Справа № 308/8359/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 березня 2016 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів - Власова С. О., Бисаги Т. Ю.

з участю секретаря - Рогач О. Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку і за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2015 року ОСОБА_2 пред'явив позов до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку ( Т.1, а.с. 2-3).

Свої вимоги мотивував тим, що 28.06.2008 року між сторонами було укладено шлюб. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.06.2015 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка залишилась проживати в належній йому на праві особистої приватної власності квартирі по АДРЕСА_1 Вказана квартира була набута у власність шляхом її обміну з доплатою на належний йому до шлюбу будинок, а тому в силу ст. 57 СК України є його особистою власністю, тобто набута за кошти та майно, які належали йому особисто.

Проживаючи в належній позивачу квартирі, колишня дружина перешкоджає йому повноцінно користуватися своїм житлом, влаштовує сварки, його вимоги про необхідність її окремого проживання ігнорує. Такі дії призводять до неможливості подальшого спільного проживання разом з колишньою дружиною і порушують його право на житло. Всі витрати на житлово-комунальні послуги він сплачує самостійно, відповідачка проживаючи в квартирі жодної участі в утриманні та догляді за житлом не приймає.

Позивач вважає, що оскільки шлюб між ним і відповідачкою розірвано, спільного господарства вони не ведуть, а тому вона втратила статус члена його сімї, а відповідно і право проживання у його житлі.

В липні 2015 року ОСОБА_1 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_2 про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя ( Т.1, а.с. 11).

У зустрічному позові ОСОБА_1 стверджує, що у період з 28 червня 2008 року по 23 червня 2015 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними була придбана спірна квартира, яка розташована по АДРЕСА_1 Квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому їх частки є рівними : кожному належить 1/2 частки квартири.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15 жовтня 2015 року первісний позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою по АДРЕСА_1 із зняттям її з реєстраційного обліку.В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визначення часткок у спільній сумісній власності подружжя - відмовлено ( Т.1, а.с.76-80).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити, а в задоволенні первісного - відмовити (Т.1, а.с.83-87).

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не з'ясував всіх обставин справи, не дав їм належної правової оцінки, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення.

З приводу первісного позову вона звертає увагу на те, що за час шлюбу, який було зареєстровано 28 червня 20008 року, у подружжя народилося двоє дітей: донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, які на тепер є малолітніми. За рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 червня 2015 року шлюб розірвано, малолітніх дітей залишено проживати разом з матір'ю ОСОБА_1

Спірна квартира була придбана сторонами в 2013 році, оформлена на позивача ОСОБА_2 Вселилися у цю квартиру сторони із дітьми як одна сім'я. На час постановления рішення місцевого суду сторони цього спору разом з дітьми проживали у спірній квартирі. Після цього ОСОБА_1 з дітьми, не з власної волі, а під тиском з боку ОСОБА_2 виселилися з квартири, позаяк стосунки колишнього подружжя настільки загострилися, що ОСОБА_2 виживав ОСОБА_1 фізично. Він вимикав воду, електрику, газ, провокував суперечки тощо. При цьому сам призначені судовим рішенням аліменти з березня до жовтня цього року не сплачував, ставлячи свою дружину та дітей у важке матеріальне становище. ОСОБА_1 з дітьми була вимушена шукати собі інше житло, а ОСОБА_2 тим часом змінив замки на вхідних дверях квартири, тим самим створивши перешкоди у доступі до спірної квартири. У судовому рішенні не йдеться жодним словом про місце проживання дітей після того, як їх мати буде визнана такою, що втратила право на проживання та знята з реєстрації. Відтак, за вказаних обставин, питання щодо місця проживання малолітніх дітей сторін спору судом залишилося не вирішеним.

Апелянт вказує, що у відповідності до ст. 157 ЖК членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено (у судовому порядку) тільки у випадках, передбачених ч.І ст. 116 цього Кодексу, а саме: якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, і тільки у разі, якщо заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. На думку, ОСОБА_1 наявність таких обставин свого підтвердження під час розгляду справи по суті не знайшли. Підстав, передбачених статтею 405 ЖК України, також не встановлено, отже суд необґрунтовано визнав позивачку такою, що втратила на проживання у квартирі. Крім того, апелянт вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, що виключає можливість задоволення первісного позову.

Щодо зустрічного позову, то апелянт вказує на те, що, на її думку, факт придбання спірної квартири виключно за кошти позивача ОСОБА_2 не доведено. Натомість у матеріалах справи є достатньо доказів, які цей факт спростовують. При цьому позивачка визнає, що спірна квартира дійсно була набута в результаті обміну на будинок. При цьому сам будинок було збудовано на земельній ділянці, належній позивачеві, однак за час шлюбу, а не до його укладення, як стверджує позивач. Будинок знаходився в кредиті, який погашався протягом тривалого часу подружжям спільно. Крім того, ОСОБА_1, яка була на той час законною дружиною ОСОБА_2, давала особисту згоду не тільки на відчуження будинку, а й на придбання спірної квартири. Все це свідчить про те, що спірне майно було набуто за час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя.

У судовому засіданні в апеляційній інстанції відповідачка ОСОБА_1 та її представник скаргу підтримали із наведених у ній підстав. При цьому вони пояснили, що, на їх думку, зібраних у справі доказів є достатньо, щоб достеменно встановити факт того, що спірна квартира є спільної сумісною власністю подружжя, а тому висновки суду першої інстанції з цього приводу є невірними. При цьому ОСОБА_1 визнала, що земельну ділянку, на якій велося будівництво будинку, позивач придбав до укладення шлюбу із нею, однак будівництво було здійснено за кредитні кошти під заставу цієї земельної ділянки. Вселилися сторони до будинку ще до одруження, восени 2007 року. На той час він складався із однієї житлової кімнати, кухні, коридору та суміщеного санвузла, був нештукатурений, без огородження, іншого оздоблення. Навесні наступного, 2008 року сторони здійснили прибудову 1-ої житлової кімнати та заклали фундамент ще для 2-х. За період спільного проживання сторони добудували цей будинок, та майже через чотири роки, у кінці 2011 року, у зв'язку з необхідністю узаконення свого місця проживання (реєстрації), здали закінчений будівництвом житловий будинок в експлуатацію. Яку ступінь готовності складав будинок на момент вселення до нього подружжя, відповідачка визначити не може, однак, на її думку, добудовано ними спільно було не менше половини.

Крім того, апелант та її представник вказали на те, що кредит і після введення будинку в експлуатацію залишився непогашеним. Протягом всього часу спільного проживання, ОСОБА_2 постійного місця роботи та джерела стабільного доходу не мав, його заробітки були нерегулярними та мінливими. Згідно із записами його трудової книжки, за майже 9-річний період (з січня 2007 року до січня 2016 року) він має офіційний трудовий стаж 1 рік і 6,5 місяців. Три місяці (після звільнення за згодою сторін у лютому 2008 року) перебував на обліку у Центрі зайнятості. Відомості про інші можливі місця його роботи - відсутні, платежі за кредитом систематично прострочувалися. Кредит було погашено у 2013 році, перед продажем будинку. Це підтверджується АТ "Дельта Банк", який у своєму листі проінформував, що 18.05.13 дію кредитного договору було припинено у зв'язку з повним виконанням зобов'язань за ним, 17.05.13 ОСОБА_2 отримав за договором від ОСОБА_5 завдаток і вже наступного дня погасив кредит з усіма нарахованими штрафними санкціями. Отже впродовж п'яти років (із шести) погашення кредиту (із відсотками за його користування) на будівництво житлового будинку по вул. Ужанській, 35 у с. Минай здійснювалося сторонами у період шлюбу, за спільні сумісні кошти як подружжя, що є додатковим свідченням того, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, а не за особисті кошти позивача.

Позивач ОСОБА_2 та його представник скаргу не визнали та просили відхилити, При цьому позивач пояснив, що протягом всього часу спільного проживання із відповідачкою кошти на утримання сім'ї заробляв саме він, дружина таких доходів не мала. Дійсно будинок було введено в експлуатацію лише у 2011 році, фактично сторони вселилися до нього раніше. Певні роботи у ньому ще проводилися, однак незначні, і це не дає підстави вважати, що будинок було побудовано за час шлюбу. Кредит, за твердженням позивача, він погашав сам, брав його на споживчі потреби, а не тільки для будівництва. Під час продажу будинку та придбання спірної квартири він дійсно підписував документи про те, що це є спільна сумісна власність подружжя, однак вважає, що було зроблено помилково, та є дише формальністю, яка не доводить цього факту. Щодо місця проживання дітей, то позивач звертає увагу на те, що це питання не було предметом даного спору, а тому не має враховуватися при його вирішенні. Питання про виселення дітей у позові він не порушував.

Аналогічна позиція викладена й у письмових запереченнях позивача ОСОБА_2, долучених до матеріалів справи ( Т.1, а.с. 113-117). У них, він також вказує на те, що спільне проживання з відповідачкою у спірній квартирі, на його думку, є неможливим саме через її поведінку, яка відмовляється нести витрати на утримання квартири, постійно погрожує позивачеві тим, що відсудить у нього квартиру, та вчиняє з ним сварки. Він також вказує на те, що протягом спільного проживання відповідачка майже весь час перебувала у відпустці по догляду за дітьми і коштів не заробляла, а тому її вклад у сімейний бюджет був незначним.

Вислухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія перевірили законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог статті 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішкення справи, та докази на їх підтвердження та інші.

Відповідно до вимог частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи та вирішити спір у межах заявлених позовних вимог та зібраних у справі доказів.

Вирішуючи спір між подружжям про майно суд повинен обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело та час його придбання. При цьому слід враховувати також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, або погашалися протягом перебування у шлюбі та за рахунок спільних коштів.

За загальним правилом, передбаченим статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку) доход. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Загальний перелік об'єктів права спільної сумісної власності подружжя зазначений у статті 61 СК України. Крім того, статтею 62 СК України передбачено, що за певних обставин у разі спору за рішенням суду об'єктом спільної сумісної власності подружжя може бути визнано майно дружини, чоловіка, якщо за час шлюбу воно істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Водночас відповідно до статті 57 СК України не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них тощо.

В даній справі суд першої інстанції встановив, що 28 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі у подружжя народилось двоє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.06.2015 року шлюб між подружжям було розірвано, малолітніх дітей залишено проживати разом з матірю та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 600 грн. на кожну дитину.

Судом також встановлено, що 1 червня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріальнго ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за № 476 на імя ОСОБА_2, була придбана двохкімнатна квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_1 Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 1146881 від 01.06.2013 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру № 4269734.

Судом першої інстанції було зроблено висновок, що ця квартира була придбана позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 за власні кошти, оскільки була обмінена з доплатою на будинок, збудований первісним позивачем особисто протягом 2007 року до укладення шлюбу із відповідачкою. На переконання колегії цей висновок місцевого суду суперечить наявним у справі доказам, а отже є необґрунтованим.

Зокрема доведеним є те, що у квітні 2007 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу була придбана земельна ділянка в АДРЕСА_2 (кадастровий номер НОМЕР_1), право власності на яку було посвідчено Державним актом від 08.08.07 року.

На цій земельній ділянці було збудовано будинок, який введено в експлуатацію та зареєстровано у 2011 році, що підтверджується матеріалами, наявними у відповідній інвентаризаційній справі №16 ( Т.1, а.с. 177-237). Відповідно до цих матеріалів первинне обстеження збудованого будинку було здійснено у серпні 2011 року, Звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж складено в листопаді 2011 року, Декларація про готовність об'єкту до експлуатації оформлена ОСОБА_2 у грудні 2011 року ( Т.1, а.с. 214-216).

При цьому відповідно до довідки виконкому Холмівської сільської ради від 14 серпня 2007 року за №2776 на спірній земельній ділянці на момент видачі цієї довідки будівництво відсутнє, ділянка використовується для вирощування сільськогосподарської продукції ( Т.1, а.с. 202).

У Декларації про готовність об'єкту до експлуатації, яка підписана особисто ОСОБА_2 у грудні 2011 року, зазначено, що будівництво будинку фактично завершено у 2009 році ( Т.1, а.с.214).

У судовому рішенні місцевий суд не врахував зазначених вище доказів, натомість послався на інші документи, а саме: технічні умови на приєднання до електричних мереж електроустановок для населення №239/2007-Ф від 22.05.2007 року, акт здачі-прийомки виконаних робіт по бурінню розвідувально-експлуатаційної свердловини для водозабезпечення приватної забудови №2 від 01.06.2007 року та акт ВАТ «Закарпатгаз» на пуск газу від 21.09.2007 року, які факту завершення будівництва у 2007 році не підтверджують. Крім того, місцевий суд посилається на довідку Ужгородського районного КП БТІ №103/01-16 від 25.04.2014 року, яка не підтверджена матеріалами інвентарної справи, дослідженої апеляційним судом у судовому засіданні.

