Справа № 165/792/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ушаков М.М.
Провадження № 22-ц/773/1537/16 Категорія: 21 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2016 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Русинчука М.М., Овсієнка А.А.,

з участю секретаря Лимаря Р.С.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_6 про тлумачення змісту правочинів - договорів дарування житлового будинку та зобовязання внести зміни до договорів дарування, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ГригоровичаДавидюка ОСОБА_7 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 21 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 21 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_6 про тлумачення змісту правочинів - договорів дарування житлового будинку від 23 жовтня 2003 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та від 17 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та про зобовязання внести зміни до договорів дарування відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3, покликаючись на неправильне зясування та оцінку судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 жовтня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку. Абзацом 1 пункту 1 даного договору передбачено, що ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар 33/100 частини шлакобетонного житлового будинку загальною площею 116,6 кв. м., в тому числі житловою - 64,7 кв.м., з такою ж частиною господарських та побутових будівель і споруд: літньої кухні Б-1, сарая В-1, погріба з шийкою Г, вбиральні-Д, гаража-Е-1, огорожі-1, що знаходиться в м. Нововолинську по вул. Горького (на даний час -Уласа ОСОБА_8) під номером 28, Волинської області.

Абзацом 2 пункту 1 даного договору передбачено, що у власність ОСОБА_2 переходить: коридор 1-11 пл. 4,6 кв.м., коридор 1-7 пл. 8,2 кв. м., кімната 1-6 пл. 19,6 кв. м., кімната 1-8 пл. 16,8 кв. м., одна друга частина сарая В-1. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Нововолинської державної нотаріальної контори Волинської області ОСОБА_9 23 жовтня 2003 року, реєстровий №1-3985 (а.с. 52).

17 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування 67/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, з п. 1.1. якого вбачається, що ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_4 67/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами № 28, що знаходиться по вулиці ОСОБА_8 в місті Нововолинську Волинської області, а саме: в житловому будинку А-1: коридор 1-1 пл. 9,7 кв. м., кухня 1-2 пл. 10,6 кв.м., ванна 1-3 пл. 3,9 кв. м., комора 1-4 пл. 3,8 кв.м., кімната 1-5 пл. 13,4 кв. м., коридор 1-6 (бувший 1-10) пл.. 11,1 кв. м., кімната 1-7 пл. 15,0 кв. м. (бувша 1-9 пл. 14,9 кв. м.), погріб-al, ганок-а2, літня кухня-Б-1, прибудова б, 1/2 сараю-В-1, погріб з шийкою Г, вбиральня-Д, гараж Е-1, огорожа-1, гараж-б1 (без фундаменту), посвідчений приватним нотаріусом Нововолинського нотаріального округу ОСОБА_1, реєстровий номер 1071 (а.с. 83-84).

Відповідно до ст. 213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників (ст. 213 ЦК України, ст. 37 ЦПК України) в порядку позовного провадження. Тобто лише при наявності спору суд може вирішувати питання про тлумачення правочину.

За змістом даних норм тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги зясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов'язком за умови наявності спору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з вимогою про тлумачення договору дарування 67/100 частини будинку № 28 з господарсько-побутовими будівлями та спорудами по вулиці У. Самчука (бувша - Горького) в місті Нововолинську Волинської області, укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_4.

З огляду на наведене, з врахуванням того, що позивач ОСОБА_2 не є стороною зазначеного договору дарування, а відповідач ОСОБА_4 (Обдаровувана) та третя особа ОСОБА_6 (Дарувальник), які уклали даний договір дарування вимог про тлумачення даного договору не заявляють, оскільки спору між ними не існує, місцевий суд дійшов вірного висновку, про відсутність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_2 про тлумачення договору дарування 67/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 17 квітня 2015 року, укладеного між третьою особою ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_4

1 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України відповідно до якого нормою ст. 213 цього кодексу встановлено право на вимогу однієї або обох сторін тлумачення змісту правочину.

Відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з п. 9 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Таким чином, оскільки Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року не містив положень про можливість ухвалення судом рішення про тлумачення змісту правочину, з урахуванням п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року положення статті 213 цього Кодексу про тлумачення змісту правочину не можуть бути застосовані до договору дарування житлового будинку, укладеного між позивачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_6, оскільки він був укладений та виконаний ними у 2003 році, тобто до набрання законної сили Цивільним Кодексом України від 16 січня 2003 року.

Крім того, позивач заявляючи позовні вимоги про тлумачення договору-дарування, укладеного 23 жовтня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не зазначив відповідачем саме ОСОБА_6, яка є стороною цього договору, а позовні вимоги завлені лише до відповідача ОСОБА_4.

З урахуванням наведенного колегія суддів вважає, обґрунтованим висновок суду, що вимога позивача про тлумачення умов договору дарування житлового будинку від 23 жовтня 2003 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України.

Кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у спосіб, визначений Законом (ст.ст 3, 4 ЦПК України).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що підставою звернення до суду з вимогою про тлумачення змісту договору дарування житлового будинку від 23 жовтня 2003 року та договору дарування 67/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 17 квітня 2015 року є те, що ОСОБА_4 не визнає його право власності на майно, яке йому належить на підставі даного договору дарування від 23 жовтня 2003 року, чинить йому перешкоди у користуванні нерухомим майном, що йому належить.

Проте, на думку колегії суддів, фактично позивач просить шляхом тлумачення правочину вирішити питання щодо визначення часток у праві спільної сумісної власності, тобто вирішити спір по суті, але сам спір щодо різного уявлення волевиявлення кожного з учасників правочину відсутній.

За таких обставин, право позивача на визнання за ним права власності на частку у спірному майні, яке не визнається відповідачем, підлягає судовому захисту, шляхом обрання способу захисту своїх прав, який передбачений ст. 16 ЦК України, зокрема шляхом подачі позову про визнання права власності, про усунення перешкод у користуванні правом власності, про поділ спільного майна в натурі, тощо.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки судом було відмовлено позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог про тлумачення договорів дарування слід відмовити і у задоволенні позовних вимог позивача про зобовязання сторін внести зміни до договорів дарування на підставі рішення суду про тлумачення змісту правочинів та реєстрації їх у встановленому порядку, оскільки таке рішення судом ухвалено не було.

Доводи апеляційної скарги про сплату позивачем судового збору у більшому розмірі ніж необхідно не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, оскільки при ухваленні цього рішення, суд не вирішував питання розподілу судових витрат, відтак позивач не позбавлений можливості у відповідності до ст. 7 Закону України «Про судовий збір» повернути судовий збір в розмірі переплаченої суми.

Не заслуговують на увагу покликання в апеляційній скарзі на неправильне залучення судом третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_6 оскільки, згідно ч. 2 ст. 35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Покликання позивача ОСОБА_2 на те, що суд першої інстанції не вирішив питання про зупинення провадження у даній справі до вирішення справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області про визнання права власності на майно не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

З огляду на предмет спору у даній справі та в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно, правові підстави зупинення провадження в цій справі відсутні.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, та не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ГригоровичаДавидюка ОСОБА_7 відхилити, а рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 21 вересня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді