Справа № 755/9941/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

за участі секретарів Томіленко В.В., Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «УКРГАЗПРОМПОЛІС», третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договору передачі прав вимоги недійсним,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся з позовом про визнання недійсним укладеного між відповідачами Договору № 2/15 від 19.01.2015 року передачі (відступлення) прав вимоги на вкладному (депозитному) рахунку № НОМЕР_1.

Вимоги мотивує тим, що 31.05.2011 року між ПАТ «Укргазпромбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір споживчого кредиту № 16-Ф-К/11, відповідно до умов якого ПАТ «Укргазпромбанк» надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 1 650 000 дол. США терміном до 28.05.2012 року із сплатою 12 % річних за користування кредитом.

Додатковою угодою № 15 до договору кредиту № 16-Ф-К/11 від 31.05.2011 року було погоджено графік погашення основного боргу кінцевою датою 28.05.2015 року.

ПАТ «Укргазпромбанк» свої зобов'язання за укладеним договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі визначеному договором.

З метою забезпечення виконань ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором 30.05.2012 року між ПАТ «Укргазпромбанк» та Ліванським АТ «Джей. ТІ. АР. Компані С.А.Л.» було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку банку повітряне судно «McDonnell Douglas-Boeing MD-83».

Також 21.05.2011 року між ПАТ «Укргазпромбанк» та ПрАТ «Авіакопанія «Буковина» було укладено іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку банку повітряне судно-літак «Boeing MD-82». Ще 29.11.2014 року між ПАТ «Укргазпромбанк» та ТОВ «Сергіївка Агро» було укладено договір застави, відповідно до умов якого ТОВ «Сергіївка Агро» передало в заставу силос у кількості 68 880, 4 т., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

19 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «СК «Укргазпромполіс» було укладено договір № 2/15 про передачу прав вимоги, що обліковувались на вкладному (депозитному) рахунку № НОМЕР_1, відкритому у ПАТ «Укргазпромбанк», відповідно якого ПАТ «СК «Укргазпромполіс» передало ОСОБА_1 право вимоги в сумі 3 750 000 грн. за договором банківського вкладу С-UAN-123 «Короткостроковий-14» від 22.08.2014 року, укладеного в рамках Генеральної угоди від 25.11.2009 року № С- UAN-123.

Позивач вважає, що вказаний договір є недійсним відповідно положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки при його при укладенні сторонами порушено норми ст. ст. 514, 515 ч. 1 Цивільного кодексу України, ст. ст. 58, 64, 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», постанову від 17.08.2012 року № 346 «Про затвердження Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства», Інструкцію «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затверджену постановою НБУ від 12.11.2003 року № 492 та постанову Правління НБУ №42/БТ від 22.01.2015 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку», якою встановлено обмеження щодо здійснення операцій ПАТ «Укргазпромбанк» інсайдерами, а також отримання погашення заборгованості в іншій формі, відмінній від грошової, при цьому заміна кредитора у вказаному зобов'язанні є неприпустимою, оскільки таке зобов'язання тісно пов'язане з особою кредитора.

У зв'язку з цим позивач просить задовольнити вимоги.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримала позов та викладені у ньому обставини.

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_5 просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, посилаючись на те, що вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, є безпідставними, спірним правочином жодним чином права позивача не порушені.

Представник відповідача ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс» та представник третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд повідомлено не було.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 19 січня 2015 року між ПАТ «СК «Укргазпромполіс» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 2/15 передачі (відступлення) прав вимоги на вкладних (депозитних) рахунках, відповідно до умов якого ПАТ «СК «Укргазпромполіс» передало ОСОБА_1 право вимоги по номеру вкладного рахунку № НОМЕР_1, відкритому у ПАТ «Укргазпромбанк», в сумі 3 750 000 грн. за договором банківського вкладу С-UAN-123 від 22.08.2014 року «Короткостроковий-14», укладеного в рамках Генеральної угоди від 25.11.2009 року № С-UAN-123. (а.с. 24-24 зв).

Як убачається з додатку № 1 до договору № 2/15 передачі (відступлення) прав вимоги на вкладних (депозитних) рахунках від 19.01.2015 року, на виконання п.3.1 розділу 3 договору сторони погодили, що вказані в договорі права вимоги передаються (відступаються) за ціною 3 750 000 грн. та сплачуються новим кредитором в термін до 21.01.2018 року.

