н/п 2/490/2345/2016 Справа № 490/5532/16-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 листопада 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1,

при секретарі ОСОБА_2,

за участю позивачки, її представника ОСОБА_3, відповідача та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, -

встановив:

В травні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача , в якому просила визнати недійсним договір дарування , укладений між ними 07 жовтня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом ММНО ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі № 436 , за яким вона подарувала ОСОБА_6 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Остаточно в обгрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що уклала цей договір внаслідок помилки , адже при укладенні цього договору дарування належної їй квартири , яка є її єдиним житлом, вважала, що укладає договір довічного утримання. Так, як до укладання цього договору, так і після вона залишилася проживати в цій квартирі, проте розраховувала на постійну допомогу від відповідача як матеріальну, так і побутову, оскільки потребувала такої допомоги через похилий вік та стан здоров'я. Представник позивача зазначала про застосування до спірних правовідносин і ст. 229 ЦК України.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, просила про його задоволення з тих підстав, що помилилася щодо наслідків договору. Вона дійсно довіряла ОСОБА_6. Вона є старою та хворою людиною, одинока, не мала родичів, які б здійснювали за нею догляд чи надавали допомогу. В 2011 році він їй єдиний допоміг , коли вона отримала перелом хребта, доглядав за нею, купував ліки , возив до лікарні, привозив їжу, до неї приходили допомагати і його мати, і діти. Тому вона погодилася на його пропозицію укласти договір дарування квартири, бо довіряла йому і не мала більше на той час на кого покластися і на кого розраховувати по допомогу. На час укладання договору сумніви у неї виникли лише стовоно оформлення угоди у приватного, а не державного нотаріуса, щодо умов договору вона погодилася, нотаріус дійсно їй роз'яснив усі наслідки договору, проте вона не думала ні про умови дарування, ні про наслідки, так як була одинокою і вважала ОСОБА_6 близькою людиною. Проте останнім часом він вже не допомагає їй так, як раніше, їжу привозить раз на три дні, вона самостійно сплачує комунальні послуги (і за власний кошт, і самостійно ходить до платіжної каси), він навіть відмовляється возити її до лікарні на її прохання, мотивуючи браком часу та віддаленістю проживання.

На теперішній час вона помирилася з родичами з боку чоловіка , з якими перебувала у ссорі з 1993 року , вони їй допомагають, опікуються нею, вона дуже полюбила маленьку онучку і бажала б , щоб квартира після її смерті належала дівчинці.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позовній заяві підстав.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову , оскільки позивачка сама звернулася до нього в 2011 році по допомогу, він весь цей час допомагав їй безкорисливо, нічого не очкуючи взамін, боє людиною віруючою. Бабуся спочатку заповідала йому свою квартиру, а згодом, маючи намір виїхати на постійне місце проживання до родичів в Россію, вони вирішили оформити право власності на нього на квартиру. Він інколи не відмовлявся від надання допомоги бабусі, щиро їй допомагав, а від квартири не відмовився, оскільки є багатодітним батьком. З грудня 2009 року він разом з дружиною ОСОБА_8 організували діяльність дитячого будинку сімейного типу, виховують шість прийомних дітей та шість рідних дітей. Ставлення до позивачки ні у нього, ні у його родини не змінилося ні до укладення договору дарування, ні після, він , його мати та діти як їй допомагали і опікувалися , так і продовжували це робити. Він пропонував їй переїхати до нього в будинок, здійснити ремонт у квартирі, вивезти зайве, поміняти вікна, проте вона сама не дозволяла йому це зробити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з викладених в письмових запереченнях підстав. Зазначив, що з пояснень позивачки та нотаріуса слідує, що ОСОБА_9 чітко усвідомлювала умови і наслідки договору дарування і висловлювала свої наміри саме на дарування квартири. Тим більше, що вона вже мала досвід укладання договору довічного утримання перед цим, отже розуміли відмінності між цими видами цивільних договорів. А її твердження стосовно того, що після укладання договору ОСОБА_6 став менше їй допомагати спростовується показами свідків під час розгляду справи.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи доходить до наступного.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлено, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1970 року і по теперішній час зареєстрована та проживає одна в ІНФОРМАЦІЯ_2. Квартира належала їй на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого ВО СЗ імені 61 Комунара м. Миколаєва від 25 січня 1994 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2003 року по справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_11М, про розірвання договору довічного утримання, позов задоволено, розірвано договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом 06 лютого 1996 року, між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 З рішення суду вбачається,що ОСОБА_11 не виконувала свої зобов'язання відносно догляду та утримання ОСОБА_10

Позивачка є людиною похилого віку, перебуває на диспансерному обліку в амбулаторії № 3 КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5»; є інвалідом ІІ групи з 1980 року ( артроз правого колінного сустава, вальгусна деформація стоп, пересувається з палицею) та потребує постійного стороннього догляду з 2001 року. Встановлено діагноз: Дисцикуляторна атеросклеротична енцефалопатія ІІ-ІІ ступеню, виражений йвестибуло-атантичний синдром, церебралгічний синдром, зниження інтелектуально-мнестичних функцій, ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, м'яка форма артеріальна гіпертензія ІІ ступеню.

