Номер провадження: 22-ц/785/1306/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Черевка П.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа: Комунальне підприємство «ЖКС Хмельницький» про витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні гаражем, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

встановила:

У листопаді 2012 року позивачка ОСОБА_5 (уточнюючи свої позовні вимоги) звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просила витребувати від ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з їх незаконного володіння гараж, що розташований по вул. Запорізькій, 22 у м. Одесі, визначений під літ. «XI» відповідно до плану будівель та споруд від 20.03.2014 року, усунути перешкоди у користуванні зазначеним гаражем шляхом зобовязання відповідачів звільнити і передати його позивачці, а у випадку невиконання цього у добровільному порядку здійснити примусове проникнення до даного гаражу за їх рахунок, передавши його на відповідне зберігання позивачки. Позивачка також просила стягнути з відповідачів на її користь спричинені матеріальні збитки у розмірі 874,87 грн. та моральну шкоду у розмірі 30000 грн..

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено частково.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_6 та ОСОБА_3 металевий гараж, що розташований по вул. Запорізькій, 22 у м. Одесі, визначений під літ. «XI» 6,0х3,82 м на схематичному плані будівель та споруд, виконаному КП «БТІ» Одеської міської ради від 20.03.2014 року.

Усунуто ОСОБА_5 перешкоди у користуванні металевим гаражем, що розташований по вул. Запорізькій, 22 у м. Одесі, шляхом зобовязання ОСОБА_6 та ОСОБА_3 звільнити вказаний гараж та передати ОСОБА_5 відповідні ключі від нього. У разі невиконання вказаної вимоги у добровільному порядку, здійснити примусове проникнення до гаражу за рахунок ОСОБА_6 та ОСОБА_3, передавши його ОСОБА_5 на відповідне зберігання.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суму матеріального збитку у розмірі 437,43 грн..

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суму матеріального збитку у розмірі 437,43 грн..

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суму спричиненої моральної шкоди у розмірі 5000 грн..

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суму спричиненої моральної шкоди у розмірі 5000 грн..

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати по 1166,72 грн., з кожної.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права. ОСОБА_6 апеляційну скаргу на рішення не подавала.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою доведено її право на володіння та користування спірним гаражем. Натомість відповідачами правомірність володіння та користування цим майном належними та допустимими доказами не підтверджено, тобто відповідачі без належних правових підстав користуються чужим майном, чим спричинили ОСОБА_5 як матеріальну, так і моральну шкоду.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що за адресою: АДРЕСА_1 постійно проживає та зареєстрована ОСОБА_7 (до шлюбу ОСОБА_5) ОСОБА_8, яка є її співвласником і основним квартиронаймачем. Разом з нею у цій квартирі зареєстровані і мешкають її малолітня донька ОСОБА_7 та її мати позивач по справі ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

04 серпня 2010 року між КП ЖКС «Хмельницький» та ОСОБА_5 був укладений договір найму гаража, площею 16,2 кв.м. (а.с.7, т.1).

Відповідно до п. 7 зазначеного договору строк дії договору до 04.08.2011 року та вважається пролонгованим на наступний строк, якщо жодна із сторін договору за місяць до закінчення строку дії цього договору письмово не повідомить іншу сторону про його розірвання.

З листа КП «ЖКС «Хмельницький» за № 1490 від 07.10.2013 року вбачається, що ОСОБА_5 не зверталася до КП «ЖКС «Хмельницький» ні з письмовою, ні з усною заявою про свій намір припинити дію цього договору найму гаражу, так само як і КП «ЖКС «Хмельницький» не звертався до ОСОБА_5 з аналогічними повідомленнями (а.с.85, т.1).

З зазначеного листа також вбачається, що за квартирою № 37 у будинку № 22 по вул. Запорізькій у м. Одесі закріплено вказаний гараж.

Розрахунковими документами, копії яких є в матеріалах справи, підтверджується, що ОСОБА_5, починаючи з 01.08.2010 року та по день звернення до суду, сплачувала кошти за користування гаражем, відповідно до договору найму (а.с.25-35, т.1), що підтверджує факт продовження виконання сторонами договору найму та належність позивачу відповідного права володіння та користування зазначеним гаражем.

Як було зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_3 постійно проживає у м. Кіровограді. По вул. Запорізькій у м. Одесі вона ніколи не проживала і зареєстрована не була, відповідачка ОСОБА_6 зареєстрована і проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.50 зв., т.1) і також відношення до спірного гаражу немає.

Також в суді встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_6 зайняла спірний гараж та користується ним з дозволу ОСОБА_3, яка в подальшому - 16 квітня 2013 року передала їй ключі від нього.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачам гараж офіційно не передавався, договори щодо користування спірним майном з ними не укладалися, а посилання представника відповідача на те, що право володіння і користування спірним гаражем у ОСОБА_3 виникло в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги з наступних підстав.

Як зазначила представник ОСОБА_3, за рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 22.10.2004 року за ОСОБА_9 визнано право власності ? частину квартири АДРЕСА_2.

Після смерті ОСОБА_9 право власності на зазначену частину квартири перейшло до ОСОБА_3 в порядку спадкування, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.12.2008 року.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Таким чином, зазначені правовстановлюючі документи, на які посилається представник ОСОБА_3, посвідчували право власності, як у ОСОБА_9, так і у самої ОСОБА_3 виключно на ? частини квартири АДРЕСА_2.

Інших доказів, які б засвідчували певне право ОСОБА_9 чи ОСОБА_3 саме щодо спірного гаражу, відповідачами суду представлено не було.

На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки у ОСОБА_9 жодних прав на спірний гараж не було, то відповідно ніяких прав володіння чи користування цим гаражем у ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 теж виникнути не могло.

Крім того, як було встановлено судом, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.11.2013 року рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 22.10.2004 року було скасоване та відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову, як правонаступниці ОСОБА_9, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання за нею права власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.02.2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.04.2014 року, свідоцтво ОСОБА_3 про право на спадщину від 22.12.2008 року визнано недійсним в повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_5 доведено її право на володіння та користування спірним гаражем, у той час, коли відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 правомірність володіння і користування цим майном належними і допустимими доказами не підтверджено, що свідчить про завідоме порушення ними відповідного права позивача.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Статтею 400 ЦК України встановлено, що недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Відповідно до положень статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ст. 1213 ЦК України).

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_5 щодо витребування спірного гаражу з

чужого незаконного володіння відповідачів та усунення перешкод у його користуванні є обґрунтованими.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (ст. 386 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що внаслідок незаконного використовування відповідачами гаражу за рахунок позивача, відповідачі повинні відшкодувати останній понесені нею збитки, що склали 874,87 грн., що підтверджується матеріалами справи, та моральну шкоду.

Згідно ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відносно нього самого, членів його сімї або близьких родичів, у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням або ушкодженням його майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачці завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яка спричинена відповідачами внаслідок протиправного заволодіння майном позивача, враховуючи тривалий характер страждань (порушення триває більше 4-х років), порушення спокою, що також підтверджується випискою з амбулаторної карти хворого від 11.07.2014 року вих. № 176 з якої вбачається, що у травні 2014 року ОСОБА_5 дійсно зверталася за медичною допомогою до лікаря невропатолога з приводу відчування недостатності кисню, роздратованості, тремтіння. Їй було встановлено діагноз астенічний синдром, призначено відповідне лікування, крім того позивачка є інвалідом 2-ї групи.

Враховуючи зазначені обставини, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

У ході апеляційного розгляду справи представником ОСОБА_3 ОСОБА_4 було заявлено клопотання про зупинення провадження по справі до розгляду позовної заяви ОСОБА_3 до Комунального підприємства ЖКС «Хмельницький», за участю третіх осіб Одеської міської ради та ОСОБА_5 про визнання договору оренди гаражу недійсним (а.с.235-236, т.1).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2015 року клопотання задоволено, зупинено провадження по справі (а.с.250-251, т.1).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2016 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі (а.с.29-33, т.2).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.34-38, т.2).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 липня 2016 року рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду залишені без змін.

Зазначені обставини ще раз підтверджують, що у відповідачки ОСОБА_3 відсутні правові підстави на користування спірним гаражем.

Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_10

ОСОБА_11

ОСОБА_2