Також 19.01.2015 року відповідачі підписали Акт приймання-передачі документів до Договору № 2/15 про передачу (відступлення) прав вимоги на вкладних (депозитних) рахунках від 19.01.2015 року, за яким ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс» передало, а ОСОБА_1 прийняв документи, які засвідчують права на депозитний вклад за Генеральною угодою від 25.11.2009 року № С-UAN-123, депозитним договором від 22.08.2014 року С-UAN-123 «Короткостроковий-14», додатковим договором № 4 від 24.12.2014 року до вказаного договору, платіжне доручення про зарахування коштів на депозитний рахунок згідно вказаних договорів.

До позивача від ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс» 19.03.2015 року надійшло повідомлення про передачу (відступлення) права вимоги за договором банківського вкладу від 22.08.2014 року С-UAH-123 «Короткостроковий» - 14, яким інформовано, що починаючи з 19.01.2015 року новим кредитором за вищезазначеним договором банківського вкладу є ОСОБА_1 (а.с. 25).

Правлінням Національного банку України 22.01.2015 року було прийнято постанову № 42/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банка», відповідно якої ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» віднесено до категорії проблемних строком на 180 днів. Встановлено із дня прийняття цієї постанови та до кінця строку, який визначено у пункті 1 цієї постанови обмеження в його діяльності, в тому числі: не допущення проведення активних операцій з інсайдерами, акціонерами банку та пов'язаними особами; погашення заборгованості за будь - якими активними операціями ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» приймати тільки в грошовій формі; повернення коштів інсайдерам та пов'язаним особам здійснювати за погодженням з Національним банком України.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до критеріїв, встановлених інструкцією НБУ «Про порядок регулювання діяльності банків в Україні» та Закону України «Про банки та банківську діяльність» станом на 15.12.2014 року спорідненою особою ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» є ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс».

На підставі постанови Правління НБУ «Про віднесення публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» від 07.04.2015 року № 217 до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 70 від 07.04.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «УКРГАЗПРОМБАНК», згідно з яким з 08.04.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» Ожга Є.В. Тимчасову адміністрацію в ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» запроваджено строком на 3 місяці з 08.04.2015 року по 07.07.2015 року включно.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 14.09.2015 року № 602 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 14.09.2015 року № 168 «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з даним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» з 15.09.2015 року до 14.09.2017 року, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» Ожга Є.В. строком на 2 роки з 15.09.2015 року до 14.09.2017 року.

Позивач зазначає, що укладений між відповідачами договір передачі (відступлення) прав вимоги № 02/15 від 19.01.2015 року є недійсним, оскільки між сторонами при його укладенні порушені вимоги ст. ст. 514, 515 ЦК України.

За нормою частин 1, 4, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути змінений, якщо це встановлено договором або законом.

За умовами ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до положень ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Отже, якщо інше не встановлено договором або законом, відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор та новий кредитор. При цьому боржник не є стороною у даному правочині, а лише наділений правом не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні, що визначено ч. 2 ст. 517 ЦК України, та правом висувати проти вимоги кредитора заперечення, відповідно норми ст. 518 ЦК України.

Таким чином, заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів та здійснюється без згоди боржника.

При цьому позивач не оспорює та не спростовує дійсність депозитного договору, факт його укладання і обставин розміщення відповідних коштів за ним у банку попереднім кредитором.

Разом з тим, внаслідок укладання договору відступлення права вимоги відбулася лише заміна кредитора у зобов'язанні на відповідача ОСОБА_1, а саме зобов'язання продовжувало існувати.

Отже, оскільки у первісного кредитора було право вимоги до банку вимагати повернення депозитних коштів після настання строку, обумовленого в депозитному договорі, то саме це право і буле передано новому кредитору.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України у справі №3-56гс14, згідно якої відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Відповідно ст. 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Таким чином, у даній статті йдеться про існування такого зв'язку права кредитора по відношенню до боржника, який за жодних умов не може бути перерваний з особою кредитором, у т. ч. внаслідок передання його іншим особам в порядку правонаступництва. Така нерозривність пов'язана з особистістю кредитора, а тому смерть або припинення кредитора або боржника у таких зобов'язаннях припиняє і саме зобов'язання.

