Ухвала

іменем україни

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Мазур Л.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», треті особи: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Терещенко Валентина Василівна, про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання договорів іпотеки недійсними, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року,

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що йому на підставі свідоцтва про право власності на житло належала на праві спільної часткової власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.Інші 2/3 частин вказаної квартири належали його матері ОСОБА_4 Згідно з договором купівлі-продажу від 14 червня 2006 року матір позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 продала дану квартиру з дозволу Вінницької міської ради на її реалізацію за умови забезпечення права власності неповнолітнього ОСОБА_3 Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 травня 2006 року ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_2. У подальшому 7 липня

2007 року та 14 лютого 2008 року між ОСОБА_4, та публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), яке є правонаступником ВАТ «Райффайзен банк, були укладені договори іпотеки, предметом яких була квартира АДРЕСА_2. Зазначав, що на момент укладення наведених вище договорів іпотеки він був неповнолітнім і постійно проживав у вказаній квартирі АДРЕСА_2. Передачею квартири в іпотеку порушено його права як співвласника квартири, оскільки всупереч вимогам ч.2 ст.177 СК України дані правочини вчинено без дозволу органу опіки та піклування.

Ураховуючи наведене, просив визнати квартиру АДРЕСА_2 його спільною з матір'ю власністю і визнати договори іпотеки недійсними.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від

20 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року, позов задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_3 спільним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано недійсними договори іпотеки від 7 серпня 2007 року та від 14 лютого 2008 року, укладені між ОСОБА_4 та ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», які були посвідчені приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить скасувати ухвалу апеляційного суду та змінити рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що в силу положень ч. 4 ст. 368 ЦК України та ст.175 СК України при купівлі спірної квартири у позивача ОСОБА_3 виникло право спільної сумісної власності щодо неї як у колишнього неповнолітнього власника квартири АДРЕСА_4, з відчуженням якої і придбанням іншої квартири лише на ім'я матері відбулося порушення його прав (у цій частині рішення банком не оскаржується). Суд вважав, що відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно із свідоцтвом на право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 28 грудня 2000 року, позивачу

ОСОБА_3 належала 1/3 квартири АДРЕСА_4 на праві спільної часткової власності.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27 квітня 2006 року було дозволено ОСОБА_4, яка проживає в квартирі

АДРЕСА_4, і діє за згодою батька дитини ОСОБА_5, від імені малолітнього сина ОСОБА_3, 15 травня

1996 року народження, продаж належної йому частини приватизованої квартири АДРЕСА_1 без проведення банківських операцій по вкладу на ім'я малолітнього. Також дозволено ОСОБА_4 придбати на ім'я малолітнього сина ОСОБА_3 1/3 частину квартири АДРЕСА_5 за ціною на розсуд батьків.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого

20 травня 2006 року приватним нотаріусом Вінницького нотаріального округу КовальовоюВ.М., ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_2 Договір вчинено за

10 915 грн.

Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 14 червня 2006 року, посвідченому приватним нотаріусом Вінницького нотаріального округу КовальовоюВ.М., продавець ОСОБА_4, діюча від себе та від імені малолітнього сина ОСОБА_3, продала квартиру АДРЕСА_4 Угоду було вчинено за 171 700 грн, що еквівалентно 34 000 доларів США.

Зі змісту договорів іпотеки від 7 липня 2007 року та 14 лютого

2008 року, укладених між ОСОБА_4 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль, вбачається, що відповідач ОСОБА_4 є майновим поручителем відповідача ОСОБА_5,. який є батьком позивача, в забезпечення кредитних договорів від 7 серпня 2007 року та від 14 лютого 2008 року, укладених між ОСОБА_5 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Предметом даних договорів була квартира АДРЕСА_2.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 зазначав, що він є співвласником квартири АДРЕСА_6, оскільки ОСОБА_4 продала дану квартиру з дозволу Вінницької міської ради на її реалізацію за умови забезпечення його правом власності. Однак у подальшому дана умова дотримана не була. Вважав, що подальша передача належної йому частини квартири в іпотеку порушила його право власності.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно із ч. 4. ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

З обставин справи, встановлених судами, вбачається, що спірна квартира була придбана 20 травня 2006 року, тобто в періодшлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а відчуження належної позивачу 1/3 частини квартиру АДРЕСА_1 мало місце після цього - 14 червня 2006 року.

Погоджуючись з рішення місцевого суду про визнання спірної квартири спільним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_4, апеляційний суд на вказане уваги не звернув та не з'ясував, за які кошти було придбано спірну квартиру, та чи не є вона об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Крім того, залишаючи без змін рішення місцевого суду про визнання договорів іпотеки недійсними, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що передача в подальшому нерухомості в іпотеку відбулася всупереч вимогам ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» без передньої згоди органу опіки та піклування, оспорені договори іпотеки не відповідають вимогам

ст. 203 ЦК України.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Передбачене ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 (справа № 6-1024цс16), яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів.

Викладене свідчить про передчасне постановлення апеляційним судом ухвали про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька М.К. Гримич
О.В. Кафідова Л.М. Мазур