі займають окрему кімнату, на яку вони без дозволу навісили замок.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона є сестрою ОСОБА_5. Проживає вона в тому ж дворі, що і батьки, але в окремому будинку. Відповідачі прийшли проживати до батьків навесні 2014 року. До того вони проживали у батьків ОСОБА_7. Відповідача казали, що поживуть приблизно два тижня. Батьки не стали їх в той час виселяти. У жовтні 2014 року їм запропонувала мати сплатити комунальні послуги та в них з цього приводу виник конфлікт. Вона, свідок, обурилась і у неї також вийшов конфлікт з братом. Відповідачі зіпсували міжкімнатні двері в будинку тим, що навісили на них замок. При їх вселенні у спірний будинок вдома її, свідка, не було.

Допитана у якості свідка ОСОБА_12 пояснила, що вона є матір*ю товариша ОСОБА_5. ОСОБА_9 частко приходить до них у гості. Їй відомо, що в нього виник конфлікт з батьками із-за комунальних послуг. Також їй відомо, що ОСОБА_5 зі своєю дружиною проживають у будинку батьків десь з кінця 2013 року. Вона декілька разів приїздила до них додому, одного разу підвозила ліки, іншого разу диск, і бачила, що у них нормальні стосунки з батьками . ОСОБА_10 відносилась до них добре.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що ОСОБА_5 є його другом. Вони часто зустрічаються, в тому числі і за адресою проживання ОСОБА_5. Осінню 2013 року він допомагав перевозити речі ОСОБА_5 і ОСОБА_12 до батьків. Останні були вдома, відносини в них з батьками були нормальні. Останній час ОСОБА_5 казав, що відносини зіпсувались, що конфлікти провокує сестра. Свідок зазначив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_12 ведуть нормальній спосіб життя, працюють, спиртним не зловживають.

Суд, вислухавши сторін, їх представників, свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, зустрічний позов підлягаю задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1Ф на підставі свідоцтва про право власності за заповітом від 23.06.2010 року належить житловий будинок № 58 по вулиці Балтійській в місті Дніпропетровську ( а.с. 6,7).

Відповідач ОСОБА_5 є сином позивача. Останній проживав в цьому будинку зі свого народження, в нього була окрема кімната. Дані обставини не заперечував відповідач в судовому засіданні.

Після знайомства відповідачі стали мешкати у батьків ОСОБА_3 В жовтні 2013 року вони з речами прийшли проживати в спірний будинок, зайняли окрему кімнату ОСОБА_5. На час вселення в спірний жилий будинок відповідачі не перебували у шлюбі, шлюбні відносини вони оформили в серпні 2015 року ( а.с. 59).

Судом встановлено, що між сторонами виникали конфлікти з приводу несплати відповідачами за комунальні послуги.

Також судом встановлено, що постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.08.2015 року ОСОБА_5 було визнано винним за ч.1 ст. 173-2 КУпАП ( психологічне насилля в сім*ї) , де потерпілою значиться ОСОБА_8В.( а.с.8,9).

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно розбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 157 ЖК України члена сім*ї власника жилого будинку ( квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першої статті 116 цього Кодексу.

Згідно із вимогами частини 1 статті 116 ЖК України, якщо наймач , член його сім*Ї, які проживають разом із ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини 3 цієї статті осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Зі змістом статей 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зі змісту статті 59 ЦПК України вбачається, що докази мають бути належними.

За встановлених судом обставин, суд вважає, що позивачем не доведено належними доказами, а судом не встановлено підстав для виселення відповідача ОСОБА_5, передбачених частиною 1 статті 116 ЖК, а для відповідача ОСОБА_3- підстав, передбачених частиною третьою цієї статті.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_5 лише один раз був притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173-2 КпАП України, правопорушення вчинено відносно сестри відповідача, ОСОБА_8, яка не є членом сім*ї позивача. Не встановлено судом і факт псування жилого приміщення відповідачами. В судовому засіданні відповідачі з цього приводу зазначали, що вони дійсно навісили замок на вхідні двері у кімнату, яку вони займають, але двері цілі, не пошкоджені.

Доказів того, що відповідач ОСОБА_5 систематично порушує правила співжиття, систематично руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, а заходи запобігання і громадського впливу з цього приводу виявилися безрезультатним, позивачем не надано.

Таким чином, суд не вбачає юридичних підстав для виселення відповідача ОСОБА_5В на підставі частини 1 статті 116 ЖК України.

Не вбачає суд і законних підстав для виселення відповідача ОСОБА_3 на підставі частини 3 статті 116 цього Кодексу.

З цього приводу суд зазначає, що діючим законодавством вселення за згодою власника будинку ( ч.2 ст. 156 ЖК) будь-якого правового оформлення не передбачає.

Натомість, з показів судовому засіданні свідків ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_13 убачається, що при вселенні ОСОБА_3 ані власник жилого будинку, ані його дружина перепон не чинили. Про те, що відповідач ОСОБА_3 вселилася в спірний жилий будинок за згодою його власника свідчить і той факт, що з часу вселення відповідача ( осінь 2013 року) позивач жодного разу не заявляв , не звертався до будь - яких органів , тому числі і до суду, з приводу самоправного зайняття ОСОБА_3 жилого приміщення. Судом встановлено, що конфлікти щодо проживання відповідачів у спірному будинку стали виникати з приводу несплати ними за комунальні послуги . При цьому слід зазначити, що на час вселення до спірного жилого приміщення ОСОБА_3 перебувала у цивільному шлюбі з відповідачем, у серпні 2015 року вони офіційно оформили подружні стосунки.

З огляду на зазначене, суд критично ставиться до тверджень позивача щодо того, що він перешкоджав вселенню відповідача у жилий будинок.

За таких обставин суд вважає, що вселення відповідача ОСОБА_3 до жилого будинку позивача відбулося за згодою останнього і не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до частини 1статті 156 ЖК України члени сім*ї власника жилого будинку (квартири) , які проживають разом із ним у будинку ( квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири) , якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За частиною 1 статті 405 ЦК України члени сім*ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим жилим приміщенням відповідно до закону.

Приймаючи до уваги, що судом встановлено, що вселення відповідача ОСОБА_3 до жилого будинку № 58 по вулиці Балтійській в місті Дніпропетровську відбулося за згодою позивача, власника цього будинку, суд вважає, що позивач ОСОБА_3 має право користування жилим приміщенням в цьому жилому будинку відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України.

За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст.ст. 10,11,59,60,209,213-215, ЦПК України, ст.ст.319,321,391 Цивільного кодексу України,ст.ст. 116, 156, 157 Житлового кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 у позовних вимогах до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про виселення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право на користування жилим приміщенням у будинку № 58 по вулиці Балтійській в місті Дніпропетровську.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя - Бєльченко Л.А.