Разом з тим, враховуючи те, що від імені юридичної особи діють її органи, які можуть змінюватися, юридична особа, на відміну від фізичної, може перетворюватися, розділятися, приєднуватися, виділятися щодо себе самої, що зумовлює відповідне правонаступництво, тому положення ст. 515 ЦК України не поширюється на спірні правовідносин, так як у даному випадку у разі припинення юридичної особи внаслідок її перетворення, злиття чи приєднання депозитне зобов'язання банку не припиняється, а лише переходить до правонаступника такої юридичної особи, що спростовує доводи позивача про неможливість заміни кредитора у депозитному зобов'язанні.

Депозитне зобов'язання - це грошове зобов'язання, а не особистісне зобов'язання з вчинення певних дій, а тому при поверненні депозитного вкладу особа кредитора значення не має.

Отже, депозитні зобов'язання, права за якими отримав відповідач ОСОБА_1 не є такими, ще нерозривно пов'язані з особою (особистістю) попереднього кредитора, а тому відповідні права могли бути відступлені.

До також правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 09.04.2014 року у справі № 6-12цс14.

Також положення статей 1058, 1060, 1066, 1068, 1071 ЦК України та Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ № 492 від 12.11.2003 року, які регулюють правовідносини за договорами банківського рахунку та банківського вкладу не містять жодних вказівок про те, що зобов'язання за цими договорами є нерозривно пов'язаними з особою кредитора (власника рахунку, вкладника), що, в свою чергу, свідчить про допустимість уступки права вимоги за укладеними договорами.

Таким чином відповідачі відповідно до положень ст. 512 ЦК України мали право укласти договір про відступлення права вимоги. У даному випадку власник коштів, розміщених на вкладному (депозитному) рахунку розпорядився ними у спосіб, дозволений законом, а саме, уступивши право вимоги відповідачу ОСОБА_1

Посилання позивача на висновок, який міститься у постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 року, відповідно до положень ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України судом не може бути прийнятим до уваги, оскільки предметом її розгляду була вимога про визнання зобов'язань припиненими та суд дійшов висновку щодо неможливості зміни власника рахунку, разом з тим предметом розгляду даної справи є недійсність договору.

Твердження позивача про те, що розпоряджатися коштами на депозитному рахунку має право виключно власник рахунку (вкладник) суд прийняти до уваги не може, оскільки внаслідок заміни кредитора відбувається не заміна сторони у договорі, що потребує згоди боржника, а відбувається лише заміна управленої сторони у конкретному зобов'язанні, та відповідач ОСОБА_1 став лише новим кредитором у конкретному грошову зобов'язанні.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що доводи позивача про недійсність спірного договору у зв'язку з порушеннями вимог ст. ст. 514, 515 ЦК України є необґрунтованими.

Посилання ПАТ «Укргазпромбанк», як на підставу недійсності договору від 19.01.2015 року на те, що спірний правочин суперечить ст. ст. 58, 64, 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», а також обмеженням в діяльності ПАТ «Укргазпромбанк», що встановлені постановою Правління Національного банку України від 22.01.2015 року № 42/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» суд також не може прийняти до уваги, оскільки вказана постанова була прийнята вже після укладання спірного договору, а відтак обмеження встановлені цією постановою не розповсюджують свою дію на спірний договір.

Як роз'яснено Верховним Судом України у п. 8 постанови Пленуму «Про судову практику визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Також положеннями ч. 1 ст. 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Крім того, договір, що є предметом спору, укладено між ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс» та ОСОБА_1 та правовідносини, які врегульовано постановою Правління Національного банку України від 21.01.2015 року №42/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» не можуть розповсюджуватися на угоду, стороною якої ПАТ «Укргазпромбанк» не являється.

Згідно з ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Також посилання позивача на заяви відповідачів від 03.02.2015 року, які надійшли до банку щодо забезпечення зобов'язань перед позивачем за кредитним договором суд не приймає до уваги, оскільки наведені обставин не стосуються предмету доказування у даній справі.

Отже, за викладених вище обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 509, 512-518, 1058 ЦК України, п. п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, ст. ст. 4, 10, 11, 57-64, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «УКРГАЗПРОМПОЛІС», третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договору передачі прав вимоги недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя