У х в а л а

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Закропивного О.В.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: Данилевич Оксана Іванівна, Ваврищук Валентина Степанівна, про визнання заповіту недійсним, відшкодування моральної шкоди, зобов'язання вчинити певні дії, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 19 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її батько ОСОБА_10, після смерті якого відкрилась спадщина на усе належне останньому майно, у тому числі на квартиру АДРЕСА_1, а єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_10 залишилась вона, як дочка померлого.

Позивач вказувала на те, що в строки передбачені чинним законодавством звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, однак у вчиненні зазначеної нотаріальної дії їй було відмовлено з тих підстав, що 12 травня 2011 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Данилевич О.І., було посвідчено заповіт, зареєстрований у реєстрі за № 983, за умовами якого ОСОБА_10 заповів усе належне йому майно, у тому числі спірну квартиру, своєму брату - ОСОБА_7

Також, позивач вказувала на те, що згідно висновку почеркознавчої експертизи № 467 від 27 травня 2013 року, проведеної у межах розгляду відповідного кримінального провадження, встановити ким, ОСОБА_10, ОСОБА_7 чи іншою особою виконаний рукописний запис «заповіт мною прочитано вголос» у заповіті серії ВКР № 418645 від 12 травня 2011 року не виявилось можливим.

Посилаючись на те, що даний заповіт був посвідчений нотаріусом під час перебування спадкодавця у хворобливому стані, у зв'язку з чим останній не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, цей заповіт не відповідав дійсній волі померлого, а відповідач, на думку позивача, вчиняв дії, які впливали на здоров'я та самопочуття її батька, а також на те, що вона має право на обов'язкову частку в спадковому майні, оскільки є інвалідом ІІ групи з дитинства і отримує пенсію у зв'язку з втратою годувальника, позивач просила суд визнати недійсним заповіт посвідчений приватним нотаріусом Данилевич О.І. та зареєстрований у спадковому реєстрі 12 травня 2011 року за № 983, зобов'язати нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом, визнати за нею право власності на спадкове майно та стягнути з відповідача ОСОБА_7 в її користь 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 14 травня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, як обов'язкову частку у спадщині, після смерті батька - ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. В решті позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті судом на підставі ухвали суду від 18 липня 2014 року у виді заборони приватному нотаріусу Ковельського міського нотаріального округу Ваврищук В.С. вчиняти нотаріальні дії, які полягають у видачі відповідачеві ОСОБА_7 правовстановлюючих документів на майно, що належало померлому ОСОБА_10 по нотаріально посвідченому заповіту № 418654, зареєстрованому в реєстрі 12 травня 2011 року за № 983 після набрання рішенням чинності.

Додатковим рішенням Ковельського міськрайонного суду від 22 червня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 19 серпня 2015 року скасовано рішення Ковельського міськрайонного суду від 14 травня 2015 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_6

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні зазначених позовних вимог.

В решті рішення Ковельського міськрайонного суду від 14 травня 2015 року залишено без змін.

Скасовано додаткове рішенням Ковельського міськрайонного суду від 22 червня 2015 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (положення ст.ст. 1233-1234 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч.3 ст. 1223 ЦК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є донькою, а ОСОБА_7 - братом, ОСОБА_10, якому на праві власності належить квартира АДРЕСА_2.

12 травня 2011 року ОСОБА_10 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів все належне йому майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і все те, що буде належати йому на день смерті та на що за законом матиме право в тому числі квартиру АДРЕСА_3, ОСОБА_7 Даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Данилевич О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 983.

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелі реєстраційної служби Ковельського міського управління юстиції у Волинській області, ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Відповідно ч.2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення відповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За загальними правилами, встановленими ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦПК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Підставами визнання заповіту недійсним позивач вказувала, що воля спадкодавця на час складення заповіту не була вільною та те, що ОСОБА_10 на час складення заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Також позивач у позовній заяві підставою недійсності заповіту вказувала про безпорадний стан спадкодавця.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з актом № 743 посмертної судово-психіатричної експертизи лікарська комісія не змогла дати жодного висновку щодо психічного стану ОСОБА_10 на час складення оспорюваного заповіту. Комісією зазначено, що як покази лікарів так і їх записи, щодо стану здоров'я ОСОБА_10 є суперечливими. Також комісія вказала на суперечливість показів свідків.

Крім того, відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на день смерті ОСОБА_10 була повнолітньою.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії ВЛН № 108182 від 08 жовтня 2012 року ОСОБА_6 встановлена 2 група інвалідності з дитинства.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання недійсним заповіту серії ВКР № 418645 від 12 травня 2011 року, зобов'язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом та стягнення з відповідача ОСОБА_7 на користь позивача 5 тис. грн у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що передбачені законодавством підстави для визнання недійсним указаного заповіту відсутні, згідно із вимогами законодавства нотаріус був позбавлений права видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом через відсутність в останньої правовстановлюючих документів на спадкове майно, а позовні вимоги про стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягають, у зв'язку із їх недоведеністю.

Задовольняючи позов в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/2 частину спадкового майна - квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є інвалідом другої групи з дитинства, отримує призначені їй пенсію у зв'язку з втратою годувальника і державну соціальну допомогу, у зв'язку із чим на час відкриття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_10 набула право на обов'язкову частку в спадковому майні на підставі ст. 1241 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в указаній частині позовних вимог та ухвалюючи в цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на момент смерті спадкодавця позивач не мала документального підтвердження свого права на обов'язкову частку в спадковому майні, а тому станом на момент смерті її батька ОСОБА_6 не відносилась до осіб визначених ч. 1 ст. 1241 ЦК України і вимоги щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину спадкового майна задоволенню не підлягають.

При цьому судом апеляційної інстанції указано, що згідно з довідкою Управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку ОСОБА_6 перебуває на обліку в управлінні з 08 жовтня 2012 року.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з висновками суду першої інстанції, з якими погодився і суд апеляційної інстанції, в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним заповіту серії ВКР № 418645 від 12 травня 2011 року, зобов'язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом та стягнення з відповідача ОСОБА_7 на користь позивача 5 тис. грн у відшкодування моральної шкоди.

Розглядаючи справу в цій частині, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у зв'язку із чим рішення суду першої інстанції в частині, що не скасована апеляційним судом, відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 19 серпня 2015 року, в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним заповіту серії ВКР № 418645 від 12 травня 2011 року, зобов'язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом та стягнення з відповідача ОСОБА_7 на користь позивача 5 тис. грн у відшкодування моральної шкоди відповідають вимогам закону й підстави для скасування оскаржених судових рішень в цій частині відсутні.

Проте, з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_6 права власності на обов'язкову частку у спадковому майніпогодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення у вказаній частині не відповідаютьз огляду на наступне.

Обґрунтовуючи наявність в неї права на спадкове майно, позивач посилалась на те, що вона має право на обов'язкову частку в спадщині після смерті батька, оскільки є інвалідом 2 групи з дитинства, зокрема знаходиться на обліку у Волинській обласній психіатричній лікарні №1 м. Луцька з 04 грудня 1991 року і отримує державну соціальну допомогу як інвалід з дитинства 2 групи та пенсію у зв'язку з втратою годувальника, тобто є повнолітньою непрацездатною дитиною спадкодавця.

Заперечуючи право позивача на обов'язкову частку у спадщині відповідач посилається на ту обставину, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_10 позивача ОСОБА_6 не було визнано у передбаченому законом порядку інвалідом.

Стороною позивача не заперечується та обставина, що соціальна допомога, як інваліду з дитинства 2 групи, була призначена ОСОБА_6 08 жовтня 2012 року.

Однак, як убачається з довідки Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцька № 1196/2-22.14 від 24 березня 2014 року, ОСОБА_6 з 04 грудня 1991 року знаходиться на обліку у Волинській обласній психіатричній лікарні №1 м. Луцьк.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основи соціальної захищеності інвалідів в Україні визначає Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», який гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина.

Згідно зі ст. 2 указаного Закону інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті (ст. 4 Закону).

Захист прав, свобод і законних інтересів інвалідів забезпечується в судовому або іншому порядку, встановленому законом (ст. 6 Закону).

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 Конвенції про права інвалідів, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про права інвалідів і Факультативного протоколу до неї», держави-учасниці вживають усіх належних і ефективних заходів для забезпечення рівних прав інвалідів на володіння майном і його успадкування, на управління власними фінансовими справами, а також на рівний доступ до банківських позик, іпотечних кредитів та інших форм фінансового кредитування й забезпечують, щоб інваліди не позбавлялися довільно свого майна.

Положеннями ст. 1241 ЦК України передбачено право на обов'язкову частку у спадщині, згідно з якими малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з рішенням Конституційного суду України від 11 лютого 2014 року у справі № 1-рп/2014 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_11 щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 ст. 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обов'язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов'язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Враховуючи зазначені вимоги положень законодавства, які регулюють спірні правовідносини, судам необхідно з'ясувати, чи була позивач особою, яка має право на обов'язкову частку у спадщині згідно з положенням ст. 1241 ЦК України станом на момент смерті спадкодавця.

При цьому, згідно з положеннями ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, визначається судом. При цьому суд має мотивувати відхилення питань осіб, які беруть участь у справі.

Особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту, заявляти відвід експерту, давати пояснення експерту, знайомитися з висновком експерта, просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Посилання суду апеляційної інстанції на те, що ОСОБА_6 була оглянута органами МСЕК 08 жовтня 2012 року, за наслідками чого їй була встановлені відповідна група інвалідності вже після смерті батька не свідчить про належне встановлення необхідних обставин справи, а саме факту непрацездатності останньої станом на момент смерті спадкодавця, що є визначальним для правильного застосування ст. 1241 ЦК України до вирішення спірних правовідносин. Не встановлено указаних обставин і судом першої інстанції.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до передчасного вирішення справи в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_6 права власності на обов'язкову частку у спадковому майні після смерті її батька та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 19 серпня 2015 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на обов'язкову частку у спадковому майні, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2015 року, в частині, яка не скасована рішенням апеляційного суду Волинської області від 19 серпня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик