Справа № 465/42/15 Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/783/738/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цап П.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівського комунального підприємства «Сокільницьке» та ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2015 року задоволено частково позов Львівського комунального підприємства «Сокільницьке» до ОСОБА_4 та ОСОБА_3, з участю третьої особи Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», про стягнення заборгованості.

Ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь Львівського комунального підприємства «Сокільницьке» (р/р 0801 в ОДАК УСБ м. Львова, ЗКПО 20807012 МФО 325019) заборгованість станом на 04.03.2015 року за надані житлово-комунальні послуги в сумі 13011 гривень (тринадцять тисяч одинадцять) 40 копійок.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржили Львівське комунальне підприємство «Сокільницьке» та ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі Львівське комунальне підприємство «Сокільницьке» зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що суд першої інстанції неповно та необєктивно дослідив всі матеріали справи, не дав юридичної оцінки наданим доказам, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного визначення правовідносин сторін. Вважає, що відповідачі визнали заборгованість, позивач неодноразово звертався до суду із заявами про видачу судових наказів, а тому це є підставою до застосування ст. 264 ЦПК України про переривання перебігу позовної давності .

Просить рішення суду першої інстанції «в частині відмови про стягнення заборгованості боргу в розмірі 22 110, 90 грн. (борг, що виник до 01.01.2012 року) скасувати та в тій частині прийняти нове рішення, яким позов ЛКП «Сокільницьке» про стягнення боргу в розмірі 22 110, 90 грн. задовольнити у повному обсязі. Решту частини рішення залишити без змін».

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що таке є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм ЦПК України. Вказує на те, що відповідачі стали власниками квартири АДРЕСА_1 шляхом приватизації 10.02.2004 року, а тому посилання суду першої інстанції на ст.68 ЖК України є безпідставним, оскільки ця норма стосується лише наймачів квартир, а тому до даних правовідносин необхідно було застосувати норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та норми ЦК України.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції «щодо стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь Львівського комунального підприємства «Сокільницьке» заборгованість станом на 04.03.2015 року за надані житлово-комунальні послуги в сумі 13011 гривень 40 коп., а в частині стягнення заборгованості до 01.01.2012 року у сумі 22110,90 грн. відмовити у звязку з пропуском терміну позовної давності, прийняти нове рішення, яким в позові позивачу відмовити».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, ЛКП «Сокільницьке» звернулось в суд з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просило стягнути з відповідачів заборгованість за житлово комунальні послуги у розмірі 35122,30 грн., поновивши строк позовної давності.

Задовольняючи частково позов, районний суд виходив з того, що стягненню з відповідачів підлягає заборгованість у розмірі 13011,40 грн., що виникла за період з 01.01.2012 року по 01.03.2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,372 ЦК).

У відповідності до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

З матеріалів справи вбачається, що співвласниками трикімнатної квартири №173 загальною площею 62,7 кв.м по вул. Науковій,55 у м.Львові є ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які у даній квартирі і зареєстровані.

Закон України «Про житлово комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають в сфері надання та споживання житлово комунальних послуг між їх виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово комунальних послуг.

ОСОБА_3 з тим ст.4 Закону України «Про житлово комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово комунальних послуг.

За визначенням, наданим у ст.1 Закону України «Про житлово комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3).

Згідно зі ст.13 даного Закону України залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною 1 ст.1 Закону України «Про житлово комунальні послуги» встановлено, що балансоутримувачем будинку є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно із законом.

Будинок №55 по вул. Науковій з 2001 року перебуває на балансі ЛКП «Сокільницьке» та ним обслуговується.

Твердження апелянта ОСОБА_3 у тій частині, що позивач не вигравав конкурс на надання послуг, за які просить стягнути оплату, а тому така вимога є незаконною, на думку судової колегії, є безпідставними, так як згідно рішення Львівської міської ради №365 від 08.06.2007 року саме ЛКП визначені виконавцями житлово комунальних послуг у житлових будинках м. Львова.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач надає житлово комунальніпослуги, оплату яких просить стягнути з відповідачів, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами у справі це правовідносини між виконавцем послуг та споживачами послуг.

Відповідно до вимог п. 2 ст. 10 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат у загальних витратах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Послуги з утримання будинків і споруд і прибудинкових територій зобовязані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир.

Відтак, колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта ОСОБА_3 про те, що відповідачі не повинні оплачувати послуги з утримання будинків і споруд і прибудинкових територій, так як стали власниками квартири АДРЕСА_1 шляхом приватизації 10.02.2004 року.

Статтями 20, 21 Закону України Про житлово- комунальні послуги визначені обовязки споживача та виконавця житлово- комунальних послуг.

Зокрема, обовязком споживача є укладення договору на надання житлово- комунальних послуг, підготовленого на основі Типового договору, а також оплата житлово- комунальних послуг у строки , встановлені договором або законом ( п.п. 1, 5 ст. 20 Закону), а обовязком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про житлово- комунальні послуги.

Обовязок власника квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністів України № 572 від 08.10.1992 р. в редакції постанови КМ України від 24.01.2006 р.№ 45.

Таким чином власник квартири зобовязаний укласти договір про надання житлово- комунальних послуг та оплачувати їх.

Така правова позиція висловлена в ухвалі ВСУ від 06.08.2008 р. у справі за позовом ДП "Моноліт-Сервіс" до Особи №1 про укладення договору на надання житлово-комунальних послуг та стягнення суми заборгованості з оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

Оскільки обовязок споживача житлово-комунальних послуг власника житла ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі, відсутність письмових договірних відносин не є підставою для звільнення від оплати житлово- комунальних послуг.

Така правова позиція висловлена в ухвалі ВСУ від 08.04.2009 р. у справі за позовом Житлово-експлуатаційного ремонтно- будівельного управління ТОВ " Рівненський МЖК" до Особи №1 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідачі користуються житлово комунальними послугами, які надає їм позивач, не заявляли претензій щодо їх якості та обсягу, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі повинні їх оплачувати.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки(ст.257 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч.3-5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідач ОСОБА_3 надав суду письмову заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Відтак, колегія суддів вважає вірними висновки районного суду про часткове задоволення позову в межах строків позовної давності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Львівського комунального підприємства «Сокільницьке» та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: