Справа № 454/1743/15 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/832/16 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цап П.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника відповідача - Тарчанин О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди у зв'язку з втратою чоловіка внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Ухвалено стягнути з державного підприємства «Львіввугілля» в користь ОСОБА_2 150000 (сто п'ятдесят тисяч) грн. відшкодування моральної шкоди у зв'язку з втратою чоловіка внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач Державне підприємство «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Степова».

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права. Вказує, що районним судом не враховано доводів відповідача про те, що у відповідності до п.3 розділу 6 «Висновків комісії» Акту проведення спеціального розслідування нещасного випадку від 06.11.2014 року гірник очисного забою дільниці з видобуванням вугілля № 1 ОСОБА_6 не дбав про особисту безпеку в процесі виконання робіт на робочому місці, як старший за виконанням наряду робітників, допустив проведення робіт з транспортування обладнання волоком по підошві 122 розвідувального штреку при наявності у транспортній доріжці підошви виробки не підвищеного силового кабелю та з'єднувальної шинної коробки КПТВ-1, чим порушив пункти 2.3 «Заходів безпеки при транспортуванні обладнання волоком по підошві гірничих виробок» до «Паспорту виймальної дільниці лави №122 пл.п 7н», п.п. 1.8.1, 1.8.2., 3.3 «Інструкції з охорони праці для гірника очисного забою». Зазначає, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди, не наведено розрахунків розміру такої. Крім того, апелянт вважає безпідставними посилання позивача на Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2014 року по справі №1-9/2004 та на ст. 237-1 КЗпП України.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статті 8, 55 Конституції України передбачають, що право на судовий захист належить до основних невідчужуваних прав і свобод людини.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом, у якому просила стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля»243600 грн. моральної шкоди, обґрунтовуючи заподіяння їй такої смертю чоловіка ОСОБА_6, котра сталась внаслідок нещасного випадку під час роботи на підприємстві відповідача.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що позивачка з 23.10.1997 року перебувала у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_6.

ОСОБА_2 та ОСОБА_6 мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

При цьому ОСОБА_7 є дитиною - інвалідом, інвалідність встановлена йому до 18.03.2021 року (а.с.10-11).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що стверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1

Із 19.02.1996 року ОСОБА_6 працював на підприємствах відповідача, у тому числі із 08.02.2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року на ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля», що стверджується копією його трудової книжки.

Згідно акту про нещасний випадок Форми Н-1 №14 від 07.11.2014 року та акту проведення спеціального розслідування нещасного випадку Форми Н-5 від 06.11.2014 року ОСОБА_6 загинув під час виконання робіт у першу зміну (8.00год. - 14.00год.) на дільниці з видобування вугілля ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля», внаслідок ураження технічним електричним струмом.

Відповідно до висновків комісії із спеціального розслідування нещасного випадку, що стався ІНФОРМАЦІЯ_3 року о 11год.30 хв. на ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля», внаслідок якого загинув ОСОБА_6, основною причиною настання даного нещасного випадку було порушення технологічного процесу, а супутніми причинами - незадовільний стан електрообладнання по 122 розвідувальному штреку, до яких призвело ряд порушень законодавчих та нормативно-правових актів з охорони праці та безпеки ведення гірничих робіт з боку адміністрації ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля». Серед осіб, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, зазначено і ОСОБА_6, який порушив пункти 2.3 «Заходів безпеки при транспортуванні обладнання волоком по підошві гірничих виробок» до «Паспорту виймальної дільниці лави №122 пл.п 7н», п.п. 1.8.1, 1.8.8., 3.3 «Інструкції з охорони праці для гірника очисного забою».

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У той же час працівник також зобов'язаний знати і виконувати вимоги нормативних актів про охорону праці (ст.159 КЗпП України).

Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний характер.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з врахуванням конституційної значимості життя, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, положень ст. 23 ЦК України, роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 (з наступними змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" висновки суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди в повній мірі відповідають обставинам справи, є обґрунтованими, а тому, на думку судової колегії, є правильними.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Не можуть бути підставою для скасування рішення, на думку судової колегії, і доводи апеляційної скарги у тій частині, що у настанні смерті ОСОБА_6 є вина і самого потерпілого, оскільки дана обставина була врахована судом при визначенні розміру моральної шкоди.

Апелянт вважає безпідставними посилання позивача на Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2014 року по справі №1-9/2004 та на ст. 237-1 КЗпП України, проте колегія суддів вважає, що дана обставина не вплинула на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: