Справа № 352/1760/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1441/2016
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді: Вакарук В.М.

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.

секретаря: Шемрай Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 Євстахієвича до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Колоннейд Україна» про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої затримкою у відшкодуванні, пені за прострочення страхової виплати та шкоди, спричиненої стійкою втратою працездатності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 Євстахієвича на рішення Тисменицького районного суду від 12 травня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тисменицького районного суду від 12 травня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Страхова компанія «Колоннейд Україна» про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої затримкою у відшкодуванні, пені за прострочення страхової виплати та шкоди, спричиненої стійкою втратою працездатності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, зазначає, що в даних правовідносинах між сторонами виникли зобовязання щодо відшкодування матеріальної шкоди внаслідок заподіяння протиправними діями, яку боржник зобовязаний відшкодувати на загальних підставах, встановлених ст.1166 ЦК України та ст.22 ЦК України. Суд посилається на те, що таке відшкодування шкоди здійснено відповідачем, проте не врахував часу здійснення такого відшкодування та причин його затримки. Порушуючи норми матеріального права, суд вказав на те, що за відшкодуванням він звернувся лише 27.12.2013 року. Попри це, суд не розрізнив поняття права на відшкодування шкоди, яким наділений позивач, як потерпіла особа, що може вимагати такого відшкодування протягом встановленого строку для захисту свого інтересу та обовязку відшкодувати заподіяну шкоду, який лежить на відповідачу з моменту спричинення такої шкоди. Відмовляючи у відшкодуванні шкоди, повязаної із стійкою втратою працездатності, суд зіслався на відсутність підтвердженого звязку інвалідності із страховим випадком, однак дана позиція суду є невірною, оскільки дані обставини підтверджені випискою з акту огляду МСЕК, що вказує на причину інвалідності. Посилання суду першої інстанції на період дії норми Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що гарантує відшкодування потерпілому у разі інвалідності не може бути прийняте до уваги, оскільки інвалідність наступила як причинно-наслідкове явище по наслідках ДТП і була встановлена в період дії зазначеної норми Закону. Право на відшкодування потерпілого виникає з фактом встановлення йому інвалідності, а не з фактом настання страхового випадку. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Колоннейд Україна» (ПрАТ «Страхова компанія «КЮ БІ І Україна» 29.12.2015 р. змінила своє найменування) матеріальну шкоду, спричинену затримкою у відшкодуванні, у розмірі 144 442,36 грн., пеню за прострочення страхової виплати у розмірі 103 785,90 грн. та шкоду, спричинену стійкою втратою працездатності, у розмірі 16 938 грн, а всього 265 166,26 грн.

В судовому засіданні апелянт та його представник ОСОБА_3 вимоги скарги підтримали, представник ПАТ «СК «Колоннейд Україна» в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

За змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Встановлено, що внаслідок злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, який вчинено 03.01.2011 р. ОСОБА_4, позивачу спричинено тяжке тілесне ушкодження, його автомобіль фізично знищено. Постановою Тисменицького районного суду від 21.12.2011 р. кримінальну справу відносно ОСОБА_4 закрито в звязку зі звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ст.6, п.„в ст.1 Закону України «Про амністію у 2011 році» від 08 липня 2011 р.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.09.2014 р. змінено рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27.05.2014 р. у частині стягнення страхового відшкодування, з відповідача ПрАТ «СК «КЮ БІ І Україна» стягнуто на користь позивача 165 077 грн. страхового відшкодування матеріальної шкоди у звязку зі знищенням автомобіля (а.с.11-16).

Вказане рішення виконане страховою компанією 09.12.2014 р. шляхом перерахунку коштів на картковий рахунок позивача, що підтверджується копією банківської довідки (а.с.39).

Нормами глави 82 ЦК України, які регламентують питання відшкодування шкоди, не передбачено можливості відшкодування майнової шкоди з урахуванням індексу інфляції. Виключенням є лише правило ч.1 ст.1208 ЦК України, згідно якого за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду.

У відповідності до вимог абз.5 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з наступними змінами) у тому разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням кошти збільшились ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджено, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після збільшення цін і тарифів.

Встановлено, що рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача 165077 грн. страхового відшкодування матеріальної шкоди у звязку зі знищенням автомобіля набрало законної сили 23.09.2014 р., заяву про видачу виконавчого листа згідно вказаного рішення представник позивача подав 15.10.2014 р., оригінал виконавчого листа отримав в суді 13.11.2014 р., після чого звернув виконавчий лист до виконання, а вже 09.12.2014 р. на рахунок позивача поступили грошові кошти від страховика на виконання рішення суду.

Таким чином суд дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат у звязку із затримкою відшкодування матеріальної шкоди, а тому вимога про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої затримкою у відшкодуванні не підлягала до задоволення.

Звертаючись з позовною вимогою про стягнення пені за період з 04.01.2011 р. до 09.12.2014 р. у розмірі 103 785,90 грн., ОСОБА_2 посилався на правило п.36.5 ст.36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

У відповідності з вимогами п.36.2 ст.36 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст.35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобовязаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається у цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених ст.41 цього Закону, МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

З урахуванням наведених норм закону, суд першої інстанції врахував той факт, що позивач не звертався із заявою у встановленому законом порядку до страхової компанії про виплату страхового відшкодування, про що підтвердив в засіданні апеляційної інстанції представник позивача. Крім того, відповідач був визнаний цивільним відповідачем у рамках кримінальної справи, яка закінчена 21.12.2011 р., проте позивач, як потерпілий, не подавав цивільного позову у кримінальній справі, а з позовом до відповідача про стягнення страхового відшкодування, завданої злочином матеріальної шкоди, звернувся лише 27.12.2013 р. Також судом враховано, що відповідач у встановлений п.36.2 ст.36 Закону строк (не більше 90 днів) виплатив позивачу страхове відшкодування згідно рішення суду від 23.09.2014 р. За таких обставин суд дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені за прострочення страхової виплати.

Що стосується позовної вимоги про стягнення шкоди, спричиненої стійкою втратою працездатності, у розмірі 16938 грн., то дана вимога ґрунтується на передбаченому п.26.2 ст.26 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» правил, згідно якого мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, повязану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок ДТП у разі встановлення другої групи інвалідності становить 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Вказане правило закріплене у ст.26 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно до Закону України від 05.07.2012 р. «Про внесення змін до деяких законів України щодо обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що набрав законної сили з 04.11.2012 р. Таким чином, станом на дату настання страхового випадку (03.01.2011 р.) та дату встановлення позивачу другої групи інвалідності (10.09.2012 р. (а.с.41)) вказане правило ст.26 Закону ще не діяло.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності з вимогами ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З огляду на викладене, враховуючи також, що позивачем не надано належних доказів того, що він отримав інвалідність другої групи саме внаслідок ДТП, яка мала місце 03.01.2011 р., колегія суддів погоджується з висновком суду про необґрунтованість останньої позовної вимоги.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про

відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 Євстахієвича відхилити, рішення Тисменицького районного суду від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий В.М. Вакарук

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_5