У Х В А Л А

іменем україни

09 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

МаляренкаА.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - приватне акціонерне товариство «Українська охоронно-страхова компанія», про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 27 жовтня 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «Форд», номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3 та перебував під керуванням ОСОБА_4, та автомобіля марки «ЗИЛ», номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, цивільно-правова відповідальність якого застрахована у приватному акціонерному товариству «Українська охоронно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія»). У результаті ДТП автомобіль марки «Форд» отримав механічні пошкодження на загальну суму 20 093 грн. ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» виплатило їм, позивачам, страхове відшкодування у розмірі 12 045 грн. 98 коп.

Враховуючи викладене та те, що відповідач відмовився добровільно відшкодувати їм іншу частину затрат на ремонт автомобіля, позивачі просили стягнути з нього матеріальну шкоду у розмірі 9 047 грн. 02 коп., франшизу у розмірі 1 тис. грн. та моральну шкоду по 5 тис. грн. кожному позивачу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3, просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким їх позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що розмір заявленої позивачами матеріальної шкоди не перевищує ліміту страхової відповідальності ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія», тому ОСОБА_5 не повинен відшкодовувати шкоду позивачам.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 27 жовтня 2014 року сталася ДТП за участю автомобіля марки «Форд», номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3 та перебував під керуванням ОСОБА_4, та автомобіля марки «ЗИЛ», номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія».

У результаті ДТП автомобіль марки «Форд» отримав механічні пошкодження на загальну суму 20 093 грн. ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» виплатило ОСОБА_3 та ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 12 045 грн. 98 коп.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилались на те, що ОСОБА_5 відмовився добровільно відшкодувати їм різницю між страховою виплатою та матеріальною шкодою.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З системного аналізу наведених норм матеріального права можна дійти висновку, що страхова компанія відшкодовує потерпілому вартість матеріального збитку в межах ліміту відповідальності, а винний у ДТП - різницю між страховим відшкодуванням (матеріальним збитком) та вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Зі змісту наведених норм права можна зробити висновок про те, що потерпілий у ДТП має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-2587цс15 від 23 грудня 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

На наведене суди уваги не звернули та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали належної оцінки твердженням позивачів про те, що ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» визначило страхове відшкодування на рівні 12 045 грн. 98 коп., тому вони, користуючись своїм правом на обирання способу захисту свого порушеного права, пред'явили позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди до винної у ДТП особи.

Отже, суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірили доводів та наданих сторонами доказів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

А.В.Маляренко

І.М.Фаловська