Справа №
У Х В А Л А

про відмову у забезпеченні позову

11.11.2016 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області в складі:

Головуючого судді Гончаренко Т.В.

При секретарі Блискавки А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Звенигородського районного суду заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про забезпечення позову,

в с т а н о в и в :

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з заявою про забезпечення позову. В заяві вказує, що до суду подано позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Предметом позовних вимог є стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 08.06.2011 року між позивачем та відповідачами. В заяві просять накласти арешт в рахунок забезпечення позову на належне ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 65,8 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження, в межах суми стягнення. Направити до Дніпропетровської філії державного підприємства «Інформаційний центр» МЮУ заяву про реєстрацію обтяжень не нерухоме майно, та обмежити право виїзду відповідача ОСОБА_1 за межі України до виконання своїх зобовязань.

Свою заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивує тим, що відповідач на протязі тривалого часу не виконує взяті на себе зобовязання. У банка відсутні підстави вважати, що відповідачем будуть припинені недобросовісні дії щодо виконання обовязків перед кредитором. В своїй заяві посилаються на загальні проблемні питання при здійсненні процедури стягнення кредитних коштів з боржників. Мова йдеться про передачу третім особам право власності на майно й кошти або його переховування від банку й державної виконавчої служби, а також проведення інших операцій з майном та коштами щодо позбавлення банку можливості задовольнити свої вимоги за його рахунок. Також відповідачі використовують такий спосіб ухилення від виконання зобовязань як виїзд за межі України. Вважають, що неприйняття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду.

Сторони до судового засідання не викликалися.

Враховуючи положення ст.153 ч.1 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд вивчивши подані матеріали заяви, вважає, що клопотання не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" від 22.12.2006 року визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 08.06.2011 року в сумі 122751,40 грн., вимог про право звернення стягнення на предмет застави перед судом не ставить.

Отже, нерухоме майно - квартира, загальною площею 65,8 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, не є предметом заявленого спору.

Таким чином, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» яка є стороною у справі щодо накладення арешту в рахунок забезпечення позову на належне ОСОБА_1 нерухоме майно не відповідають зібраним по справі доказам та вимогам вказаної норми закону.

Також суду не надано доказів, що ОСОБА_1 своїми несумісними діями має змогу умисно позбавитись від наявного у нього нерухомого майна, за рахунок якого можливо забезпечити виконання рішення суду(приховати нерухоме майно, продати, передати іншим особам, знищити, знецінити тощо).

Крім того позивач вимагає обмежити відповідача ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобовязань.

Що стосується забезпечення позову шляхом обмеження у праві виїзду за кордон відповідача, суд приходить до наступного:

Відповідно до ст. 124 Конституції судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу (далі - ДВС), яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV"Про виконавче провадження" (далі - Закон № 606-XIV).

З набранням чинності з 9 березня 2011 р. Закону від 4 листопада 2010 р. № 2677-VI"Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)" закріплено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України. У зв'язку із цим суди розглядали подання державних виконавців про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржників у виконавчому провадженні.

Цивільний процесуальний кодекс України доповнено ст. 377-1, якою врегульовано вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Частинами 3 і 4 ст. 22 Закону від 22 вересня 2011 р. № 3773-VI«Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що виїзд та в'їзд в Україну іноземця та особи без громадянства може бути за рішенням суду тимчасово відкладено до виконання ним майнових зобов'язань перед фізичними та юридичними особами в Україні, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України або тимчасово обмежується право виїзду з України.

Правильне застосування судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з цього питання є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина та має на меті сприяти ефективному, своєчасному і законному примусовому виконанню рішень судів та інших органів (посадових осіб).

Неприпустимість обмеження виїзду з України у спосіб, не передбачений ЦПК.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом види забезпечення позову. Перелік видів забезпечення позову визначений у ст. 152 ЦПК. Серед видів такого забезпечення у ст. 152 ЦПК не передбачено вжиття судом тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України.

Тому, враховуючи, що в цивільному процесі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151 - 153ЦПК, застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, суди не можуть застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості та виконання інших зобов'язань, оскільки це порушує норми ЦПК та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією, та вимог ст. 6 Конвенції щодо вирішення справи судом, встановленим законом.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що ухвала суду не може ґрунтуватися на припущеннях і не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 151-153 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У вимогах заяви Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про забезпечення позову за заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Копію ухвали направити сторонам.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана апеляційному суду Черкаської області через Звенигородський районний суд протягом 5 днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Звенигородського

Районного суду ОСОБА_2