АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8102/2016 Головуючий у суді першої інстанції - Винниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача Сінькевича В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 46), просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.09.2014 по 28.01.2015 в сумі 54 293 грн. 96 коп.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що наказом № 11-07/1-755/п від 14.07.2014 його було звільнено з роботи в ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» у зв'язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 15.07.2014.

Вважаючи таке звільнення незаконним у серпні 2014 року він звернувся до суду з позовом до ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.07.2014 по 19.09.2014 в розмірі 25 484 грн., відшкодування моральної шкоди та судових витрат.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2014 у задоволені позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2015 та додатковими рішеннями від 21.10.2015 та 09.12.2015 рішення суду першої інстанції скасоване та ухвалене нове, яким позов задоволено: поновлено позивача на роботі з 15.07.2014 та стягнуто з ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказаний у позовній заяві період з 16.07.2014 по 19.09.2014 в розмірі 25 484 грн. за вирахуванням виплаченої вихідної допомоги при звільненні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 залишено без змін рішення Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2015. Ухвалою Верховного Суду України від 15.10.2015 відмовлено у допуску справи до провадження Верховного Суду України.

На виконання рішення суду наказом № 11-07/1-57/ц від 29.01.2015 позивача поновлено на роботі та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказаний у рішенні суду період з 16.07.2014 по 19.09.2014.

Вважає, що він має право на виплату середнього заробітку за період з 20.09.2014 по 27.01.2015 (по день ухвалення судового рішення про поновлення на роботі).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.04.2016 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вказує, що суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про те, що чинним законодавством не передбачено можливості виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу після вирішення питання про поновлення на роботі, оскільки рішення стосовно цього приймається саме під час розгляду трудового спору про поновлення на роботі включаючи період до дня постановлення рішення. Зазначає також, що судом не враховано, що рішенням суду апеляційної інстанції від 27.01.2015 його поновлено на роботі, проте середній заробіток стягнуто не на день ухвалення рішення, а лише за період з 16.07.2014 по 19.09.2014, а тому за період 20.09.2014 по 28.01.2015 він має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно є законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством не передбачено можливості виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу після вирішення питання про поновлення на роботі, оскільки рішення стосовно цього приймається саме під час розгляду трудового спору про поновлення на роботі включаючи період до дня постановлення рішення.

З вказаним висновком суду погодитись не можливо, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № 11-07/1-65-п від 06.08.2012 ОСОБА_3 прийнято на роботу в ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на посаду інспектора відділу виробничого та оперативного контролю департаменту внутрішньої безпеки на визначений строк та наказом № 11-07/1-943/п від 01.11.2012 року позивача було зараховано на роботу постійно.

Наказом № 11-07/1-755/п від 14.07.2014 ОСОБА_3 було звільнено з роботи з 15.07.2014 відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2015 та додатковим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.03.2015 поновлено ОСОБА_3 на роботі в ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» з 15.07.2014, скасовано наказ відповідача № 11-07/1-755/п від 14.07.2014, стягнуто з ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 16.07.2014 по 19.09.2014 в сумі 25 484 грн. без утримання податку. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць у розмірі 12 742 грн. без утримання податку допущено до негайного виконання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 касаційна скарга ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» відхилена, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2015 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 15.10.2015 у допуску справи за позовом ОСОБА_3 до ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», третя особа - незалежна профспілка працівників авіаційної безпеки, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітну за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди до провадження Верховного Суду України відмовлено.

На підставі вищевказаного рішення Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2015 року відповідачем видано наказ № 11-07/1-57/ц від 29.01.2015 року про поновлення ОСОБА_3 на роботі в ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» з 15.07.2014 та виплату позивачу заробітної плати за один місяць.

Сторони не заперечували факту сплати відповідачем позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.07.2014 по 19.09.2014 в сумі 25 484 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням суду апеляційної інстанції було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.07.2014 по 19.09.2014, в межах заявлених позивачем вимог. Вказане рішення про поновлення позивача на роботу ухвалене 27.01.2015.

Отже, оскільки час вимушеного прогулу позивача становив період з 16.07.2014 (наступний день після звільнення) по 27.01.2015 включно (день ухвалення рішення суду про поновлення на роботі) та враховуючи, що період з 20.09.2014 по 28.01.2015 також є часом вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням, то позивач, в силу вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України, має безумовне право на виплату йому роботодавцем середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на викладене, колегія суддів не може погодитись з висновком суду про те, що чинним законодавством не передбачено можливості виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу після вирішення питання про поновлення на роботі, оскільки рішення стосовно цього приймається саме під час розгляду трудового спору про поновлення на роботі, оскільки такий висновок не ґрунтується на вимогах трудового законодавства та порушує право позивача, захищене законом, на виплату йому середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.09.2014 по 28.01.2015 у сумі 54 293,96 грн. обрахований позивачем з дотриманням вимог Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» і фактично визнаний відповідачем, який, в запереченнях на позов, надав власний розрахунок середнього заробітку за вказаний період і його розмір становив 54 293,96 грн.

При цьому, відповідач вказував, що такий розмір середнього заробітку підлягає зменшенню на суму виплаченої позивачу вихідної допомоги та допомоги по безробіттю.

Однак з вказаними доводами відповідача погодитись не можливо, оскільки по-перше: розмір виплаченої позивачу вихідної допомоги був утриманий роботодавцем при виплаті позивачу присудженої судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.07.2014 по 19.09.2014, що підтверджується відповідною довідкою, наявною в матеріалах справи і по-друге: пункт 32 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», на який посилається відповідач, наразі не поширюється на спірні правовідносини, оскільки вказаний пункт стосувався практики застосування ч. 3 ст. 117 КЗпП України, якою передбачалось зменшення компенсації на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи, однак ця норма права Законом України «Про внесення змін до Кодексу Законів про працю України» від 20.12.2005 виключена з Кодексу.

Водночас слід зазначити, що виплата позивачу допомоги по безробіттю здійснювалася відповідним центром зайнятості, а не відповідачем і останній не надав суду доказів відшкодування відповідачем центру зайнятості витрат на допомогу по безробіттю.

Такої ж правової позиції щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму допомоги по безробіттю дотримується й Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

З огляду на викладене, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 20.09.2014 по 28.01.2015 становить 54 293 грн. 96 коп. і підлягає стягненню з відповідача, проте з утриманням з цієї суми податків та інших обов'язкових платежів.

Так, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід вказувати про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Також, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позову і враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, то у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 542 грн. 94 коп. (54 293,96 грн. х 1%).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (м. Бориспіль, Київська область, Україна, 08307) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 вересня 2014 року по 28 січня 2015 року в сумі 54 293 (п'ятдесят чотири тисячі двісті дев'яносто три) грн. 96 коп., з утриманням з цієї суми податків і інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (м. Бориспіль, Київська область, Україна, 08307) на користь держави судовий збір у розмірі 542 (п'ятсот сорок дві) грн. 94 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва