У х в а л а

іменем україни

21 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом виконуючого обов'язки прокурора Рахівського району Закарпатської області в інтересах ОСОБА_2 до Відділу реєстрації актів цивільного стану Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року виконуючий обов'язки прокурора Рахівського району Закарпатської області в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Відділу реєстрації актів цивільного стану Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

На обґрунтування вимог прокурор посилався на те, що ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5 проживала у фактичних шлюбних відносинах з 1977 по 2011 роки спочатку у смт. В. Бичків, а потім у с. В. Водяне Рахівського району Закарпатської області. Вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. У 2011 році ОСОБА_5 помер і після його смерті відкрилась спадщина, на частину якої претендує ОСОБА_2 Посилаючись на вказані обставини прокурор просив встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1977 по 2011 роки.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 липня 2015 року позов виконуючого обов'язки прокурора Рахівського району Закарпатської області в інтересах ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2та ОСОБА_5 уперіод з 1977 по 2002 роки. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17 листопада 2015 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 липня 2015 року змінено. У вимогах прокурора про встановлення фактупроживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у період з 1977 по 2003 рокивідмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення, про задоволення позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що позивач з 01 грудня 1977 року проживала однією сім'єю у фактичному шлюбі з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та були пов'язані спільним побутом, після чого у 2002 році через незадовільний стан здоров'я та того, що ОСОБА_5 знущався з ОСОБА_2, її син ОСОБА_6 забрав її до себе у власний будинок АДРЕСА_2.

Згідно із довідкою від 26 січня 2012 року № 312 виданою Верхнєводянською сільською Радою, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з січня 2002 року по грудень 2010 року проживали в АДРЕСА_2. Однак вказана довідка відкликана, як така що видана помилково.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2009 року визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 02 листопада 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 З указаного рішення встановлено, що ОСОБА_5 проживав один у важких матеріально-побутових умовах, іншого житла не мав.

Звертаючись з позовом до суду позивач вказував, що встановлення факту проживання однією сім'єю потрібно їй для оформлення спадщини, яка відкрилася у 2011 році після смерті ОСОБА_5

До 01 січня 2004 року правовідносини осіб, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, але проживали у фактичних шлюбних відносинах, та правовідносини спадкування таких осіб регулювалися Кодексом про шлюб та сім'ю України та ЦК Української РСР 1963 року.

За змістом положень ст. ст. 527, 529-532 ЦК Української РСР 1963 року, особа, яка проживала із спадкодавцем однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 1977 року по 01 січня 2004 року при спадкуванні за законом не відносилася до жодної черги спадкоємців.

Разом з тим, у справі, яка переглядається, слід зазначити, що відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін, а тим більше будь-якого права на успадкування майна.

При цьому положеннями КпШС України взагалі не передбачалося можливості встановлення факту проживання однією сім'єю.

З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 1977 по 2003 роки є правильними.

Питання ж встановлення вказаного факту з 01 січня 2004 року по 2011 рік, до часу смерті ОСОБА_5, та право таких осіб на спадкування після смерті будь-кого з них, регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України 2003 року.

Положеннями ст. 74 СК України та ст. ст. 1258, 1264 ЦК України 2003 року передбачено право осіб, які проживали зі спадкоємцем однією сім'єю не менше як 5 років до часу відкриття спадщини, на спадкування за законом.

Однак, у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що позивачем відповідно до ст. ст. 57-64 ЦПК України не доведено факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у визначений законом термін, обґрунтовано вважали відсутніми підстави для задоволення вимоги у цій частині.

Отже доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: О.В. Кадєтова

С.О.Карпенко