АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2895/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 54 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 16 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз», третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Тальнівське управління по експлуатації газового господарства - філія публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз», про поновлення на роботі та стягнення компенсації за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернувся до суду із даним позовом, яким, з урахуванням послідуючих уточнень, просив визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, поновити його на роботі та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, мотивуючи про те, що він з 04.02.1992 працював у відповідача на різних посадах. З 01.02.1997 працював на посаді майстра внутрішньобудинкової служби, з якої був звільнений 25.01.2016 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в звязку із скороченням штату працівників згідно наказу №32П. З цим наказом не погоджується, вважає його незаконним, так як з його змістом позивача не ознайомили, будь-яких пропозицій про переведення на аналогічні посади він не отримав, звільнення відбулось без згоди профспілки «Солідарність», членом якої він є. Крім того, вважає, що реальних змін на підприємстві не відбулося, а все було чітко сплановано, щоб його звільнити.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 16.11.2016 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування вказує на доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві, та на те, що у матеріалах справи відсутні докази про звернення роботодавця до профспілки «Солідарність», членом якої є позивач, за погодженням його звільнення з роботи; згідно відповіді цієї профспілки вона не дає згоди на звільнення позивача лист №35 від 30.10.2016, так як відсутня доцільність перейменування посади «майстра», яку обіймав позивач, на посаду «старшого майстра», яка вводиться на підприємстві, з огляду на коло професійних обовязків; пропозицій перевестися на іншу роботу позивач не отримував; суд невмотивовано відхилив докази позивача, зокрема, відмову профспілки в звільненні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав та мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. Згода профспілки «Солідарність», членом якої є позивач, на його звільнення у даному випадку не була необхідною, оскільки суду не було надано належних доказів того, що на ПАТ «Черкасигаз» в дійсності діє первинна профспілкова організація «Солідарність».

Однак повністю погодитися з правильністю таких висновків суду першої інстанції колегія суддів не може.

Так при розгляді справи встановлено, що позивач з 26.01.1983 працював у підприємстві-відповідачі на різних посадах.

Наказом №32П від 25.01.2016 позивача звільнено 25.01.2016 із займаної посади майстра внутрішньобудинкової служби на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату працівників (оскаржуваний наказ). Згідно акту №3 від 25.01.2016 позивач відмовився підписувати цей наказ про звільнення з роботи.

З витягу з протоколу засідання правління ПАТ «Черкасигаз» від 01.10.2015 слідує, що на даному засіданні в звязку з затвердженням нових Правил безпеки систем газопостачання від 15.05.2015, серед іншого, вирішувалося питання проведення аналітично-розрахункових робіт з визначення оптимальної чисельності працівників для виконання обсягів робіт за їх видами для подальшого прийняття управлінських рішень щодо оптимізації чисельності та внесення змін в штатний розпис працівників товариства.

13.10.2015 начальник Тальнівського УЕГГ направив голові цехового комітету Тальнівського УЕГГ повідомлення про наступне вивільнення працівників в звязку зі змінами в організації праці та виробництва.

Наказом ПАТ «Черкасигаз» №261 від 05.11.2015 «Про зміни в штатному розписі працівників товариства», який виданий у звязку з набуттям чинності з 07.07.2015 нових «Правил безпеки систем газопостачання», затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №285 від 15.05.2015, і якими змінено обсяг робіт до виконання та їх періодичність, виведено зі штатного розпису працівників Тальнівського УЕГГ 15.01.2016, серед інших, посаду майстра внутрішньобудинкової служби, яку обіймав позивач.

Наказом ПАТ «Черкасигаз» №301 від 14.12.2015 «Про зміни в штатному розписі працівників товариства» введено в організаційну структуру Тальнівського УЕГГ з 01.01.2016, серед інших, посаду старшого майстра внутрішньобудинкової служби.

10.11.2015 позивачу направлено поштою рекомендоване повідомлення від 05.11.2015 про заплановане вивільнення, яке він отримав 12.11.2015.

Крім того, постановою старшого слідчого Звенигородської міжрайонної прокуратури від 05.08.2011 та відповідним наказом позивача відсторонено від посади майстра внутрішньобудинкової служби Тальнівського УЕГГ на період проведення досудового слідства у кримінальній справі №0 по його обвинуваченню за ч.3 ст.368 КК України (прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою).

24.12.2015 зазначена постанова старшого слідчого Звенигородської міжрайонної прокуратури від 05.08.2011 скасована і відповідним наказом позивача зобовязано приступити до виконання посадових обовязків.

Згідно відповіді т.в.о. начальника ГУНП в Черкаській області від 11.11.2016 розслідування вказаного кримінального провадження наразі триває.

11.01.2016 позивачу запропоновано переведення на вакантні посади: слюсаря з ЕРГУ IV розряду та техніка будівельно-монтажної дільниці. Однак, як вбачається із актів від 12.01.2016 та від 25.01.2016 позивач відмовився від письмового ознайомлення із запропонованими посадами.

31.12.2015 відповідно до ст. 43 КЗпП України направлено листа голові цехового комітету Тальнівського УЕГГ про отримання згоди на розірвання трудового договору з позивачем. На даний лист Тальнівським УЕГГ ПАТ «Черкасигаз» отримано відповідь про те, що позивач не є членом діючої на підприємстві профспілки.

У відповідь на відповідне звернення суду першої інстанції листом №2 та протоколом №3 від 21.10.2016 засідання профкому первинної профспілкової організації Тальнівської РПО ЧОП «Солідарність» при Тальнівському управлінні газового господарства, членом якої є позивач, суд повідомлено про те, що про профспілка заперечує проти його звільнення з підстав того, що відсутня доцільність перейменування посади «майстра», яку обіймав позивач, на посаду «старшого майстра», яка вводиться на підприємстві, з огляду на коло професійних обовязків, які є фактично ідентичними, тому позивач мав би бути переведеним на нововведену посаду старшого майстра.

Далі, відповідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно п.19 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Отже, для того, щоб звільнити працівника за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України необхідно встановити чи має місце, зокрема, скорочення штату працівників (що вказано у наказі відповідача про звільнення).

У даному випадку згідно чинного наказу №261 від 05.11.2015 ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» про зміни в штатному розписі працівників товариства п.1.1.3 по службі внутрішньобудинкового газового обладнання (у якій працював позивач) виведено із штатного розпису 6 штатних посад.

Одночасно, чинним наказом №301 від 14.12.2015 ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» про зміни в штатному розписі працівників товариства п.3.2 по службі з обслуговування внутрішньобудинкових систем газопостачання введено у штатний розпис 4 штатні посади.

Колегія суддів враховує, що право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств у ст. 64 ГК України. При цьому, незалежно від того чи закріплене таке право законодавчо чи ні, право визначати чисельність та штат працівників належить тільки власнику або уповноваженому ним органу. Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобовязаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення чисельності чи штату працівників). Але суд не вправі вирішувати питання про доцільність такого скорочення, що відносить до виключної компетенції роботодавця. Фактично, останній має право на власний розсуд вносити зміни в штатний розпис визначати чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників з одночасним прийняттям на роботу працівників іншої спеціальності чи кваліфікації, збільшити чисельність інших посад. При цьому повинні додержуватись правила щодо переведення звільнених працівників на іншу роботу за наявності вакансій і згоди таких працівників, а також правила про завчасне сповіщення виборного органу первинної профспілкової організації про звільнення працівників.

Згідно з поясненнями представника відповідача в судовому засідання вбачається, що на Тальнівському УЕГГ загалом було скорочено разом з позивачем 12 працівників в звязку з тим, що на підприємстві відбулися зміни в організації виробництва та праці, в звязку з набуттям чинності 07.07.2015 нових «Правил безпеки системи газопостачання», затверджених наказом міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 285 від 15.05.2015, якими змінено обсяг робіт до виконання та їх періодичність, викликало виробничу необхідність перерозподілу функцій та завдань, раціонального завантаження працівників.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів констатує, що підстави для звільнення позивача дійсно мали місце, так як дійсно відбулося скорочення штату працівників підприємства-відповідача.

Далі, частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У даному випадку позивачу пропонувалося переведення на доступні вакантні посади слюсаря з ЕРГУ IV розряду та техніка будівельно-монтажної дільниці від яких він відмовився, що спростовує відповідні апеляційні доводи про протилежне належними доказами по справі та поясненнями самого ж позивача в ході розгляду справи по суті судом першої та апеляційної інстанцій.

Таким чином і дана норма законодавства (ч.2 ст.40 КЗпП України) роботодавцем була дотримана.

Посилання апелянта на те, що він довгий час працював на підприємстві, в тому числі і на посаді майстра, яку було скорочено, має великий досвід роботи, тривалий безперервний стаж роботи на підприємстві, високу кваліфікацію, тому в порядку вимог ст. 42 КЗпП України має переважне право на залишення на роботі шляхом переведення його на нововведену посаду старшого майстра, колегія вважає таким, що не відповідають вимогам закону виходячи з наступного. Згідно до чинного трудового законодавства України переважене право на залишення на роботі не тотожне переважному праву на працевлаштування на нову посаду, як помилково вважає позивач. Тобто, в процесі працевлаштування осіб, які підлягають звільненню в звязку із змінами в організації виробництва і праці на вакантні чи новостворені робочі посади і місця, не діють правила про перевагу на залишення на роботі, встановлені ст. 42 КЗпП.

З доказів, наявних у справі вбачається, що нова посада старшого майстра введена у штатний розпис відповідача вперше, та для її зайняття роботодавець висунув відповідні вимоги, зокрема, і щодо наявності у працівника повної вищої освіти, яка відсутня у позивача.

Згідно ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7, ст. 40 і пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Згідно п.15 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення.

Отже, враховуючи що позивач є членом профспілки «Солідарність», при його звільненні роботодавець мав звернутися із відповідним повідомленням до вказаної організації, однак цього зроблено не було. Натомість це відповідно до положень ст. 43 КЗпП України це зробив суд при розгляді даної справи.

Отже, законодавчу вимогу про звернення до профспілки за погодженням звільнення працівника, який є її членом, у даному випадку щодо позивача також було дотримано при розгляді даної справи в суді.

При цьому суд першої інстанції вказав, що згода профспілки «Солідарність» у даному випадку є неналежним та недопустимим доказом у даній справі, так як не доведено, що на підприємстві-відповідачу діє первинна профспілкова організація «Солідарність» та не доведено, що таку організацію включено до реєстру обєднань громадян.

Однак колегія суддів з такими висновками суд погодитися не може та вважає їх помилковими.

Так особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок регулюється ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Статтею 16 вищевказаного закону передбачено, що профспілки, їх об'єднання легалізуються шляхом повідомлення на відповідність заявленому статусу.

Легалізація всеукраїнських профспілок та їх об'єднань, інших профспілок та їх об'єднань здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань.

Для легалізації профспілок, об'єднань профспілок їх засновники або керівники виборних органів подають заяви. До заяви додаються статут (положення), протокол з'їзду, конференції, установчих або загальних зборів членів профспілки з рішенням про його затвердження, відомості про виборні органи, наявність організацій профспілки у відповідних адміністративно-територіальних одиницях, про засновників об'єднань.

На підставі поданих профспілкою, об'єднанням профспілок документів легалізуючий орган у місячний термін підтверджує заявлений статус за ознаками, визначеними статтею 11 цього Закону, включає профспілку, об'єднання профспілок до реєстру об'єднань громадян і видає профспілці, об'єднанню профспілок свідоцтво про легалізацію із зазначенням відповідного статусу.

Легалізуючий орган не може відмовити в легалізації профспілки, об'єднання профспілок.

У разі невідповідності поданих документів профспілки, об'єднання профспілок зазначеному статусу легалізуючий орган пропонує профспілці, об'єднанню профспілок надати додаткову документацію, необхідну для підтвердження статусу.

Статус організацій всеукраїнської профспілки чи профспілки іншого статусу визначається статутом цієї профспілки. Про належність до певної профспілки організації, які діють на підставі статуту цієї профспілки, надсилають легалізуючому органу за місцем свого знаходження повідомлення із посиланням на свідоцтво про легалізацію профспілки, на підставі якого вони включаються до реєстру об'єднань громадян. Первинні профспілкові організації також письмово повідомляють про це роботодавця.

Профспілка підприємства, установи, організації, яка діє на підставі власного статуту, легалізується у порядку, визначеному цією статтею.

Профспілка, об'єднання профспілок набувають права юридичної особи з моменту затвердження статуту (положення). Статусу юридичної особи набувають також організації профспілки, які діють на підставі її статуту.

Профспілка, її організації, об'єднання профспілок здійснюють свої повноваження, набувають цивільних прав і беруть на себе цивільні обов'язки через свої виборні органи, які діють у межах прав, наданих їм за законом та статутом (положенням).

Згідно листа начальника управління юстиції від 05.02.2006 №21 (т.2 а.с.112) Тальнівська первинна профспілкова організація Черкаської обласної профспілки «Солідарність» при Тальнівському управлінні з експлуатації газового господарства включена до реєстру громадських організацій за №14 від 14.11.2000 та набуло статусу юридичної особи.

Також у матеріалах справи у т.2 на а.с.76-82 наявний статут Черкаської обласної профспілки «Солідарність», зареєстрований 19.10.2000 Черкаським обласним управлінням юстиції та прийнятий установчою конференцією вказаної профспілки 02.09.2000.

З листа голови районної профспілкової організації ЧОП «Солідарність» від 30.06.2015 року( т.1, а.с.241) вбачається, Тальнівська районна профспілкова організація «Солідарність» повідомила в.о. голови правління «Черкасигаз» про те, що згідно рішення зборів працівників Тальнівського УЕГГ членів профспілки «Солідарність» від 30.06.2015, головою первинного профспілкового комітету «Солідарність» при Тальнівському УЕГГ обрану ОСОБА_7

Таким чином, відмова профспілкової організації у погодженні звільнення позивача має оцінюватися судом при ухваленні рішення у даній справі.

Колегія суддів враховує, що така відмова прийнята повноважним органом профспілки (п.8.1.3 статуту профспілки), яким є її профком у повному складі, що слідує з виписки з протоколу №2 від 22.12.2015 про обрання його членів та з виписки з протоколу №3 від 21.10.2016 засідання профкому первинної профспілкової організації Тальнівської РПО ЧОП «Солідарність» при Тальнівському управлінні газового господарства щодо вирішення питання про погодження звільнення позивача де вказано про склад цього профкому. Крім того, з протоколу №2 слідує, що позивач є членом профспілки.

Як вказано у правовому висновку ВСУ у справі №6-703цс15 від 01.07.2015, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для судів України, висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

З цього слідує, що рішення профспілки про відмову у погодженні звільнення працівника не має переважного значення для суду при вирішенні питання щодо законності такого звільнення та має бути оцінено у сукупності з іншими доказами.

У даному випадку профспілка відмовилася погодити звільнення позивача, так як вважала, що відсутня доцільність перейменування посади «майстра», яку обіймав позивач, на посаду «старшого майстра», яка вводиться на підприємстві, з огляду на коло професійних обовязків, які є по суті ідентичними, відповідно, змін в організації праці в посаді, яку займав позивач не відбулося. Виходячи з того, що ОСОБА_6 має значний досвід роботи на підприємстві, тому має право зайняти нову посаду старшого майстра.

Однак з такими висновками профспілки колегія суддів не погоджується, оскільки проаналізувавши вищевикладені обставини справи та норми чинного трудового законодавства, прийшла до висновку, який викладений у даному рішенні вище про те, що підстави та процедура звільнення позивача з роботи є таким, що відповідають закону, тому вважає рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_6 є незаконним та необґрунтованим.

Таким чином колегія суддів вважає, що у даному випадку незгода профспілкового органу щодо звільнення позивача у звязку зі скороченням штату не є перешкодою для визнання такого звільнення проведеним із належним дотриманням вимог трудового законодавства.

Відповідно до положень ст.309 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Отже рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 16.11.2016 слід скасувати у звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням матеріального права з винесення нового рішення, яким в позові має бути відмовлено за безпідставністю вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 16 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз», третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Тальнівське управління по експлуатації газового господарства - філія публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз», про поновлення на роботі та стягнення компенсації за час вимушеного прогулу - скасувати.

В позові ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз», третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Тальнівське управління по експлуатації газового господарства - філія публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз», про поновлення на роботі та стягнення компенсації за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :