Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

13 травня 2016 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Батченка О.В. при секретарі Кваша С.О., з участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 (третя особа - Товарна біржа "НЕДВИЖИМОСТЬ-САНГАЙ" про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, просив визнати дійсним, реальним та виконаним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 409 - квартири АДРЕСА_1, укладений між сторонами 20 листопада 1997 року. В обґрунтування позову позивач послався на ті обставини, що договір був укладений на біржі відповідно положень ст. 15 ЗУ "Про товарну біржу", всі його істотні умови виконані сторонами за наявності необхідного обсягу дієздатності та у відповідності до волевиявлення сторін договору, а також те, що ніхто зі сторін спірного правочину не мали з приводу його укладення ніяких претензій. Як на правові підстави позову позивач послався на ст. 4, 41, ч. 2 ст. 47, 220, 224, 227, 392 ЦК Української РСР, ст. 15 ЗУ "Про товарну біржу", ст. 203, 204, 220, 321, 392 ЦК України.

23 березня 2016 року ОСОБА_1 подав суду "заяву про уточнення позовних вимог", відповідно якої збільшив заявлені вимоги, доповнивши їх вимогою про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі ст. 392 ЦК України як за власником майна, який втратив оригінал правовстановлюючого документу.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, підтвердив викладені в позовній заяві обставини.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав, суду пояснив, що, дійсно, між ним, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на товарній біржі "НЕДВИЖИМОСТЬ-САНГАЙ" був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який сторонами виконаний повністю і щодо якого ні він, ні його мати ніяких претензій не мають.

Сторони суду також повідомили, що будь-яких перепон для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не існувало як на час укладення спірного договору, та і не існує на теперішній час.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. Відповідач ОСОБА_2 причини неявки співвідповідача, яка є його матір'ю, пояснив тяжким станом її здоров'я.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

20 листопада 1997 року на товарній біржі "НЕДВИЖИМОСТЬ-САНГАЙ" між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Раніше зазначена квартира належала на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 лютого 1997 року, зареєстрованого КП ММБТІ 10 березня 1997 року.

Сторони за угодою повністю виконали умови договору, позивач передав відповідачам грошову суму 3609 грн. 00 коп., а відповідачі передали позивачу квартиру у власність. До теперішнього часу договір ніким не оспорений.

Судом також установлено, що:

По-перше: після укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна № 409 від 20 листопада 1997 року ОСОБА_1 до КП ММБТІ з приводу державної реєстрації свого права власності на придбану нерухомість не звертався. Представлена позивачем копія спірного договору також не містить відміток КП ММБТІ про його реєстрацію у встановленому на той час законодавством порядку.

Як свідчать матеріали справи ОСОБА_1 до КП ММБТІ звертався лише 09 лютого 2016 року із замовленням на виконання робіт з технічної інвентаризації об'єкту нерухомості, про що свідчить лист КП ММБТІ від 29 лютого 2016 року. Даний лист також містить посилання на те, що станом на 28 грудня 2012 року власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 409 від 20 листопада 1997 року.

По-друге: сторонами у судовому засіданні визнано, що будь-яких перепон для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не існувало та наразі не існує, з чого слідує висновок про те, що ніхто зі сторін правочину не ухилявся і на час розгляду справи судом не ухиляється від його нотаріального посвідчення. Як слідує з пояснень відповідача, рішення про укладення договору купівлі-продажу саме на біржі, а не у нотаріуса, було прийняте з мотивів економії грошових коштів, необхідних для оформлення передачі прав власності.

Встановивши такі факти, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно ч. 1, абз. 1 ч. 2 ст. 4 ЦК УРСР цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

В силу ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод є обов'язковим лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Крім цього, згідно ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Саме про такі випадки йдеться в положеннях ст. 277 ЦК УРСР, відповідно якої договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу) Договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що договір купівлі-продажу квартири підлягає обов'язковому посвідченню нотаріально, і покупець нерухомості набуває права власності на неї за фактом його державної реєстрації. Такий висновок знайшов своє відображення в положеннях ч. 4 ст. 334 ЦК України, згідно якої, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Так, пунктом 1 наказу Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року "Про затвердження тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно" було установлено, що до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ), створеними до набрання чинності Законом України від 11.02.2010 N 1878-VI ( 1878-17 ) "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Як вбачається з обставин справи, право власності ОСОБА_1 у встановленому законом порядку КП ММБТІ зареєстроване не було. За такого, позивач не набув права власності на спірне нерухоме майно, оскільки момент набуття права власності на нерухому річ пов'язаний не тільки з укладенням відповідного договору з приводу нерухомого майна, а й фактом державного реєстрації права власності на придбане нерухоме майно.

Посилання позивача на те, що у листі КП ММБТІ від 29 лютого 2016 року він (ОСОБА_1В.) зазначений як власник квартири АДРЕСА_1 не спростовує висновків суду в тій частині що позивач не набув права власності на спірну квартиру.

Крім цього, відповідно ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

З установлених судом фактів слідує, що сторони спору не дійшли згоди по всіх істотних умовах договору купівлі-продажу. Таке полягає у свідомому порушені ними положень ЦК УРСР, який мав вищу юридичну силу порівняно з положеннями ст. 15 ЗУ "Про товарну біржу", та не укладенні договору в нотаріальній формі.

В той же час, відповідно ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Аналогічні положення знайшли своє відображення і в ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Щодо ухилення від нотаріального посвідчення договору, то за змістом ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР це повинна зробити недобросовісна сторона, а право на позов в такому разі виникає в добросовісної сторони, яка повністю або частково виконала договір. При цьому слід мати на увазі, що таке ухилення може проявлятися як у бездіяльності, так і в активній протидії посвідченню договору. Таке ухилення, крім всього іншого, повинне бути безповоротним, тобто таким, внаслідок якого добросовісна сторона повністю втрачає можливість нотаріально посвідчити правочин.

Судом установлено, що сторони спірного правочину не ухилялася і не ухиляється від його нотаріального посвідчення, можливість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є реальною.

Відповідно п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

З викладеного суд робить наступні висновки.

По-перше: положення ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, так як жодна сторона не ухилялася від нотаріального посвідчення правочину і таке посвідчення є реальним, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 в частині визнання біржового договору дійсним.

По-друге: позивач не набув права власності на квартиру АДРЕСА_1, а за такого не має права вимоги щодо визнання за ним права власності в порядку ст. 391 ЦК України, як за особою - власником майна, яка втратила на нього правовстановлюючий документ.

Таким чином, позов задоволенню не підлягає.

В силу ст. 88 ЦПК України у звязку з відмовою в позові судові витрати позивача присудженню за рахунок відповідачів не підлягають.

Керуючись ст. 210, 220, 334, 657 ЦК України, ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Батченко