Провадження № 22-ц/780/2566/16 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 58 24.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

24 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Ігнатченко Н.В., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Дрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

13 грудня 2014 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою на постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Посилався на те, що 21 жовтня 2014 року ним виявлено в поштовій скриньці лист відділу примусового виконання рішень ДВС України, що містив постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 16 жовтня 2014 року щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого Броварським міськрайонним судом Київської області, яким із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Омега Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 4373404,84 долари США і звернуто стягнення на предмет іпотеки. В оскаржуваній постанові про повернення виконавчого документа державний виконавець вказав, що виконавчий лист повернув стягувачу та повідомив стягувача про можливість повторного пред'явлення виконавчого документу до виконання в строк до 16 жовтня 2015 року замість закінчення виконавчого провадження у зв'язку з скасуванням рішення суду, на підставі якого виданий виконавчий документ. Разом із тим, рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2014 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, яким із нього стягнуто заборгованість, було скасоване. Після ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження ОСОБА_2 звернувся до виконавчої служби із заявою про закінчення виконавчого провадження в зв'язку із скасуванням рішення суду, на підставі якого було видано виконавчий документ, але відповіді на подану заяву ньому не надано до теперішнього часу. Просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити термін звернення до суду; визнати постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 16 жовтня 2014 року, винесену головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ДВС України Мазуром Г.І. по виконавчому провадженню № 40594977 з примусового виконання виконавчого листа № 1007/13329/2012 від 28 серпня 2013 року, виданого Броварським міськрайонним судом Київської області, а також постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 15 жовтня 2014 року недійсними та скасувати.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2016 року скаргу задоволено, поновлено ОСОБА_2 строк на звернення до суду із скаргою, скасовано постанову від 16 жовтня 2014 року головного державного виконавця Мазура Г.І. відділу примусового виконання рішень ДВС України про повернення виконавчого документу стягувачеві № 1007/13329/12, виданого 28 серпня 2013 року Броварським міськрайонним судом Київської області про звернення стягнення на предмет іпотеки; скасовано постанову від 15 жовтня 2014 року головного державного виконавця Мазура Г.І. відділу примусового виконання рішень ДВС України про стягнення з боржника виконавчого збору по виконавчому провадженню ВП № 40594977.

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2016 року та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні скарги відмовити повністю.

Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2013 року задоволено позов ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 823-Ф від 28 березня 2007 року, додатковим договором № 1, додатковим договором № 2 до кредитного договору № 823-Ф, укладеним між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_6, на загальну суму заборгованості 4373404,84 долари США звернуто стягнення на предмет іпотеки по іпотечному договору № 823-Ф/757Ф/ 1018-Ф/ 1009/Ф/ІП-1 від 31 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_5 та ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», а саме на земельні ділянки, які підлягають реалізації із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а саме шляхом продажу ПАТ «Сведбанк» від свого імені будь-якій особі за початковою ціною продажу, визначеною у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», стягнуто із ОСОБА_5 на користь ПАТ «Сведбанк» судові витрати в сумі 3219 грн. (а. с. 258 - 263 т. 1).

На підставі даного рішення суду 28 серпня 2013 року Броварським міськрайонним судом Київської області видано виконавчі листи.

08 листопада 2013 року відкрито провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1007/13329/2012.

08 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду засобами поштового зв'язку із заявою про перегляд заочного рішення суду від 29 січня 2013 року.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2013 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2014 року апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено, заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено (а. с. 151 - 158 т. 2).

В подальшому постановою державного виконавця від 15 жовтня 2014 року із боржника ОСОБА_2 стягнуто виконавчий збір у розмірі 437340,48 доларів США у зв'язку з невиконанням у самостійному порядку у строк до семи днів з моменту отримання постанови про відкриття виконавчого провадження виконавчого листа.

16 жовтня 2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України видано постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, ВП № 40594977, мотивовану тим, що 16 вересня 2014 року до відділу надійшла заява від 15 вересня 2014 року про повернення виконавчого документа, якою представник стягувача ОСОБА_7, керуючись ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», просить повернути виконавчий лист № 1007/13329/2012, виданий 28 серпня 2013 року Броварським міськрайонним судом Київської області. Роз'яснено стягувачеві, що виконавчий документ може бути повторно пред'явлений до виконання в строк до 16 жовтня 2015 року (а. с. 7-9 т. 3).

17 жовтня 2014 року відділ примусового виконання рішень ДВС України направив на адресу ОСОБА_5 постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 16 жовтня 2014 року, винесену у ході виконання виконавчого документа - виконавчого листа № 1007/13329/2012 від 28 серпня 2013 року (а. с. 6 т. 3).

28 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2014 року провадження у справі закрите (а. с. 175, 178 ч. 3).

13 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернувся до виконавчої служби з заявою про закінчення виконавчого провадження з підстав скасування рішення суду, на підставі якого виданий виконавчий документ, та надав рішення Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2014 року. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що про існування виконавчого провадження боржнику стало відомо лише 21 жовтня 2014 року, коли він отримав постанову про повернення виконавчого листа стягувачу.

13 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даною скаргою.

Вказані обставини підтверджуються наявними в справі доказами.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець всупереч наявного рішення апеляційного суду від 12 лютого 2014 року про скасування заочного рішення від 29 січня 2013 року закінчив виконавче провадження 16 жовтня 2014 року винесенням постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», хоча повинен був закінчити виконавче провадження у порядку ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Одночасно у судовому порядку підлягає скасуванню і постанова про стягнення із боржника виконавчого збору від 15 жовтня 2014 року, так як станом на день її постановлення рішення суду, на підставі якого видано виконавчий лист, скасовано.

Колегія суддів погоджується із даними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 2 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати в своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, державним виконавцем виконавчий документ повернуто стягувачу за його письмовою заявою, незважаючи на те, що рішення суду, на підставі якого виданий виконавчий документ, на момент винесення постанови від 16 жовтня 2014 року, вже було скасовано, і державний виконавець мав закінчити виконавче провадження № 40594977 в зв'язку із скасуванням рішення суду, на підставі якого виданий виконавчий документ.

Враховуючи, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2013 року скасовано рішенням апеляційного суду від 12 лютого 2014 року, у державного виконавця не було також підстав для винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 15 жовтня 2014 року.

Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 16 жовтня 2014 року та про стягнення з боржника виконавчого збору від 15 жовтня 2014 року не відповідають вимогам закону та підлягають скасуванню, є обґрунтованим.

При цьому колегія суддів враховує, що в матеріалах справи відсутні докази вручення боржнику копії ухвали про відкриття виконавчого провадження від 08 листопада 2013 року як підстава для стягнення виконавчого збору в зв'язку із невиконанням у самостійному порядку рішення суду.

Посилання апелянта, що на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві державному виконавцю не було відомо про скасування рішення суду, відхиляються колегією суддів з врахуванням наступного.

Відповідно до ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

13 листопада 2014 року ОСОБА_2 звертався із заявою до ДВС України з заявою про закінчення виконавчого провадження на підставі ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» та скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, приклавши до заяви копію рішення апеляційного суду.

Таким чином, органами ДВС мав бути здійснений контроль за правильністю виконання рішення від 29 січня 2013 року, а незаконні постанови державного виконавця від 15 та 16 жовтня 2014 року могли бути скасовані в позасудовому порядку, однак докази розгляду заяви ОСОБА_2 в матеріалах справи взагалі відсутні.

Колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені виключно в судовому порядку, оскільки дані доводи не спростовують вимог щодо контролю за правильністю виконання рішень, визначених ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження».

Із наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що державний виконавець діяв у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо поновлення ОСОБА_2 строк на звернення до суду із скаргою, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Пунктом 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що при вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з'ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Судом першої інстанції правильно враховано, що вже 28 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звертався до суду із скаргою на дії ДВС про скасування постанови від 15 жовтня 2014 року про стягнення судового збору, однак провадження по ній було закрите судом ухвалою від 08 грудня 2014 року, а заява до ДВС України від 13 листопада 2014 року про закінчення виконавчого провадження залишена суб'єктом оскарження без належного реагування.

Наведені обставини свідчать про активні дії ОСОБА_2 щодо захисту своїх прав, порушених незаконними постановами державного виконавця, які також свідчать про його намагання поновити порушене право в позасудовий спосіб, що допускається Законом України «Про виконавче провадження», а тому судом першої інстанції обґрунтовано поновлено йому строк для подання скарги.

Доводи апеляційної скарги, що звернення скаржника до ДВС України з заявою про закінчення виконавчого провадження не є підставою визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, а також що в судовому порядку в жовтні 2014 року ОСОБА_2 оскаржував лише постанову від 15 жовтня 2014 року, висновків суду не спростовують і відхиляються колегією суддів.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скарги і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 307, 312, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відхилити.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Ігнатченко Н.В.

Фінагєєв В.О.