Справа № 306/1737/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

03 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 інтереси якого на підставі довіреності представляє ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду від 30 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України і Богунського РВ УМВС України в Житомирській області про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, -

в с т а н о в и л а :

Так, 27 липня 2015 року, ОСОБА_1 інтереси якого на підставі довіреності представляє ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, який мотивував тим, що 26.08.2009 року відділом розслідування ДТП СУ УМВС України в Житомирській області порушено відносно нього кримінальну справу за ознаками ч. 2 ст. 286 КК України. Цього ж дня, ОСОБА_1 предявлено обвинувачення та обрано міру запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд. У період з 09.02. по 06.10.2010 року утримувався під вартою, яку постановою Богунського районного суду м. Житомира від 06.10.2010 року змінено на підписку про невиїзд у залі судового засідання. Та постановою СВ Богунського РВ УМВС України в Житомирській області від 31.05.2013 року, кримінальне провадження за № 0000416 від 08.12.2012 року за фактом дорожньо-транспортної пригоди, закрито у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_1 ознак кримінального правопорушення. За час перебування під слідством, зазнав моральної шкоди, яку оцінив у розмірі 100000,0 гривень. Зазначений розмір моральної шкоди і просить суд, стягнути з Державної казначейської служби України.

Рішенням Свалявського районного суду від 30 листопада 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

ОСОБА_1 інтереси якого на підставі довіреності представляє ОСОБА_2 не погодився з рішенням суду та подав апеляційну скаргу в якій ставить, питання про зміну рішення суду та ухвалення нового рішення про повне задоволення позовних вимог. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, що призвело до порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи скарги, яку просили задоволити з тих підстав, що наведені в скарзі.

Відповідачі у судове засідання апеляційної інстанції не зявились, але про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, та заяв про відкладення розгляду справи, суду не надавали. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь в справі, та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені, певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є, факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не врахував у повній мірі тих обставин, які наводив безпосередньо позивач, і ствердили свідки із приводу того, що зазнав реальної шкоди внаслідок незаконного кримінального переслідування, яку, і визначив у розмірі 100000,0 гривень.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують вимог норм матеріального права, та висновків суду першої інстанції.

Установлено, що 26.08.2009 року відділом розслідування ДТП СУ УМВС України в Житомирській області порушено відносно ОСОБА_1 кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Цього ж дня, ОСОБА_1 було предявлено обвинувачення та обрано міру запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, яку згодом, 09.02.2010 року змінено на тримання під вартою.

Проте, постановою Богунського районного суду м. Житомира від 06.10.2010 року, міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою, змінено ОСОБА_1 в залі судового засідання на підписку про невиїзд.

Та постановою СВ Богунського РВ УМВС України в Житомирській області від 31.05.2013 року, кримінальне провадження за № 0000416 від 08.12.2012 року за фактом дорожньо-транспортної пригоди, закрито в звязку з відсутністю в діях ОСОБА_1 ознак кримінального правопорушення.

Дані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 перебував під слідством у період з 26.08.2009 року по 31.05.2013 року на протязі 3-х років 9-ть місяців і 5 днів. З яких у період з 09.02.2010 року по 06.10.2010 року перебував під вартою на протязі 7-м місяців і 27 днів.

Як зазначено в пункті 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду (далі - Закон) відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Право на відшкодування шкоди у розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді, і вичерпанням можливостей їх отримати, пункт 2 ч. 2 цього Закону.

Згідно пункту 5 ст. 3 Закону, у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається): моральна шкода.

Як передбачено ч. 5 ст. 4 Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. А в ч. 6 цієї статті Закону зазначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Так, у ч.ч. 2 і 3 ст. 13 Закону наведено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

В абзаці 2 пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розяснено, що розмір моральної шкоди у випадках передбачених ЗУ Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

А пункт 9 в абзацах 1, 2 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 4, передбачає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Виходячи із зазначених приписів, суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, і виходив із кратності співвідношення розміру мінімальної заробітної плати, яка на час розгляду позову, становила суму в розмірі 1378 гривень, яку, і було покладено в основу розрахунку розміру моральної шкоди.

Позивачем не наведено суду доводів, які б являлись підставою для визначення розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відступивши від розміру мінімальної заробітної плати, і тим самим, визначити розмір відшкодування більшим за суму, визначену судом першої інстанції.

А тому, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди у сумі 62010,00 гривень, суд першої інстанції виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, та застосував до них норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

А звідси, доводи позивача не спростовують висновків суду першої інстанції та встановлених апеляційним судом обставин справи, що дає підстави у відповідності до вимог передбачених статтями 213 і 308 ЦПК України дійти висновку із приводу того, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції, залишити без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 316 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 інтереси якого на підставі довіреності представляє ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Свалявського районного суду від 30 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : __________________

_________________