Справа № 201/6338/16-ц
Провадження № 2/201/1933/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

14 грудня 2016 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря Гоц Г.Ю., за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи Житлово-будівельний кооператив № 193, Жовтневий районний відділ в місті Дніпропетровську ГУ ДМС у Дніпропетровській області, про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися із позовом до ОСОБА_2, визначивши третіми особами бкз самостійних вимог на предмет спору Житлово-будівельний кооператив № 193, Жовтневий районний відділ в місті Дніпропетровську ГУ ДМС у Дніпропетровській області, про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначили, що з 28.10.1997 по теперішній час ОСОБА_3 зареєстрована та проживає, за адресою: АДРЕСА_1, разом з дітьми - ОСОБА_4 та ОСОБА_5. За даними довідки ЖБК в даній квартирі, окрім них, зареєстрований відповідач - ОСОБА_2. Але останній проживає від них окремо - за адресою: АДРЕСА_2. За спірну квартиру комунальні послуги не сплачує, не надає грошових коштів для їх сплати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2016 шлюб між ними розірвано. Із даним позовом до суду звернувся відповідач.

В грудні 2015 року ОСОБА_2 подарував квартиру АДРЕСА_3 їх спільному сину - ОСОБА_4, що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування та витягом з державного реєстру речових прав та нерухомого майна.

З моменту добровільної зміни відповідачем свого місця проживання, позивачі неодноразово зверталися до відповідача з вимогою про зняття з реєстраційного обліку, оскільки на утриманні позивачки ОСОБА_3 знаходиться двоє дітей, аліменти відповідач не сплачує. Їй доводиться самотужки сплачувати комунальні послуги.

Перешкод в користуванні квартирою відповідачеві вони не чинили. Останній добровільно покинув квартиру, вивіз все належне йому майно з квартири, змінив місце проживання, тривалий час не проживає у квартирі, тому є таким, що втратив право користування квартирою.

Згідно із актом огляду квартири АДРЕСА_4, його особисті речі та документи в квартирі відсутні.

Тому, посилаючись на ст. 319, 391, 386, 405 ЦК України, 71, 72 ЖК України, просять позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, надавши аналогічні пояснення. Додатково пояснила, що вищевказану квартиру ОСОБА_2 подарував своєму сину ОСОБА_2 у зв'язку із тим, що він був засуджений за шахрайство. Покарання передбачало конфіскацію, у справі було предявлено цивільний позов на велику суму, тому він оформив договір дарування на сина, щоб дану квартиру не конфіскували в дохід держави та не звернули в рахунок відшкодування шкоди. Сімейне життя між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не склалося через постійні сварки та застосування фізичного насильства до неї та до дітей, у зв'язку із чим вона зверталася до правоохоронних органів. Відповідними висновками СМЕ встановлено наявність тілесних ушкоджень, спричинених відповідачем їй та сину. На даний час відповідач проживає окремо у квартирі за адресою: АДРЕСА_5, яка належить його батьку. До позивачів із вимогами про вселення у спірну квартиру не звертався, в квартирі фактично не проживає, не відвідує, комунальні послуги не сплачує. В квартирі заходяться речі, які не є його особистими, а є спільно нажитим у шлюбі. Крім того, позивач ОСОБА_3 зверталася до суду із позовом про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання сина. Рішенням суду аліменти стягнуті, але відповідач їх не сплачує.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, про дату, місце та час розгляду був повідомлений належним чином. Надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, вказавши, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, відзначивши, що в грудні 2015 року він подарував квартиру сину, коли йому виповнилося шістнадцять років, але залишається прописаним у даній квартирі. До його арешту у 2013 році він фактично проживав ІНФОРМАЦІЯ_1, але іноді бував у квартирі по Бульвару Слави, 3. Також вказав, що до листопада 2015 року він не міг користуватися квартирою, оскільки перебував в ІВК № 72 у м. Вознесенську. З листопада 2015 року він був вже на волі, але в квартирі АДРЕСА_6, не проживає, жодного разу там ночувати не залишався. В квартирі залишаються його речі меблі, телевізор, холодильник. Зазначив, що з листопада 2015 року він не разу не намагався проживати у ІНФОРМАЦІЯ_2. Наразі має намір проживати. Проте у квартирі позивач утримує декількох собак, а у нього алергія на собачу шерсть. Востаннє він був у квартирі восени 2016 року, так як його запросила донька на день народження. На даний час він жодним чином не порушує права позивачів на проживання у квартирі. Просив відломити у позові.

Представник третьої особи Соборного РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав заяву, в якій відзначив, що з моменту набрання 04.04.2016 чинності пунктом 5 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» від 10.12.2015 №888-VIII, органом реєстрації, що здійснює реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено).

Державна міграційна служба України, а також, її територіальні органи та підрозділи з 04.04.2016 не вповноважені на виконання функцій з реєстрації чи зняття з реєстрації місця проживання особи.

Представник третьої особи Житлово-будівельного кооперативу № 193, в судове засідання не зявився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв про відкладення розгляду справ не надав, про причини неявки не повідомив.

Сторони в судовому засіданні не заперечували про розгляд справи за відсутності представників третіх осіб.

Вислухавши в судовому засіданні представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), встановив таке.

Як вбачається із довідки ЖБК № 193 (а.с. 8) ОСОБА_3, ОСОБА_2 та їх діти - ОСОБА_4, ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позивачі та неповнолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, проживають за вказаною адресою.

Відповідач - ОСОБА_2 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, що не заперечувалося ним під час розгляду справи.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2016, яке набрало законної сили 19.04.2016, задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Як вбачається з нотаріально посвідченого договору дарування, 30.12.2015 ОСОБА_2 подарував квартиру АДРЕСА_3 сину - ОСОБА_4 Право власності за останнім того ж дня зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом (а.с. 14).

Згідно із актом огляду квартири АДРЕСА_7, особисті речі та документи ОСОБА_2 в квартирі відсутні (а.с. 9).

Допитана у якості свідка ОСОБА_6 пояснила суду, що вона є близькою подругою ОСОБА_3, знайома з нею десять років. ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2, потім шлюб було розірвано, шлюбні відносини припинилися з 2013 року, але вони проживали ще разом по вул. Добровольців, 6. Навесні 2015 року ОСОБА_3 з дітьми переїхала жити у квартиру на ОСОБА_7 вже без ОСОБА_2, а останній залишився жити по вул. Добровольців. Зі слів ОСОБА_3 їй відомо, що ОСОБА_2 проявляв агресію до неї, вона зверталася із позовом до нього про стягнення аліментів. Їй відомо, що квартира по вул. Добровольців належить батьку ОСОБА_2, тобто, йому є де жити.

Сідок ОСОБА_8 пояснила, що вона є подругою ОСОБА_3, знайома з нею з 2001 року. Сімя ОСОБА_3 мешкали разом у квартирі по Бульвару Слави приблизно з 2006 року по 2009 рік, а потім переїхали до квартири по вул. Добровольців. Свідок була їх сусідкою. ОСОБА_2 став агресивно поводитися із дружною та дітьми, з 2013 він жив разом із ними але в окремій кімнаті. У 2015 році ОСОБА_3 з дітьми повернулися жити на ОСОБА_7, а ОСОБА_2 залишився жити по вул. Добровольців. Чи приходів він до них у квартиру на ОСОБА_7, їй не відомо.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що вона є подругою ОСОБА_2, знайома з нею з 2011 року. Знає родину ОСОБА_2 з того часу, як вони мешкали по вул. Добровольців. Ірина повідомляла їй, що не може жити разом із ОСОБА_2, оскільки в родині постійно були сварки. ОСОБА_2 не проживає по ОСОБА_7, а наразі живе по вул. Добровольців у квартирі, яка належить його батьку.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч 1 ст. 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3, та 4 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

З державною реєстрацією права власності, як завершальною стадією визнання права власності за особою, закон пов'язує підтвердження того, що цій особі належить право користування, володіння та розпорядження майном.

Позивач ОСОБА_4, як власник квартири АДРЕСА_6, має право на захист свого права власності шляхом предявлення даного позову, оскільки наявність реєстрації відповідача порушує його право на вільне володіння і розпорядження майном.

Позивач ОСОБА_10, як член сімї власника, користувач кварти, також має право на захист свого права користування шляхом предявлення даного позову, оскільки наявність реєстрації відповідача порушує її право на вільне користування майном.

Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, виходячи зі змісту вищевказаних норм, при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суди повинні встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Вирішуючи спір, судом встановлено, що дійсно відповідач ОСОБА_2 тривалий час, зокрема з листопада 2015 року фактично не проживав за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, наймачем якої він є понад встановлений ст. 71 ЖК України строк, що не заперечувалося самим відповідачем.

Варто відзначити, що суд не приймає посилання відповідача на те, що перешкодою у проживанні в квартирі є алергія на собачу шерсть, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаного ним не надано (медичних довідок, виписок з амбулаторної карти тощо). Окрім того, відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що він вимушено покинув квартиру, має намір вселитися в квартиру, наявні поважні причин, через які він не може проживати у квартирі. Як пояснив відповідач, він з листопада 2015 року не разу не намагався проживати у ІНФОРМАЦІЯ_2, не залишався жодного разу ночувати, не порушує право на проживання осіб, що мешкають у спірній квартирі, але вказав, що має намір проживати. Такі пояснення є суперечливими, не відповідають встановленим судом обставинам, у т.ч. показанням свідків, наданим під час розгляду справи.

Суд приходить до висновку, що відповідач не довів поважність причин свого не проживання в квартирі період з листопада 2015 року по день предявлення позову (травень 2016 року).

Крім того, судом також враховано й наявність у відповідача іншого житла, окрім того, де він прописаний, та те, що втрата користування житлом є не призведе до залишення відповідача без житла.

Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд на підставі ст. 88 ЦПК України вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачів порівну понесені ними судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн., тобто по 275,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213-215, 259 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, (РНОКПП НОМЕР_1) таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7 (РНОКПП НОМЕР_2) витрати зі сплати судового збору в сумі 275,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8 (РНОКПП НОМЕР_3) витрати зі сплати судового збору в сумі 275,60 грн.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 14 грудня 2016 року. Рішення у повному обсязі cкладено 19 грудня 2016 року..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.С. Наумова