Справа № 588/693/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.06.2016 року м.Тростянець

Тростянецький районний суд Сумської області в складі: головуючої судді Линник О.С., з при секретарі Доля Н.В., з участю заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тростянець цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Тростянецький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Сумській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення в якій зазначає, що він народився 06.09.1963 року в с.Поляне Тростянецького району Сумської області. З 1986 року він разом з родиною проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1. У звязку з проведенням антитерористичних операцій він разом з дружиною переїхав проживати в ІНФОРМАЦІЯ_2,та був взятий на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України. 04 жовтня 2015 року йому стало відомо про смерть сина ОСОБА_2, який залишився проживати в м.Горлівка. Його тіло було знайдено 04.10.2015 року у квартирі №1 по вул.Шашуріна в будинку №35 в Микитівському районі міста Горлівка Донецької області, причиною смерті було набряк легенів, гостра коронарна недостатність. Заявник та його дружина поховали сина на центральному кладовищі в м.Горлівка 07.10.2015 року. Свідоцтво про смерть ОСОБА_2 було видане «Никитовским отделом ЗАГС г.Горловка Государственной регистрацинной ОСОБА_3 юстиции ДНР» (російською мовою) 14.10.2015 р. ОСОБА_2 ДНР №002621. З метою отримати свідоцтво про смерть для оформлення в подальшому спадкових прав після смерті ОСОБА_2 у листопаді 2015 року заявник звернувся до Тростянецького районний відділ ДРАЦС Головного ТУЮ у Сумській області, однак йому біло відмовлено,оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятим Тростянецьким районним відділом ДРАЦС Головного ТУЮ у Сумській області. При відсутності підстав для державної реєстрації смерті, визначених ч.1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану, державна реєстрація смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи. Тому, посилаючись на норми ст.256-259 ЦПК України заявник просить суд встановити факт, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, помер 04.10.2015 року в м.Горлівка Донецької області.

В судовому засіданні заявник підтримав свою заяву повністю та надав пояснення, аналогічні обставинам, викладеним у заяві..

Представник заінтересованої особи Тростянецький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області у судове засідання не зявився, про слухання справи був повідомлений належним чином, надав до суду письмову заяву, де просить справу слухати у його відсутності, проти задоволення заяви не заперечує (а.с.20).

Заслухавши пояснення заявника, дослідивши письмові докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно з п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Встановлено, що ОСОБА_2 народився 24.07.1985 року у м.Суми УРСР, батьками якого зазначені ОСОБА_1, ОСОБА_4, що підтверджено свідоцтвом про народження (а.с.11).

ОСОБА_2 є батьком дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджено свідоцтвом про народження дитини (а.с.12).

ОСОБА_1 є громадянином України та взятим на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території або району проведення антитерористичної операції, який постійно проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено довідкою від 18.02.2015 р. №5916/00000456 (а.с.13).

З копії довідки про причини смерті №1901 від 05.10.2015 року, виданої лікарем ОСОБА_6 «Міського відділення республіканського бюро судово-медичної експертизи Донецької народної республіки» встановлено, що ОСОБА_2 у віці 30 років помер 04 жовтня 2015 року (а.с.14).

Зі свідоцтва про смерть, виданого Нікітовстким відділом ЗАГС м.Горлівка так званої «Державної ОСОБА_7 Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки» вбачається, що ОСОБА_2 помер 04 жовтня 2015 року в м.Горлівка Нікітовський район так званої «Донецької Народної Республіки», про що зроблений актовий запис про смерть 14.10.2015 р. №417 (а.с.15).

Згідно зі ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішенням суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Відповідно до п.п.1 п.5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом МЮУ 18.10.2000 №52/5 (у ред. Наказу МЮУ 24.12.2010 №3307/5)) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: 1) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 2) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 3) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; 4) рішення суду про оголошення особи померлою; 5) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; 6) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; 7) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, згідно з додатком 1. До вищевказаного переліку також включено місто Горлівка Донецької області.

Враховуючи, що надані заявником довідка про причину смерті та свідоцтво про смерть, які не можуть бути прийняті органом державної реєстрації актів цивільного стану у якості підтвердження факту смерті ОСОБА_2, отримати свідоцтво про його смерть на бланку українського зразка у м.Горлівка в період його тимчасової окупації вочевидь неможливо, необхідно застосувати інші механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту прав, свобод і законних інтересів заявника.

При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Відповідно до розяснень п.18 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму ВСУ №15 від 25.05.98) передбачено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Згідно зі ст.14 ЦПК України рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обовязковим для органів, які реєструють такі факти або оформляють права, що виникають у звязку із встановленим судом фактом.

За таких обставин, заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки він є громадянином України, його відносини із померлим громадянином України ОСОБА_2 підтверджені свідоцтвом про народження, однак заявник не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті свого сина, що унеможливлює отримання ним свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України.

Встановлення факту смерті ОСОБА_2 має для заявника юридичне значення, так як дозволяє реалізувати права, які виникають після смерті ОСОБА_2

На підставі вищезазначеного та керуючись ст.ст.3,11, 209, 212-215, 256, 259 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

заяву задоволено повністю

Встановити юридичний факт, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, помер 04 жовтня 2015 року у місті Горлівка Донецької області.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Тростянецький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.С. Линник