Справа № 202/1118/16-ц
Провадження № 2/0202/1047/2016
10 травня 2016 року року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
в складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.
за участю секретаря - Фісун К.П.
розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія « ВАШ АВТО» про визнання договору фінансового лізингу недійсним ,-
Представник позивача у попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволені. В подальшому в судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви просив суд слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує . Проти винесення заочного рішення суду не заперечує.
Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином, про що свідчать розписки в повідомленнях про вручення. Про причину неявки суд не повідомив.
Зі згоди представника позивача суд проводить розгляд справи у заочному порядку, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, заслухавши представника позивача в попередньому судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного.
У судовому засіданні встановлено, що 14 січня 2016 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» укладено договір фінансового лізингу № 002756, відповідно до якого компанія зобов'язалася придбати у свою власність та передати ОСОБА_1 у користування автомобіль марки Renault Sandero, комплектація/модифікація - Expression, об'єм/тип двигуна - 1.5/дизель, тип МП, привід передній, а ОСОБА_1 зобов'язався періодично сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі. Оскаржуваний договір передбачає право ОСОБА_1 отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобілю та інших витрат.
Вартість предмету лізингу згідно договору та додатків до нього сторонами визначена в сумі 9402,70 доларів США, або 244000 грн.
Пунктом 1.7 спірного договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності , Сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.6 ст.9 даного Договору.
У порушення умов договору ТОВ « Лізингова компанія « ВАШ АВТО» зазначений предмет договору Позивачу надано не було, що вважає позивач є навмисним введенням його в оману щодо обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
У роз'ясненнях, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", йдеться, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.
Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Отже, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.
Жодних доказів того, що оспорюваний договір було укладено внаслідок обману позивачем суду не надано.
Відповідно до роз'яснень, які містяться в Постанові №14 Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 «Про судове рішення в судовій справі», при ухваленні рішення вийти за межі позовних вимог з власної ініціативи суд має право в випадках, прямо передбачених законодавством
Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою лізинг є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Частина 1 статті 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» оскаржуваний договір фінансового лізингу №002756 від 14 січня 2016 року нотаріально не посвічувався. Тобто вимога щодо обов'язкового, нотаріального посвідчення правочину, встановлена статтею 799 ЦК України, здійснена не була. Недодержання нотаріальної форми правочину, що підлягає, згідно із законом, обов'язковому нотаріальному посвідченню, має наслідком його недійсність.
Згідно правової позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, приймаючи рішення про визнання недійсним договору фінансового лізингу по аналогічній справі, однією із підстав його недійсності є відсутність вчинення нотаріального посвідчення правочину.
Пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, які передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Ліцензія є документом державного зразка, який посвідчує право ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов(стаття 1 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності»). Отримання ліцензій є необхідним для здійснення видів діяльності, передбачених ст. 7 вказаного Закону, у випадках, передбачених Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001р.
На момент укладення оскаржуваного договору фінансового лізингу, у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб.
Оскаржуваний договір фінансового лізингу не містить жодного посилання на наявність у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. В додатках до договору також відсутні будь-які відомості щодо наявності у відповідача ліцензії.
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Для визнання недійсним правочину немає значення, знала чи повинна була знати інша сторона про те, що юридична особа діє без ліцензії.
Отже, з урахуванням вимог ст. 227 ЦК України та правової позиції ВСУ, відсутність у товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» дозволу (ліцензії) для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб є підставою визнання недійсним договору фінансового лізингу № 002756 від 14 січня 2016р.
На думку позивача умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача виходячи з наступного.
Згідно п.1.4 договору фінансового лізингу, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.
Разом з тим, в укладеному між сторонами договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.
В той час, як в силу ч.1 ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням ст.808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права позивача, як споживача, на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках.
Тому такі умови договору є несправедливими та не відповідають закону.
Згідно ч.ч.1,2,3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Згідно Закону України «Про фінансовий лізинг» до істотних умов договору лізингу відносяться умови про лізингові платежі, які згідно ч.2 ст.16 цього Закону включають: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.
Умовами п.п.9.6,9.7,9.8 спірного договору передбачені наступні лізингові платежі: адміністративний платіж, що підлягає сплаті за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату; аванс ціни предмета лізингу, який становить 50% вартості предмета лізингу; комісія за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу.
Також згідно п.п.10.1,10.2 договору позивач зобов'язаний щомісячно сплачувати лізингові платежі, кожен з яких включає в себе: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. Як вбачається із договірних умов, складові першого лізингового платежу «комісія за організацію» та «аванс ціни предмету лізингу» виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.
Умовами договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем.
Так, п.п. 3.2.7, 5.4, 10.14 договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу.
Згідно п.12.1 договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізинговадець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 40% від сплаченої суми авансових платежів. Адміністративний платіж в такому випадку не повертається.
Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.
Згідно ч.ч.5,6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.
Визнання недійсними зазначених вище положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому суд приходить до висновку про необхідність визнання договору недійсним в цілому.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), а ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом.
Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.
Частиною 1 статті 203 ЦК України, встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. На підставі частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але однією із сторін або іншою заінтересованою особою заперечується його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним.
На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту свого права зокрема може бути визнання правочину дійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст.230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду , що завдані у зв'язку із вчиненням цього правочину.
Оскільки в позивачем не доведено щодо введення його в оману, то суду не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині позову.
Щодо відшкодування 3% річних за користування чужими коштами у сумі 81,97 грн.
Частиною 2 статті 536 ЦК України встановлено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
За обставин, на які посилається позивач, договором, законом або іншим актом цивільного законодавства розмір процентів за користування грошима не передбачено, а тому суд не вбачає законних підстав доля задоволення позовних вимог в цій частині позову.
Згідно зі ст. 88 ЦПК України з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути сплачений останнім при подачі позову судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп.
Керуючись:ст.ст. 3, 7, 10, 11, 27, 31, 57, 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 209, 215, 216, 220, 227, 230, 628, 799, 806, 808 ЦК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАШ АВТО» про визнання договору фінансового лізингу недійсним - задовольнити частково.
Визнати недійсним договір фінансового лізингу №002756 від 14 січня 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та ОСОБА_1.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя: Л.П. Слюсар