Як вбачається з медичних документів, наявних в матеріалах справи, 31 липня 2011 року позивачка впала вдома і отримала остеопоратичний перелом хребта.

Саме після падіння вона сама подзвонила відповідачеві ( з яким відвідувала одну християнську церкву та який незадовго до цього підвіз її додому з ринку) та попросила допомоги. Сторони не заперечують, що ОСОБА_6 одразу приїхав до неї, відвіз до лікарні, оплатив дослідження і здійснював потім за нею постійний догляд, поки вона лікувалася від перелому. В подальшому він також регулярно навідував її, привозив їжу та ліки, надава усіляку допомогу, яку вона просила.

19 серпня 2011 року ОСОБА_10 склала заповіт на спірну квартиру на імя ОСОБА_6

01 березня 2013 року ОСОБА_10 надала Довіреність на ім'я ОСОБА_6 на представництво своїх інтересів в судах та державних органах.

За договором дарування від 07 жовтня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 зареєстрованим за № 436, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , останній отримав в дар від позивачки квартиру АДРЕСА_2. Після укладення цього договору ОСОБА_10 продовжила проживати в ній та оплачувати комунальні послуги, користуватися субсидією на сплату цих послуг. В матеріалах нотаріальної справи міститься заява ОСОБА_6 приватному нотаріусу ОСОБА_7 про те, що він не заперечує проти подальшого проживання та користування дарувальником ОСОБА_10 набутого ним майна.

Як пояснила в судовому засіданні допитана в якості свідка приватний нотаріус ОСОБА_7, до неї звернувся за консультацією ОСОБА_6 щодо посвідчення договору дарування квартири та надав для огляду правовстановлюючі документи на квартиру. При вивченні документів з'ясувалося , що на квартиру накладено арешт ще в 2003 році судом. В зв'язку з чим , оскільки сама ОСОБА_10 є людиною похилого віку, було вирішено надати довіреність на ОСОБА_6 на представництво її інтересів для вчинення дій по зняттю цього арешту і реєстрації її права власності в державному реєстрі. 01 березня 2013 року нею і була посвідчена ця довіреність. В жовтні 2013 року після зняття арешту до неї знову звернувся ОСОБА_6, вона перевірила документи та призначила день посвідчення угоди. Договір дарування був посвідчений нею в особистій присутності обох сторін, неодноразово вона роз'яснювала ОСОБА_10, про наслідки безоплатного договору щодо переходу прав власності за договором дарування, зачитувала умови договору на російській мові. Дарувальниця їй чітко і усвідомлено пояснювала, що вона бажає саме подарувати квартиру ОСОБА_6, оскільки він є хорошою людиною, єдиною її близькою людиною. Він допомагає їй, вона довіряє йому , що він буде і надалі їй допомагати і не вижене з квартири. Тому у неї не виникло жодних сумнівів щодо вільного і усвідомленого волевиявлення сторін при укладанні саме договору дарування.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, які є сусідами позивачки чи друзями відповідача, суду підтвердили, що позивачка є одинокою людиною, проживає одна, і протягом останніх 5 років нею постійно опікується ОСОБА_6, його мати або старші діти. Вони регулярно привозять їй їжу, ОСОБА_6 власним авто відвозить до лікарні. Таку допомогу він надавав до 2013 року і в такому ж обсязі до часу її звернення до суду.

Відповідно до вимог ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд повинен установити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Суд вважає, що позивачкою на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін ( навіть перш за все самого відповідача, який не заперечував того факту, що допомагав бабусі до укладення договору , і запевняв її, що вона може і в подальшому розраховувати на його допомогу. Що за власний кошт купував їй ліки та їжу протягом усього часу їх знайомства) і письмових доказів - доведена наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: 84-річний вік позивача, її стан здоров'я ( медичними документами чітко встановлюється потреба позивачки у постійному сторонньому догляді та зниження її інтеллектуально-мнестичних та когнітивних функцій ще з 2001 року, що в свою чергу, враховуючи досить похилий її вік не могло не прогресувати) та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивачки спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачкою проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аналогічний висновок міститься й у постанові Верховного Суду України у справі № 6-372цс16 від 27 квітня 2016 року.

З огляду на викладене суд , установивши, що ОСОБА_10, як людина похилого віку і за станом здоровя потребує постійного стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилася на передачу квартири, яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжувала проживати після укладення договору дарування, у власність ОСОБА_6 лише за сподівання та умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, доходить висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача 500 грн. витрат на правову допомогу, то такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки оплата послуг адвоката згідно квитанції № 15 від 26.05.2016 року відбулася за договором, який укладався іншою особою в інтересах позивачки. Отже відсутні належні докази, що ці витрати понесла саме ОСОБА_10

Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, з відповідача судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. підлягає стягненню на користь держави.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 07 жовтня 2013 року, ппосвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстрованим за № 436, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , за яким останній отримав в дар від ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2.

Стягнути на користь держави з ОСОБА_6 551 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.А. Гуденко