Справа № 467/771/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2016 року Арбузинський районний суд Миколаївської області

у складі головуючого судді Кірімової О.М.

за участю секретаря Сіваченко Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Арбузинка цивільну справу за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

до

ОСОБА_1, ОСОБА_2,

про

стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № Є/ЕV 181 від 23 грудня 2004 року у розмірі 15937,68 доларів США, що за курсом 23,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.12.2015 року складає 379954 грн. 29 коп.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № Є/ЕV 181 від 23 грудня 2004 року ОСОБА_2М отримала кредит у розмірі 2500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23 грудня 2005 року.

В забезпечення виконання зобовязань 23 грудня 2004 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та поручителем ОСОБА_3 укладено договір поруки № 1.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач та поручитель виконують свої зобовязання за Договором щодо повернення кредитних коштів неналежним чином, внаслідок чого заборгованість за договором станом на 02 грудня 2015 року складає 15937,68 доларів США, що за курсом 23,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.12.2015 року складає 379954 грн. 29 коп., з яких 1618,06 доларів США заборгованість за кредитом; 5656,14 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 8663,48 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, позивач просив суд стягнути із ОСОБА_2, ОСОБА_3

Також, у відповідності до договору поруки № 02/ДЗ від 15 серпня 2014 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 кредитний договір між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2, забезпечено порукою у розмірі 1000 грн., які позивач просив стягнути із ОСОБА_1 на його користь.

Крім цього, позивач просив стягнути із ОСОБА_2 на користь банку сплачений судовий збір.

До початку розгляду справи позивачем надано суду заяву про зменшення позовних вимог, та з урахуванням рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2012 року, просив суд стягнути в солідарному порядку із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість в сумі 3639,94 доларів США, що за курсом 23,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.12.2015 року складає 86776,17 грн. Стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 1000 грн. та стягнути із ОСОБА_2 на користь банку сплачений судовий збір.

Ухвалою суду від 24 травня 2016 року, за заявою представника позивача, позовні вимоги за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в частині заявлених вимог до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, залишено без розгляду

Від представника позивача до судового засідання надійшла заява про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомлені, хоча була повідомлена про час та місце судового розгляду справи належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомлені, хоча була повідомлена про час та місце судового розгляду справи належним чином.

Відповідач ОСОБА_3 надала суду заяву про застосування до заявлених вимог позовної давності, та просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 грудня 2004 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № Є/ЕV 181, відповідно до умов якого, остання отримала кредит у розмірі 2500 доларів США до 23 грудня 2005 року, встановлено графік погашення кредиту та відсотків (а.с. 9-10).

Того ж дня, між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір поруки за виконання ОСОБА_2 зобовязань за згаданим кредитним договором, відповідно до умов якого боржник та поручитель у випадку невиконання боржником обов'язків за кредитним договором відповідають перед кредитором як солідарні боржники, договір поруки вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором (а.с. 11).

У звязку з неналежним виконанням умов указаного договору, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2012 року (а.с. 62) стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 88258,94 грн. заборгованості за кредитним договором № Є/ЕV 181 від 23 грудня 2004 року, яка утворилася станом на 17 лютого 2012 року та склала 12297,74 доларів США, в тому числі 1618,06 доларів США заборгованість за кредитом; 5563,91 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 5115,77 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Рішення суду в частині стягнення кредитного боргу не виконане.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Отже з боржника підлягають стягненню штрафні санкції, передбачені договором за неналежне виконання його умов, зокрема: прострочена заборгованість за процентами, прострочена заборгованість по комісії, пеня за несвоєчасне погашення процентів, пеня за несвоєчасне погашення кредиту, пеня за несвоєчасне погашення комісії.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1206цс15 від 23 вересня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як на підставу задоволення своїх вимог, ПАТ КБ «Приватбанк» посилався на невиконані позичальником зобовязання за кредитним договором та наявність боргу.

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору станом на 02 грудня 2015 року з урахування рішення суду від 21 березня 2012 року, виникла заборгованість у розмірі 3639,94 доларів США, що за курсом 23,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.12.2015 року складає 86776,17 грн. та яка складається із 92,23 доларів США що еквівалентно 2198,76 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом та 3547,71 доларів США що еквівалентно 84577,41 грн. пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором (а.с. 7-8, 61, 62).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України (п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Отже, наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту.

Аналогічна правова позиція щодо правомірності нарахування процентів за користування кредитом та пені після ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора до його фактичного виконання, висловлена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі за № 6-1206цс15.

Частиною 4 ст. 276 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до п. 5.7 кредитного договору термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, комісії, неустойки, пені, штрафів за даною угодою встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Як вбачається з матеріалів справи позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку проценти за користування кредитом та пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором за період з 18 лютого 2012 року по 02 грудня 2015 року.

З позовом до суду Банк звернувся 03 березня 2016 року.

Заперечення відповідача про сплив позовної давності, перебіг якої розпочався після закінчення строку виконання основного зобовязання у грудні 2005 року, не можуть бути прийняті до уваги.

У звязку із предявленням позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у лютому 2012 року мало місце переривання позовної давності. Рішення у справі ухвалено Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 21 березня 2012 року.

На підставі ч. 2 і. ч. 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного чи кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Отже, з позовом до суду позивач звернувся у межах строку позовної давності.

Що стосується предявлених вимог до поручителя ОСОБА_1

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Зобовязання позичальника, що випливають з кредитного договору, були забезпечені шляхом укладення ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_1 договору поруки № 02/ДЗ від 15.08.2014 року, що обмежується сумою 1000 грн. (а.с. 14, 4).

Судом встановлено, що у договорі поруки, укладеному між банком та ОСОБА_1, не визначено строку дії цього договору (а.с. 14).

Відповідно до частини першої статті 251 та частини першої статті 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Отже, умови договору поруки про її дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не означають установлення строку припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Оскільки строк виконання позичальником кредитного договору встановлено по 23 грудня 2005 року, а вимогу банк заявив до поручителя в 2016 році, тобто більше ніж через шість місяців після настання строку виконання основного зобовязання, то відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України суд приходить до висновку, що порука припинилася.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 21 травня 2012 року у справі № 6-68цс11, в постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-33цс12, в постанові від 23 квітня 2014 року у справі № 6-29цс14, в постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15.

За такого заявлені банком вимоги до поручителя ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

На підставі ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню із відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором в сумі 3639,94 доларів США, що за курсом 23,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.12.2015 року складає 86776 (вісімдесят шість тисяч сімсот сімдесят шість) грн. 17 коп., з яких 92,23 доларів США що еквівалентно 2198,76 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом та 3547,71 доларів США що еквівалентно 84577,41 грн. пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» сплачений судовий збір в сумі 2243 (дві тисячі двісті сорок три) грн. 00 коп.

В задоволенні іншій частині вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Арбузинського

районного суду ОСОБА_4