Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №311/125/15ц Головуючий у 1 інстанції: Кочева І.В.
Провадження № 22-ц/778/216/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бабак А.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи підприємця ОСОБА_3

на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2015 року та на додаткове рішення Василівського районного суду Запорізької області від 22 жовтня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3, третя особа Запорізьке обласне управління у справах захисту прав споживачів про стягнення грошових коштів за товар неналежної якості та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3, третя особа Запорізьке обласне управління у справах захисту прав споживачів про стягнення грошових коштів за товар неналежної якості.

В позові зазначав, що з боку фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 були порушені його права споживача. Він замовив у ФОП ОСОБА_3 товар - паркан. ОСОБА_3 запевнив його, що паркан високої якості. Він за паркан сплачував кошти за двома чеками: від 14 серпня 2014 року в сумі 44800 грн.; та від 07 липня 2014 року в сумі 45000 грн. Після сплати загалом 89800 грн. повного розрахунку в обумовлені сторонами строки весь придбаний залізобетонний паркан було встановлено відповідачем за адресою вул. Шкільна 50 «г» в с Відножено, Василівського району Запорізької області. Паркан простояв півтора місяці і впав, внаслідок того, що залізобетоні стовбці на яких він тримався, не витримали вагу паркану, оскільки були виготовлені з порушенням норм ДБН, з порушенням технології залізобетонного залиття стовбців та з порушенням умов і технології встановлення паркану. Стовбці не були розраховані на вагу паркану, оскільки були виготовлені з неякісного матеріалу, що призвело до їх падіння. Після падіння паркану він з листом звернувся до заступника сільського голови Орлянської сільської ради з проханням направити спеціаліста для встановлення факту падіння та руйнування паркану. 10 жовтня 2014 року звернувся до інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області звідки отримав листа з роз'ясненням права звернутися до суду. ОСОБА_4 неодноразово звертався на адресу відповідача як письмово так і в усній формі, але його вимоги щодо встановлення нового паркану або повернення грошових коштів, які були сплачені за товар - як неякісну продукцію до теперішнього часу проігноровано. 23 жовтня 2014 року відповідач листом відмовив в задоволенні претензії та вказав про відсутність порушень вимог законодавства з його сторони під час виконання робіт, було відмовлено в усуненні недоліків у виконаній роботі по виготовленню та встановленню паркану.

В ході судового розгляду позивач уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути на його користь у зв'язку з продажем товару неналежної якості з відповідача грошові кошти сплачені за товарними чеками: від 14 серпня 2014 року в сумі 44800 грн.; та від 07 липня 2014 року в сумі 45000 грн.; 5000 грн. - на відшкодування моральної шкоди; 6156 грн. на відшкодування майнової шкоди у вигляді збитків, які позивач понесе для демонтаж паркана; 10815 грн. 84 коп. - витрат на правову допомогу.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4: 89 800 грн. грошових коштів, сплачених за товар неналежної якості; 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди; 6 156 грн. на відшкодування майнової шкоди; 4 579,68 грн. витрат на правову допомогу, а всього 105 535,68 грн. в іншій частині позову відмовлено. Додатковим рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 22 жовтня 2015 року стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 1 055,35 грн.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду, ФОП ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Позивачем надані заперечення на спростування доводів апеляційної скарги. Позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_7, представника позивача ОСОБА_8, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що сторонами укладений договір купівлі та установки паркану за адресою позивача, що підтверджується чеками про сплату відповідачеві 07 липня 2014р. 45000грн., 14 серпня 2014р. 44800грн. та проведеними роботами з установки.

Паркан реалізований та встановлений відповідачем за адресою позивача у серпні 2014р.

29 вересня 2014 року позивач, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Орлянської сільської ради Василівського району Запорізької області з заявою про направлення спеціаліста для встановлення факту руйнування паркану за адресою: вул.Шкільна 50-г.

В той же день позивач направив телеграму відповідачу з проханням направити його представника до місця встановлення паркана для встановлення факту падіння паркана.

30 вересня 2014 року позивач звернувся з письмовою претензією до відповідача як директора фірми «Віконда» в смт.Веселе Запорізької області, в якій вказав що ним було замовлено виготовлення та встановлення бетонного паркана по вул. Шкільна, 50-г у вказаному селі у фірмі «Віконда». Під час експлуатації паркана після півтора місяці з часу його встановлення, стовбці, не витримавши навантаження, зламалися та весь паркан впав. Позивач просив усунути недоліки з виготовлення та встановлення бетонного паркана.

23 жовтня 2014 року ОСОБА_5 надав письмову відповідь позивачу на його претензію, в якій зазначив, що після розгляду претензії вона визнана такою, що не підлягає задоволенню. Також вказав, що посилання у претензії на те, ще залізобетонні стовбці виконані з порушенням технології їх виготовлення є необґрунтованими та нічим не підтвердженими. Будь-яких вимог порушень вимог законодавства зі сторони виконавця під час виконання робіт не було, у зв'язку з чим після проведення робіт з боку позивача заяв та зауважень не надходило. У листы зазначено: «Посилання в претензії на вимоги ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині зобов'язання усунення недоліків у виконаній роботі по виготовленню та встановленню бетонного забору є незаконними».

10 жовтня 2014 року позивачу на його звернення з приводу придбання у фірми «Віконда» бетонного паркану неналежної якості з інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області була направлена відповідь з зазначенням відсутності підстав у інспекції для перевірки та рекомендовано звернутися до суду.

Відповідно до висновку №86 судової будівельно-технічної експертизи (а.с. 124-136) експертами було встановлено повне руйнування 48 секцій паркану, в тому числі 192 залізобетонних плит та 49 стовпів-опор залізобетонного паркану ремонт яких неможливий. Залишки залізобетонного паркану 46 секцій необхідно демонтувати, тому що практично всі стовпчики мають тріщини, які можуть спричинити руйнування та падіння залишків паркану. Якісні характеристики залізобетонного паркану (конструкція опор та секцій паркану) встановленого за адресою: вул. Шкільна 50г і с.Відножено Василівського району Запорізької області не відповідають вимогам будівельних та технічних норм.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач як до проведення експертизи, так і до закінчення розгляду справи по суті на пропозицію експерту під час дачі ним роз'яснень експертного висновку у судовому засіданні не надав документів щодо конструкцій плит паркану, його опор-стовпчиків, сертифікати на матеріали, які використовувалися під час виготовлення елементів паркану, документів про джерело їх придбання.

Експерт ОСОБА_9 по суті експертного висновку пояснив, що армування плит та опор дослідженого паркану виконані з порушенням. Такі конструкції фактично у зв'язку з порушенням технології їх виготовлення, не є залізобетонними, їх слід вважати малоармованими елементами. Хоча паркан, який був проданий позивачу, відноситься до залізобетонних конструкцій. Плити паркану впали із-за того, що їх ваги не витримали стовпці. Армування опори було виконано чотирма дротами, тоді як армування залізобетонних конструкцій виконується арматурними виробами - в'язаними або зварними сітками і каркасами. Армування стовпчиків окремими арматурними дротами, з діаметром, що були використані, не відповідає вимогам будівельних норм. Експерт пропонував відповідачу надати запитувані у раніше поданому клопотанні документи, проте відповідач пояснив, що таких документів не має.

Суд першої інстанції на підстави вказаного експертного висновку встановив, що подальше використання проданого позивачу товару за цільовим призначенням неможливе, його потрібно демонтувати, оскільки паркан такої якості несе загрозу для життя та здоров'я людей.

Відповідно до договору №001/2015 про надання послуг від 08 січня 2015 року позивач уклав договір з ФОП ОСОБА_10 про надання послуг з демонтажу залізобетонної огорожі загальною довжиною 188м по вул. Шкільна в с.Відножине, загальна вартість послуг становить 6156 грн.

Вказана сума витрат за договором підтверджена локальним кошторисом договірною ціною, зведеним кошторисним розрахунком, довідкою про вартість робіт.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Суд першої інстанції правильно зазначив у рішенні, що право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої позивачу, передбачено п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Підстави к відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, а також шкоди, завданої внаслідок недоліків робіт і послуг, крім того, регулюється ст.1209-1211 ЦК України. Зокрема, законом визначено: шкода, завдана внаслідок недоліків робіт (послуг), підлягає відшкодуванню їх виконавцем.

Таким чином, правовідносини в цій справі регулюються не тільки Законом України «Про захист прав споживачів», а й положеннями параграфу 3 глави 82 ЦК України щодо відшкодування шкоди. Тому є правильним висновок рішення суду першої інстанції щодо відшкодування моральної шкоди, з врахуванням ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено порушення прав позивача, завдання йому майнової шкоди, руйнацію придбаного майна, зусиль для відновлення його порушеного права; враховано душевні страждання зазнав позивач, необхідність прикладати додаткових зусиль для організації життя, порушення звичайного укладу життя, зважаючи на принципи розумності та справедливості, суд правильно визнав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення на його користь 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Правильним є висновок рішення суду про часткове задоволення вимог про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу згідно Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", а саме в частині стягнення витрат на представництво інтересів позивача у судових засіданнях в сумі 4579 грн. 68 коп.

Доводи апеляційної скарги в цілому повторюють заперечення відповідача проти позову у суді першої інстанції, де вони дістали належної оцінки, що відображено у рішенні суду.

Зокрема, доводи щодо невідповідності чеків про оплату товару на користь відповідача 89800грн. вимогам Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» не можуть спростувати висновки рішення суду.

Вказані документи видані відповідачем позивачеві і саме відповідач відповідальній за неналежну форму виданих ним чеків, які у суді є достатнім доказом укладеного між сторонами договору купівлі-продажу паркану та послуг з його встановлення.

Доводи апеляційної скарги, що позивач в силу ч.1 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» мав вимагати розірвання договору не можуть спростувати висновки рішення, оскільки згідно ст.11 ЦПК України за принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглянув цивільну справу в межах вимог, заявлених ОСОБА_4, що відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновку судової експертизи вимогам Закону України «Про судову експертизу» не знайшли свого підтвердження. Вказані доводи в якості заперечень проти позову висувалися відповідачем у суді першої інстанції, перевірені судом та є такими, що не спростовують висновку судової експертизи.

Ці доводи суперечать вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, які зобовязують відповідача на засадах змагальності доводити свої заперечення переконливими, належними та припустимими доказами. Доказів своїх заперечень та доводів апеляційної скарги відповідач не надав, навів лише свої міркування з цього питання. Такі доводи суперечать ч. 4 ст. 60 ЦПК України, яка визначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильності задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на нечинній редакції п.5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачала таке: 5) відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством.

На даний час вказана норма права згідно змін, внесених Законом України №3990-6 від 19.05.2011р. має таку редакцію: споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Таким чином, висновок рішення суду першої інстанції, який на підстави чинної редакції вказаної норми Закону України «Про захист прав споживачів» відшкодував моральну шкоду, є правильним.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення на користь позивача 6156грн. на демонтаж паркану не мають свого підтвердження.

Необхідність вказаних витрат підтверджується висновком судової експертизи щодо обовязкового демонтажу паркану, який становить реальну загрозу життю та здоровю людей. Сума витрат підтверджується належними доказами: договором №001/2015 від 08 січня 2015 року з ФОП ОСОБА_10 про надання послуг з демонтажу залізобетонної огорожі загальною довжиною 188м по вул. Шкільна в с.Відножине.

Доводи апеляційної скарги про не вирішення питання про повернення товару відповідачу не спростовують висновки рішення суду, оскільки під час розгляду справи представник позивача пояснив, що заперечень проти передачі залишків паркану відповідачу немає. Проте, судом першої інстанції встановлено, що останній уникає зустрічей з позивачем.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності додаткового рішення суду першої інстанції про стягнення судового збору не відповідають ст.88 ЦПК України, а тому не беруться до уваги.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановлення нового рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2015 року та додаткове рішення Василівського районного суду Запорізької області від 22 жовтня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: