У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Закропивного О.В.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 18 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 15 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,40 % строком на один рік. Відповідно до умов договору, позичальника було зобов'язано щомісячно вносити грошові кошти в рахунок погашення кредиту та повернути всю суму позики у визначені строки. Кредитним договором передбачено, що у випадку порушення термінів повернення кредиту, кредитор може нараховувати штрафні санкції на суму боргу за весь час прострочення та вимагати повного виконання боргових зобов'язань.

Посилаючись на те, що в порушення умов договору, боржник протягом певного часу не проводив платежів в рахунок повернення позичених коштів у зв'язку з чим утворилась заборгованість, сума якої станом на 17 червня 2014 року становить 47 884 грн 11 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 14 434 грн 12 коп., заборгованість по процентах у розмірі 30 693 грн 60 коп., штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 2 256 грн 39 коп., позивач просив суд стягнути з відповідача указану суму заборгованості, поклавши на нього судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» 47 884 грн 11 коп. заборгованості за кредитним договором, суму сплаченого судового збору в розмірі 478 грн, а всього стягнуто 48 362 грн 11 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Судами встановлено, що 18 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 15 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,40 % строком на один рік. Відповідно до умов договору, позичальника було зобов'язано щомісячно вносити грошові кошти в рахунок погашення кредиту та повернути всю суму позики у визначені строки. Кредитним договором передбачено, що у випадку порушення термінів повернення кредиту, кредитор може нараховувати штрафні санкції на суму боргу за весь час прострочення та вимагати повного виконання боргових зобов'язань.

Відповідно до розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором така заборгованість станом на 17 червня 2014 року становить 47 884 грн 11 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 14 434 грн 12 коп., заборгованість по процентам у розмірі 30 693 грн 60 коп., штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 2 256 грн 39 коп.

Судами зазначено, що відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же термін. Як було встановлено судом першої інстанції, жодна сторона не проінформувала іншу сторону про припинених дії цього договору.

Судами було встановлено, що у 2014 році з рахунку ОСОБА_6 здійснено автоматичне погашення частини кредиту.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_6 подана заява про застосування у справі наслідків пропуску строку позовної давності (а.с. 103).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що встановлений сторонами строк дії картки було пролонговано згідно з Правилами користування платіжної картки і відповідач не оскаржувала дії банку щодо автоматичного списання коштів з її рахунків для погашення заборгованості у квітні 2014 року, тобто фактично погодилась з такими діями банку. Внаслідок указаного списання відбулось часткове погашення спірної кредитної заборгованості та перервано строк позовної давності, у зв'язку із чим у даній справі не підлягають застосуванню положення законодавства щодо наслідків пропуску строку позовної давності.

Проте, з висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

В законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За змістом заяви ОСОБА_6 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності термін дії банківської картки, виданої банком на підставі спірного кредитного договору - 1 рік, і дія цієї картки закінчилась у жовтні 2007 року. При цьому, відповідач не заперечувала, що останнє надходження готівки на картковий рахунок здійснювалось у вересня 2009 року.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці, дія картки закінчилась у жовтні 2007 року, останній платіж здійснено у вересні 2009 року, а з позовом до суду банк звернувся лише у жовтні 2014 року.

Пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, а також на те, що після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов'язань за договором від 18 жовтня 2006 року не виконав.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-167цс14 від 12 листопада 2014 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом апеляційної інстанції не враховані указані вище положення законодавства, у зв'язку із чим судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Також, суд апеляційної інстанції погодився із висновками районного суду відносно того, що строк позовної давності у справі було перервано внаслідок автоматичного списання коштів з рахунків відповідача для погашення заборгованостіу квітні 2014 року.

Однак, підстави переривання строку позовної давності встановлені ст. 264 ЦК України.

Так, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст.264 ЦК України).

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції про переривання строку позовної давності, суд апеляційної інстанції не визначив дату від якої необхідно відраховувати початок загального строку позовної давності для зобов'язання із повернення суми кредиту та відсотків, а також дату від якої необхідно відраховувати початок спеціального строку позовної давності для зобов'язання зі сплати пені та не з'ясував чи можливе застосування указаних положень ст.264 ЦК України у даній справі, враховуючи те, що переривання строку позовної давності можливе лише тоді, коли такий строк не закінчився.

Крім того, пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» судам роз'яснено, що визнавши, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі недоліки у розгляді справи не вплинули на суть ухваленого рішення, апеляційний суд згідно зі ст. 308 ЦПК України ухвалою відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення без змін і обов'язково наводить у ній мотиви, з яких доводи апеляційної скарги відхиляються.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції не навів обґрунтованих мотивів такого відхилення та не надав належної оцінки доводам відповідача, що є також порушенням вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Оскільки судом апеляційної інстанцій, у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не надано належної оцінки всім доводам сторін у справі та не встановлені і не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвала апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик