Справа № 359/2703/15-ц Головуючий у І інстанції Саган В. М.
Провадження № 22-ц/780/5867/16 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 58 10.11.2016
УХВАЛА

Іменем України

10 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2016 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом та 11 квітня 2016 року подав до суду заяву про забезпечення позову, в якому просив накласти арешт на відповідне майно, що належить відповідачу ОСОБА_2

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2016 року вказану заяву було задоволено та накладено арешт на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1, який належить відповідачу.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні зазначеної заяви, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до п.1, ч.1, ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки між сторонами є майновий спір, то невжиття заходів забезпечення позову може у подальшому утруднити виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом та 11 квітня 2016 року подав до суду заяву про забезпечення позову, в якому просив накласти арешт на відповідне майно, що належить відповідачу ОСОБА_2, а саме житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1, який належить відповідачу на праві власності (а. с. 1-8).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник майновий спір щодо повернення боргу за договором позики.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно роз'яснень п. 10 вищевказаної Постанови, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що задовольняючи заяву про забезпечення позову, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що невжиття цих заходів може утруднити або зробити неможливим виконання можливого рішення суду, оскільки між сторонами виник майновий спір, крім того потреба в застосуванні заходів забезпечення позову у даній справі не відпала, її розгляд по суті не закінчився, а обставини, що зумовили застосування цих заходів, не змінилися, а тому вказана ухвала була постановлена судом із додержанням вимог ст. 151 ЦПК України.

Посилання апелянта на те, що накладення арешту на спірне майно може порушити права банку, якому цей будинок був переданий в іпотеку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ч. 6 ст.3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що інші особи також мають право зареєструвати свої вимоги на передане в іпотеку майно, вже після державної реєстрації іпотеки, однак іпотекодержатель має переважне право перед ними задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, крім того не виключається наявність інших зареєстрованих обтяжень предмета іпотеки, які не впливають на пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених вимог за рахунок цього майна.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості ухвали місцевого суду, то, в такому випадку, і не можуть бути підставою для її скасування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: