АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», поданою через представника Сокуренко Наталію Вікторівну, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

у квітні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просило стягнути з останньої на свою користь заборгованість по відсоткам за кредитним договором від 04.10.2006 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 18.04.2011 року по 30.09.2015 року у розмірі 6 619,19 грн. посилаючись на те, що відповідачка зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконала.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2016 року позовну заяву залишено без задоволення. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати 4 270 грн..

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що кредитні кошти не повернуті, договір не розірвано, а тому банк має право на отримання процентів за користування кредитними коштами, які нараховуються щомісячно.

Справа № 754/5585/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/14751/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Таран Н.Г.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.

Суд не застосував правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13, від 19.11.2014 року у справі № 6-160цс14. Суд не врахував факту переривання строку позовної давності, який за умовами договору складає 5 років, оскільки відбулося часткове погашення заборгованості у 2015 році. Крім того, судом неправильно стягнуто витрати на правову допомогу, а договір про надання юридичної допомоги не містить відомостей по якій справі буде представництво інтересів клієнта, надана копія договору про надання юридичної допомоги, не підтверджує понесених витрат на послуги адвоката. Не доведено, що представником затрачено 8, 30 год. робочого часу на ведення справи, акт приймання-передачі виконаних послуг відсутній.

У судовому засіданні ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у його відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.10.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNН4КР75960723, за умовами якого остання отримала строковий кредит у розмірі 2 034, 50 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 12 місяців по 04.10.2007 року.

03.10.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» примусово було списано з карткового (зарплатного) рахунку ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 4 333, 22 грн. на погашення кредитної заборгованості.

Відповідач подала заяву про застосування позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч.1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

За умовами договору кредит надано строком на 12 місяців до 04.10.2007 року.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання повернення коштів до 04.10.2007 року.

Позивач звернувся з даним позовом 25.04.2016 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Такі висновки суду про сплив позовної давності до вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами відповідають нормам матеріального права та узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16.11.2016 року № 6 -900 цс16.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності перервався визнанням у 2015 році відповідачкою боргу не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки такі кошти були списані самим позивачем без відома відповідачки. Інших доказів визнання відповідачкою боргу позивачем не надано.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини, позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать: витрати на правову допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до квитанції від 06.07.2016 року ОСОБА_2 згідно умов укладеного з адвокатом СоломінимВ.О. договору про надання правової допомоги сплачено кошти в розмірі 4 270,00 грн.

Відповідно до акта від 06.07.2016 року на надання правової допомоги відповідачці витрачено 8 год. 30 хв.

Таким чином розмір компенсації витрат на правову допомогу не перевищує граничного розміру, встановленого Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Доводи апеляційної скарги про те, що у договорі не зазначено у якій справі надається правова допомога не впливають на законність рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу, оскільки у акті про витрату робочого часу на надання правової допомоги зазначено, що правова допомога надана у даній цивільній справі. Доводи про те, що витрати на надання правої допомоги складають менш ніж 8 год. 30 хв. ґрунтуються лише на припущеннях позивача, а тому не можуть вважатися обґрунтованими.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді