У х в а л а

іменем україни

21 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору частково недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 квітня 2015 року, додаткове рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

На обґрунтування вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що відповідно до укладеного договору від 05 березня 2008 року № ZPM0GІ ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 70 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05 березня 2023 року. Згідно із умовами зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися у наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.

На порушення зазначених умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 21 грудня 2012 року має заборгованість у розмірі 134 202 грн 77 коп.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки від 05 березня 2008 року № ZPM0GІ. Згідно із указаним договором відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 46,40 кв. м, житловою площею 27,50 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 135 000 грн.

Тому позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 березня 2008 року № ZPM0GІ у розмірі 134 202 грн 77 коп. звернути стягнення на вказану квартиру, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі, розташованій за вказаною адресою зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на дану адресу.

У липні 2013 року ОСОБА_2звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору частково недійсним.

На обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилався на те, що відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, однак на порушення положень цього Закону у договорі в п. 6.4 ст. 6 незаконно розмір пені визначений у більшому розмірі.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 квітня 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Звернуто стягнення на квартиру загальною площею 46,40 кв. м, житловою площею 27,50 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У зустрічному позові ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2015 року, вказано першим абзацом у резолютивній частині рішення (вступна та резолютивна частини) та повного тексту рішення від 02 квітня 2015 року № 320/ 2666/2013-ц у рахунок якої заборгованості та якого кредиту необхідно звернути стягнення, а саме: «У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 березня 2008 року № ZPM0GІ у розмірі 134 202 грн 77 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 64 420 грн 21 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 34 144 грн 02 коп., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 23 438 грн 29 коп.; штрафу відповідно до договору - 12 200 грн 25 коп. (процентна складова)».

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2015 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 квітня 2015 року та додаткове рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2015 року залишені без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір від 05 березня 2008 року № ZPM0GІ, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 70 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05 березня 2023 року.

Станом на 21 грудня 2012 року за вказаним договором нарахована заборгованість у розмірі 134 202 грн 77 коп.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки від 05 березня 2008 року № ZPM0GІ. Згідно із договором іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 46,40 кв. м, житловою площею 27,50 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмета іпотеки дорівнює 135 000 грн.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України згідно із статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами і відсутність коштів не звільняє боржника від виконання взятих на себе зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо вінє відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання уне менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_2 неналежно виконував свої зобов'язання за кредитним договором, обґрунтовано дійшли висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, установивши, що в квартирі, яка перебуває в іпотеці, ніхто не проживає, суди попередніх інстанцій правильно відмовили у виселенні.

Доводи касаційної скарги про пропуск позивачем позовної давності колегією суддів не приймаються, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, однак матеріали справи не містять доказів, які б вказували про те, що ОСОБА_2 звертався із такою заявою до суду першої інстанції.

При цьому правильними є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки підписуючи договір ОСОБА_2 повністю погоджувався з його умовами, не заперечував проти його змісту.

Отже, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 квітня 2015 року, додаткове рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

С.О. Карпенко