Колегія суддів також враховує, що у судовому засіданні в апеляційному суді обидві сторони визнали той факт, що після укладення шлюбу будівництво будинку тривало, хоча й вказують на різну ступінь його готовності.

Відповідно до вимог частини третьої статті 10 ЦПК України сторонам було роз'яснено їх право заявити клопотання про призначення судової експертизи з метою визначення ступеня готовності будівництва у різні періоди, однак вони цим правом не скористалися.

За цих обставин з врахуванням вимог статті 11, статей 57-60, статті 212 ЦПК України колегія прийшла до висновку, що факт будівництва спірного будинку саме позивачем ОСОБА_2 за особисті кошти, як і факт завершення цього будівництва до укладення шлюбу із відповідачкою належними, достатніми та допустими доказами не доведено, отде підстав вважати його особистою власністю позивача немає.

При цьому колегія враховує й факт наявності кредитних боргових зобов'язань позивача, які було погашено протягом спільного проживання сторін у шлюбі.

Зокрема встановлено, що під заставу вказаної вище земельної ділянки 22.08.07 року (до укаледння шлюбу) ОСОБА_2 оформив кредитний договір №270/ФКВ-07 з TOB "Український промисловий банк" на суму 7000 дол. США, терміном на 180 місяців. 01.07.2010 року право вимоги за цим кредитом було відступлене АТ « Дельта Банк». Погашення за цим кредитом ( включаючи тіло, відсотки, пеню та інші платежі) здійснювалося до 18 травня 2013 року, що підтверджується довідкою банку від 20 травня 2015 року ( Т.1, а.с. 145), виписками з особового рахунку ОСОБА_2 ( Т.1, а.с. 146-151) та не оспорюється сторонами.

Суд також враховує, що на момент відчуження у 2013 році сторони визнавали вказаний вище житловий будинок спільною сумісної власністю подружжя, що підтверджено у пункті 4.3. відповідного договору купівлі-продажу від 03 червня 2013 року ( Т.1, а.с. 39-40). Встановлено, що покупцем за вказаним договором купівлі-продажу виступив ОСОБА_5 При цьому відповідно до попередньо оформленого договору завдатку від 17.05.2013 року позивач отримав у ОСОБА_5 завдаток у сумі 81000,00 грн., сторони визначили вартість квартири та житлового будинку, які підлягали обміну та умови цього обміну з доплатою ( Т.1, а.с. 37-38). У результаті виконання цих зобов'язань й була придбана спірна квартира у АДРЕСА_1 При цьому, вказані правочини було вчинено позивачем за письмовою згодою з дружиною ОСОБА_1

Враховуючи викладене, колегія прийшла до висновку, що кошти, які були отримані подружжям Маняк від продажу житлового будинку у с. Минай по вул. Ужанській, 35, у відповідності до ст. 61 СК України та виходячи зі змісту самого договору (п.4.3.), є об'єктом їх спільної сумісної власності як подружжя. Придбана за ці кошти у період перебування у шлюбі квартира також є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.Питання про відступлення від засад рівності часток або про збільшення частки одного з подружжя жодна із сторін спору у даній справі не порушувала і такі підстави судом не встановлені, Вимог про реальний поділ спільного майна подружжя ( в натурі) сторони у даній справі не заявляли.

За цих обставин колегія вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати як таке, що не відповідає вимогам законності та обгрунтованості, постановивши нове рішення по суті спору. Зустрічний позов ОСОБА_1 слід задовольнити та визначити розмір часток в спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 частини за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно.

Щодо заявлених ОСОБА_2 вимог про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку, колегія судів виходить з наступного.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які, зокрема, означають можливість належним чином використовувати річ для своїх потреб за її призначенням.Право власності згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні.Стаття 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Оскільки ОСОБА_1 є співвласником спірної квартири, визнати її такою, що втратила право на користування нею з підстав, зазначених позивачем у первісному позові, неможливо. У задоволенні цієї вимоги позивача ОСОБА_7 слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 309, ст.ст.313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 жовтня 2015 року - скасувати.

В задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити. Визначити розмір часток в спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 частини за ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий:

Судді: