Справа № 307/1330/15-ц
Провадження № 4-с/307/9/16
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року м. Тячів

Тячівським районним судом Закарпатської області в складі головуючого судді Чопик В.В., при секретарі Олексій Я.В., за участю скаржника ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, старшого державного виконавця відділу ДВС Тячівського РУЮ ОСОБА_3, розглянувши скаргу ОСОБА_1 на постанову від 10.02.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження.

В С Т А Н О В И В:

Скаржник звернувся в суд з скаргою на постанову від 10.02.2016 року про накладення арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчудження, винесену старшим державним виконавцем відділу ДВС Тячівського РУЮ ОСОБА_3, посилаючись на те, що 22.06.2015 року Тячівським районним судом видано виконавчий лист № 2/307/1330/15-ц по справі № 307/1330/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів. Даний виконавчий лист виконувався відділом ДВС Тячівського РУЮ. 10.02.2016 року старшим виконавцем відділу ДВС Тячівського РУЮ ОСОБА_3 винесена постанова про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження. Стверджує, що вказана постанова являється незаконною, винесена з грубим порушенням вимог ЗУ «Про виконавче провадження» та інших актів законодавства, які регулюють питання випадків, підстав та умов накладання арешту на майно під час примусового виконання виконавчого документу, а тому така постанова державного виконавця є незаконною та підлягає скасуванню, і є такою, що порушує права та інтереси скаржника на вільне володіння користування та розпорядження його майном. В період з березня 2015р. по лютий 2016р. ОСОБА_1 знаходився за кордоном України - в м. Москва Російської Федерації. Це підтверджуєтеся довідкою № 606 від 09.03.2016 р.. виданої Вільховецькою сільською радою. Про існування судового рішення про стягнення з нього аліментів на утримування дітей взнав з телефонних розмов, будучи за кордоном. Незважаючи на це, він постійно посилав дружині кошти на утримання дітей, а також передавав їх через знайомих мешканців с. Добрянське. Про розмір заборгованості по аліментах йому невідомо - державний виконавець не обчислив розмір заборгованості зі сплати аліментів, не складав відповідний розрахунок та не повідомив про нього його, як боржника. Накладаючи при таких обставинах арешт на все майно ОСОБА_1 та заборонивши здійснювати відчуження будь-якого майна", яке йому належить, однак, як зазначено в оскаржуваній постанові лише в межах суми боргу", а якої конкретно повинні догадуватися службові особи органів та установ, куди направлена дана Постанова для виконання, старший державний виконавець Мурга В.І. порушила його право, передбачене ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до якої право власності є непорушним і ніхто не може протиправно бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до вимог ст. 32 Закону України «Про виконавче проваджене заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення па кошти та інше майно» (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи «пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням. Статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту (статте 5 Закону України «Про виконавче провадження»). Також відповідно до даної статті після арешту майна проводиться опис боржника не пізніше протягом місяця з моменту отримання інформації про місцезнаходження майна. Відповідно ч. 3 ст. 57 вказаного вище Закону... такий арешт майна та заборона на його відчуження може бути накладена тільки в розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосоване державним виконавцем штрафів. Тобто наведена норма даного нормативного акту надає право державному виконавцю накладати арешт на майно виключно з метою його подальшої обовязкової реалізації для виконання виконавчого документу, що випливає із мети та завдання виконавчого провадження. Але старший державний виконавець наклавши арешт на все майно не мав та не має на меті реалізовувати його, а лише наклав його з метою забезпечення виконання виконавчого провадження. Однак, актами законодавства України не передбачено та не надано державному виконавцю повноважень накладати арешт на майно з метою забезпечення виконання виконавчого документу, тобто безстрокового його збереження шляхом заборони його відчуження, оскільки це суперечить загальним засадам та завданням здійснення виконавчого провадження та положенню ст. ст. 50. 55 Закону України «Про виконавче провадження», яким чітко передбачено, що арешт накладається виключно з метою збереження майна для його вилучення та подальшої реалізації, а тому державний виконавець зобовязаний був встановити строк такого вилучення та подальшої його реалізації, який тісно пов'язаний з постановою про арешт майна та перебіг такого строку починається з моменту її винесення. Крім того ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Також старший державний виконавець в порушення ч. 3 ст. 57 Закону Про виконавче провадження», не визначив в оскаржуваній постанові розмір суми стягнення і не встановив межу суми боргу. Одночасно звертає увагу суду, що боржник майже кожного місяця здійснював перерахування (сплату) аліментів на користь на утримання дітей, виходячи з того доходу, який ним був отриманий в тому чи іншому місяці від тимчасових заробітків на тій чи іншій роботі. Боржник не має постійно місця роботи, однак мав незначні та мінливі доходи, з яких здійснював відрахування аліментів на користь своєї дружини майже кожного місяця. За таких умов виходячи з вимог, що передбачені ч.2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» у старшого державного виконавця були відсутні підстави для накладання арешту на все майно та заборони його відчуження. Тому просить суд скасувати постанову від 10.02.2016 року про накладення арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчудження, винесену старшим державним виконавцем відділу ДВС Тячівського РУЮ ОСОБА_3

Скаржник та його представника в судовому засіданні вимоги скарги підтримали, посилаючись на обставини викладені в ній та просять їх задовольнити.

Подальший розгляд скарги проведено у відсутності скаржника за участі його представника.

Старший державний виконавець відділу ДВС Тячівського РУЮ ОСОБА_3 в судовому засіданні проти заявлених вимог скарги заперечила стверджуючи, що оскаржувана постанова відповідає вимогам закону, оскільки скаржник на момент її винесення мав заборговані по сплаті аліментів в розмірі 25900 грн.

Заслухавши пояснення скаржника його представника, державного виконавця Мурга В.І., дослідивши матеріали справи та виконавчого провадження №382/2 суд дійшов до наступного.

Судом встановлено, що 02.07.2015 року стягувачкою ОСОБА_5 до Тячівського районного відділу ДВС предявлено для виконання виконавчий лист № 2/307/1330/15-ц по справі № 307/1330/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

23.07.2015 року ст. державним виконавцем Токар А.В постановою відкрито виконавче провадження про примусове виконання вказаного виконавчого листа.

10.02.2016 року ст. державним виконавцем Мурга В.І. постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все майно, що належить боржнику.

Згідно чч.1,2,5 ст. 25 ЗУ « Про виконавче провадження» , державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність

боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з

моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про

примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та

зазначає, що у разі ненадання боржником документального

підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання

цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат,

пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій,

передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець

одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого

провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що

виноситься відповідна постанова.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження

надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та

боржникові.

Відповідно до ч.ч 1,2,3,4 ст. 57 ЗУ « Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про ареш майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на

його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше

наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного

виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час

відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного

робочого дня із дня виявлення майна.

Проведення опису майна боржника здійснюється не пізніше ніж

протягом місяця з моменту отримання інформації про

місце знаходження майна.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті,

може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням

виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та

проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем

штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії

постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено

заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає

органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони

на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи

майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня

після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим

установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та

органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна.

Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника

може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому

цим Законом.

Як встановлено судом державний виконавець в порушення вище вказаних норм Закону не вручив скаржнику постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з нього аліментів, не надав строк для добровільного виконання, не визначив в оскаржуваній постанові розмір суми стягнення і не встановив межу суми стягнення та не вручив її скаржнику.

Беручи до уваги наведене та ту обставину, що матеріали справи та виконавчого провадження не доведено ухилення скаржника від сплати аліментів, суд вважає, що скаргу слід задовольнити.

Керуючись ст. 207 п. 5, ст.ст. 383, 387 ЦПК України, ст. чч.1,2,5 ст. 25 ст. чч. 1,2,3,4 ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження» -

У Х В А Л И В:

Скасувати постанову від 10.02.2016 року державного виконавця відділу деравної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчудження

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 5 днів з дня її постановлення, а у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: В.В.Чопик