Справа № 456/2904/15-ц
Провадження № 2/456/174/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2016 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого: судді Шрамка Р. Т.

з участю секретаря: Панилик О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсною розписки, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом і просив стягнути з відповідача 53377,40гр. боргу за договором позики. Посилається в позові на те, що 26 серпня 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за яким він надав відповідачу в борг 2160 доларів США, які відповідач зобов'язалась повернути до 26 лютого 2015 року. Однак, у зазначений термін в розписці відповідач боргу не повернула. Позивач неодноразово звертався до ОСОБА_2, з проханням повернути борг в добровільному порядку, проте врегулювати спір позасудовим порядком видалось неможливим. Згідно написаної розписки, даної відповідачем власноручно - ОСОБА_2, у разі неповернення суми до вказаного терміну (26.02.2015р.) остання зобов'язалась повернути грошову суму 2510 доларів США, що на момент подання позову до суду відповідно до курсу НБУ становить 53377,40 грн.

ОСОБА_2, звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання недійсною розписки, в якому вказала, що вона працювала в модельному агентстві «Махі-models», розташованому в м. Львові. Це модельне агентство мало можливість скеровувати на роботу в Китай. В травні 2014 року ОСОБА_1, запропонував їй роботу в Китаї. Приблизно в 10 числах серпня 2014 року за пропозицією дружини відповідача ОСОБА_3 їй було запропоновано співпрацю з ними і роботу за кордоном. Вона прийняла цю пропозицію і на цій підставі пізніше звернулась в це агентство, де менеджер отримала від неї паспорт на відкриття візи, за що вона заплатила 360 доларів США. В наступний раз для отримання паспорта з візою ОСОБА_2, знову прибула до агентства з метою оформлення квитків на виїзд. В цей момент в модельному агентстві знаходився ОСОБА_1, який запропонував написати їй розписку, що було умовою видачі проїзних квитків в Китай. ОСОБА_2, не заперечувала проти його пропозиції і тоді менеджер цього ж агентства подала зразок розписки та слідкувала чи правильно її переписує. Проте прибувши в Китай, вона зрозуміла, що агентство її обмануло оформивши їй туристичну візу, а не робочу, та незаконно отримали від неї 360 доларів США. Таким чином дана розписка не була забезпечена передачею їй позики відповідачем зазначеної суми і тому дана розписка є недійсною. Вимогу про подачу розписки відповідач скориставшись її молодим віком та залежністю з метою отримання квитків для виїзду в Китай досяг своєї мети отримання від неї розписки без передачі позики. ОСОБА_2, не усвідомлювала, що цю розписку відповідач використає для незаконної вимоги від неї зазначеної в ній сумі.

Представник позивача ОСОБА_4, в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1, підтримав та просив їх задоволити, в задоволенні зустрічного позову відмовити, оскільки письмові докази на які посилається ОСОБА_2, не є належними і допустимими, а посилання на молодий вік ОСОБА_2, і її необізнаності, якою начебто скористався позивач за первісним позовом не може братись до уваги, оскільки на момент укладання договору позики ОСОБА_2, мала повну цивільну дієздатність, доказів щодо її обмеження немає, отже остання усвідомлювала значення своїх дій, могла керувати ними .

Представник відповідача ОСОБА_5, в судовому засіданні в задоволенні первісного позову заперечив та просив відмовити повністю у зв'язку з тим, що ОСОБА_2, ніяких грошей від ОСОБА_1, не отримувала, а дана нею розписка написана шляхом обману, зустрічний позов просив задоволити, посилаючись на викладені в позові обставини.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог первісного позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ст.. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 кодексу позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановлено, що 26 серпня 2014 року між сторонами був укладений Договір позики,за яким позивач передав відповідачу в борг 2160 дол. США, у разі неповернення суми до 26 лютого 2015 року остання зобов'язалась повернути грошову суму 2510 доларів США, про що відповідачем була видана власноручна розписка.

З наданої позивачем розписки вбачається, що вона написана від імені ОСОБА_2?що не заперечується представником відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що розписка написана саме відповідачем, саме йому передавалися кошти в борг.

Виходячи з положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

В той же час, з точки зору закону в разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів представник позивача у судовому засіданні надав суду оригінал розписки відповідача про отримання грошових коштів, наявність якої у нього є свідченням як укладення між сторонами договору позики, так і невиконання відповідачем умов договору позики.

Виходячи з викладеного вище, невиконання відповідачем зобов'язань за договором позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» гідно з частиною першою ст.. 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

Верховний Суд України відповідно до правової позиції висловленої у своєму рішенні від 18.09.2013р. у справі №6-63цс13 встановив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Виходячи з даної норми закону суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача на його користь суми боргу в гривні, що за курсом НБУ на день подання позову становить 53377,40 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, до ОСОБА_1, про визнання недійсною розписки слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 57-58 ЦК України, в обгрунтування зустрічного позову ОСОБА_2, суду не надала, і з врахуванням вимог ст.. 1051 ЦК України відповідач -позивач також не довела обставин укладення договору під впливом обману, насильства, тощо крім того, як ствердив її представник, що також доводиться матеріалами справи, позичальник дійсно виїхав на роботу в Китай, де і перебуває на даний час, що доводить правомірність вимог позивача-відповідача.

Суд при цьому враховує, що з точки зору ст.. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Надані до суду скріншоти сторінок соціальних мереж з фотографіями переписки текстових повідомлень не беруться судом до уваги, оскільки підтвердити автентичність цих повідомлень, відсутності їх редагування, монтажу, приналежності профілів конкретним особам, а також відношення до осіб по справі і зв'язок їх із позивачем чи відповідачем є неможливим.

З врахуванням викладеного та встановлених у судовому засіданні обставин, відсутності будь-яких доказів з боку відповідача-позивача щодо відсутності боргових зобов'язань перед позивачем, суд вважає боргову розписку належним доказом обов'язку відповідача перед позивачем повернути боргові кошти.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Виходячи з цього та розміру задоволених судом вимог позивача суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на його користь 533 грн. 77 коп. судових витрат.

Керуючись ст.ст.10, 58 - 61, 154, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст..ст.11 п.1, 2 пп.1, 15 ч.1, 526, 610, 1046, 1047, 1048 ч.1, 1049 ч.1, 1050, 1051 ЦК України суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 53377 (п'ятдесят три тисячі триста сімдесят сім) грн. 40 коп. та судові витрати в сумі 533 (п'ятсот тридцять три) грн. 77 коп.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсною розписки від 26.08.2014р. про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 2160 (дві тисячі сто шістдесят) доларів США відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Р. Т. Шрамко