У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Березанського міського суду Київської області від 05 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що у червні 2015 року дізналась про те, що її бабуся ОСОБА_5 30 серпня 1992 року склала заповіт на випадок своєї смерті та заповіла у рівних долях належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1. Вважає, що заповіт від 30 серпня 1992 року був складений ОСОБА_5 під тиском відповідача, який враховуючи похилий та хворобливий стан заповідачки, примушував останню скласти заповіт на його ім'я.

Заочним рішенням Березанського міського суду Київської області від 05 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року, в задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та оскаржуваними судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачкою та її представником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 склала заповіт під впливом психічного насильства всупереч її волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК України, в редакції 1963 року, яка була чинною на момент складання заповіту, кожен громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України, в редакції 1963 року, яка була чинною на момент складання заповіту, заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт.

Відповідно до ст. 57 ЦК України, в редакції 1963 року, яка була чинною на момент складання заповіту, угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Судами попередніх інстанцій надано оцінку наданим ОСОБА_2 доказам у справі та зазначено мотиви їх неприйняття. При цьому позивачкою не зазначено, яке саме психічне насильство було застосоване до ОСОБА_5

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Щодо застосування строків позовної давності, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно виходив з положень ст. 80 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла на час складання оспорюваного заповіту.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, а зводяться виключно до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскаржувані судові рішення постановлені з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для їх зміни або скасування не вбачається.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Березанського міського суду Київської області від 05 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович