Справа № 345/821/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1390/2016
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Фідобанк», третя особа на стороні позивача - ОСОБА_3, про визнання недійсними кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Калуського міськрайонного суду від 16 травня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 11.08.2008 року між ним та ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», укладено кредитний договір, за яким позивач отримав кредит у розмірі 10 500 доларів США під заставу прав на соціальне житло згідно договором іпотеки від 11.08.2008р. та Додаткову угоду №1 від 15.01.2010 року.

Проте при укладенні даного кредитного договору та його виконанні зі сторони Банку було порушено законні права позивача, оскільки відповідно до ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року №15-93 використання іноземної валюти як засобу платежу потребує отримання індивідуальної ліцензії. ПАТ «Ерсте Банк» у встановленому порядку не отримав індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти, що відповідно до ст.227 ЦК України є підставою для визнання правочину (кредитного договору) недійсним.

Крім того, спірний кредитний договір в цілому суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, а саме статтям 99 Конституції України, статтям 192,533 ЦК України, за змістом яких грошовою одиницею в Україні є гривня і саме гривня є законним платіжним засобом.

Також позивач вважав, що надання банком кредиту у іноземній валюті внаслідок коливання курсу долара США зумовило настання дискримінаційних обставин для позичальника, що суперечить принципу справедливості. Умови кредитного договору суперечать принципу добросовісності та створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків, погіршують становище споживача, що є підставою для визнання договору недійсним відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». При укладенні кредитного договору банком не надано позичальнику інформації про те, що вартість кредиту може суттєво зрости через зміну курсу долара США.

З наведених підстав ОСОБА_2 просив: визнати недійсними кредитний договір від 11.08.2008 року із змінами від 15.01.2010 року, договір іпотеки, стягнути з ПАТ «Фідобанк» сплачені ним платежі в рахунок погашення кредиту, процентів, комісій, неустойки та інших грошових зобов'язань за кредитним договором від 11.08.2008 року та додатковою угодою в сумі 11 445 доларів США та зобов'язати відповідача прийняти від позивача 10 500 доларів США; зобов'язати реєстраційну службу зняти іпотеку та заборону на відчуження двокімнатної квартири, вилучити записи з державних реєстрів.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 16 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сплата позичальником відсотків у доларах США не є використанням іноземної валюти на території України як засобу платежу, а тому не потребує отримання банком індивідуальної ліцензії. Такий висновок суду суперечить Положенню про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (постанова НБУ №483 від 14.10.2004), згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу є виконанням будь-яких грошових зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються (п.1.4).

Посилаючись на статтю 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ОСОБА_4 вважає, що сплата позичальником відсотків та повернення суми заборгованості є грошовим зобов'язанням.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що використання іноземної валюти як засобу платежу без отримання індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Проте судом не досліджено, хто в даному випадку, є ініціатором та отримувачем за валютною операцією. На думку апелянта, сторони погодили порядок видачі кредитних коштів із зарахуванням на поточний рахунок позичальника, тому ініціатором вчинення валютної операції є саме позичальник. Отримувачем за такими операціями також є позичальник, оскільки банк надає кошти на його користь. Судом також не досліджено істотних обставин справи щодо несправедливих умов спірного кредитного договору, що в силу Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання договору недійсним.

ОСОБА_4 просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 задоволити у повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта та третьої особи вимоги скарги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача представництво не забезпечив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 11.08.2008 року між ПАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014/4543/3/21340, згідно якого останній отримав кредитні кошті сумі 10 500 доларів США строком до 10.08.2018 року та сплати процентів у розмірі 14,5 % річних ( а.с.14-16).

З метою забезпечення виконання умов Кредитного договору між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2, ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки №014/4543/3/21340/1 від 11.08.2008р., згідно якого відповідачем було надано позичальнику (позивачу) вищезазначену грошову суму під забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору №014/4543/3/21340 від 11.08.2008 року, де забезпеченням виступає двокімнатна квартира (а.с.17-18).

Крім того на забезпечення виконання зобов'язань перед кредитором 11.08.2008р. між ОСОБА_3 та ПАТ «Ерсте Банк» укладено договір поруки №014/4543/3/21340/2 (а.с.19).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зміст оскаржуваного кредитного договору не суперечить жодній нормі Цивільного Кодексу України та іншим законам чи підзаконним актам, які регулюють дані правовідносини. Відсутні підстави вважати, що кредитний договір, укладений сторонами містить несправедливі умови до позивача, оскільки при підписанні договору ОСОБА_2 мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодився на його укладання шляхом підписання договору.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"№ 15-93.

Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2121-ІІІ "Про банки і банківську діяльність" кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні у законодавстві не визначено меж термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету № 15-93 є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Ерсте Банк» на час укладення кредитного договору мав банківську ліцензію, зареєстровану Національним Банком України , мав право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.5 - 11 ч. 2 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Також відповідач мав право здійснювати операції, визначені п. 1 - 4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", а саме мав право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Не можна вважати обґрунтованими доводи сторони щодо недотримання в умовах оскаржуваного договору принципу розумності та справедливості, наявності дискримінаційних умов в порушення ЗУ « Про захист прав споживачів», оскільки при укладенні договору позичальник ознайомився з усіма умовами спірного договору та погодився з ними, здійснював виконання його умов.

Сторона не позбавлена права позиватися щодо його недійсності з наведених підстав. Проте в спірному випадку апелянтом не представлено належних та допустимих доказів, які підтверджують вимогу про недійсність договору з підстав визначених ЗУ « Про захист прав споживачів».

З огляду на відсутність підстав для задоволення вимоги про визнання договору недійсним, правильним є висновок суду першої інстанції щодо відмови в наступних вимогах позову.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують його обґрунтованості, а тому підстав для його скасування з мотивів наведених в апеляційній скарзі немає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Беркій О.Ю. Пнівчук О.В.