УхвалА

іменем україни

29 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., ХоптиС.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ВідутаОксана Валеріївна, про захист прав споживача, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 8 серпня 2007 року між нею та закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), був укладений кредитний договір, з наступними змінами та доповненнями, відповідно до умов якого вона отримала кредит в розмірі 131 тис. доларів США та 39 328 доларів 80 центів США на сплату страхових платежів на строк до 8 серпня 2037 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору між нею та банком був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого вона передала належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що договір споживчого кредиту був укладений з порушенням принципу рівності сторін та загальних засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності й розумності, зокрема, перед його укладанням банк не надав у письмовій формі інформацію про умови кредитування, при його укладенні не надав розрахунки сукупної вартості кредиту та вартості супутніх послуг, не повідомив про валютні ризики та зміни істотних умов кредитного договору, ОСОБА_4 на підставі положень ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», просила суд визнати указаний кредитний договір та договір іпотеки, укладений на забезпечення його виконання, недійсними.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. ст. 203, 215, 627, 1049, 1054 ЦК України, дійшли до правильного висновку, про те, що кредитний договір було укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. ОСОБА_4 на момент укладення договору була вільною у виборі валюти кредитування, бажала такого кредиту, не заявляла додаткових вимог щодо нього, тривалий час виконувала умови договору.

Колегія суддів погоджується з тим, що підстав, передбачених положеннями ст. 230 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним немає, так як позивач не довела введення її в оману з боку відповідача чи обман, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим, чи укладеним через нечесну підприємницьку діяльність, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). У зв'язку з наведеним відсутні підстави для визнання недійсним похідного, акцесорного договору - договору іпотеки.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6 - 1341 цс 15 від 2 грудня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції, законність судових рішень не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта