____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/3635/16-ц
Провадження № 2/520/2738/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

01.04.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та згідно редакції від 06.06.2016 року просив ухвалити рішення, яким визнати за ним, ОСОБА_1, право власності на ? частину трикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 та припинити право власності ОСОБА_2 на ? частину трикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 19.05.1999 року, посвідченим державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, реєстровий номер 5-1068. Стягнути з ОСОБА_2 та його користь 8 390 гривень як компенсацію понесених судових витрат.

Свої вимоги мотивував тим, що він та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, однак, він та його дружина не можуть дійти згоди щодо його розподілу, тому він змушений звернутись до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що спірна квартира є особистою приватною власністю його довірительки та придбана за кошти її батьків.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України.

Судом встановлено, що 19 грудня 1998 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6) ОСОБА_7, про що було складено актовий запис за № 1372.

В період вказаного шлюбу, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, придбала у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_2, яка складається в цілому з трьох кімнат, загальною площею 67,7 кв.м., у тому числі житловою 44,1 кв.м.

Подружні стосунки між сторонами не склались, у звязку з чим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя послався на той факт, що він працював моряком та мав достатній дохід для купівлі спірної квартири.

Вирішуючи спір по суті, суд бере до уваги те, що шлюб між сторонами був укладений у грудні 1998 року, а спірна квартира була придбана у травні 1999 року - через півроку. На час укладання шлюбу ОСОБА_2 мала неповнолітню доньку від попереднього шлюбу. У зв'язку з тим, що молода сім'я потребувала окремого житла, відповідач звернулась до своїх батьків з проханням позичити їй грошові кошти для купівлі окремої квартири та отримала погодження.

Як вбачається з матеріалів справи, в день укладання договору купівлі-продажу, а саме 19 травня 1999 року, ОСОБА_2 за договором позики отримала від своєї матері, ОСОБА_6 30 000 доларів США на придбання трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3, які зобовязалась повернути на протязі 10 років.

Наявність вказаних грошових коштів у батьків відповідача, ОСОБА_6 та ОСОБА_10, підтверджується довідками від 28.12.1997 року, 10.02.2000 року, а також листами підтвердження трудового найму, з яких вбачається, що ОСОБА_10 в ті часи працював капітаном на судні «Хадсон», та мав досить високий заробіток.

У судовому засіданні в якості свідків були допитані батьки відповідачки ОСОБА_6 та ОСОБА_10, які підтвердили факт передання вказаних грошових коштів своїй доньці на придбання спірної квартири, та повідомили, що до теперішнього часу вказані грошові кошти їм не повернуті, що в свою чергу не заперечувалось стороною позивача.

Також пояснили, що після укладання шлюбу саме вони запропонували позивачеві вступити до морехідного училища, так як він не був працевлаштований та не мав доходів, і саме вони утримували молоду родину, допомагаючи їм матеріально. Про те, що йдучи до рейсу, ОСОБА_1 залишив їх доньці 12 000 доларів США для купівлі квартири, батьки відповідачки не чули.

Суд звертає увагу та той факт, що позивач та його представник не змогли спростувати вказані обставини, з клопотанням про призначення по справі судово-почеркознавчої, або технічної експертизи документу (з метою встановлення часу написання розписки), чи будь-якої іншої експертизи до суду не звертались, хоча судом неодноразово розяснювалось їм вказане право.

Таким чином, суд приймає вказану розписку у якості належного та допустимого доказу.

Окрім того, у судовому засіданні була допитана також ОСОБА_11, яка пояснила, що вона є дружиною колишнього власника спірної квартири, ОСОБА_9, та зазначила що квартиру було продано за 30 000 дол. США студентці її чоловіка ОСОБА_2 (відповідачу по справі). Також зазначила, що громадянина ОСОБА_1 вона не знає, оскільки останній був відсутній як під час огляду квартири, так і під час укладання договору купівлі-продажу. Окрім того повідомила, що квартиру оглядали ОСОБА_6 та її донька ОСОБА_2, та на той момент їй було відомо, що мати купує квартиру своїй доньці, а грошові кошти були передані продавцям безпосередньо матір'ю відповідачки - ОСОБА_6.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, а відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Також п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що не належить до спільної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу, за кошти, які належали одному з подружжя особисто тощо.

Відповідно до довідки, виданої директором підприємства «Український морський сервіс» від 25.01.1999 року № 400/К, вбачається, що ОСОБА_1 в період з 02 травня 1998 року по 14 жовтня 1998 року знаходився в рейсі на посаді стюарда на т/х ОСОБА_12 суднохідної компанії ОСОБА_13 ГмбХ, та станом на травень 1998 року його сукупна заробітна плата становила 1 106, 43 дол. США.

Наявність у позивача, на той час, високого заробітку не свідчить про те що він та відповідач під час шлюбу змогли накопити грошей для придбання спірної квартири, оскільки надані позивачем докази свідчать про те, що перший свій рейс він здійснив саме в травні 1998 року, тобто того ж місяця коли була придбана квартира відповідачкою.

Інші докази надані позивачем суд до уваги не бере, оскільки вони свідчать про дохід позивача отриманий від рейсів, які були здійсненні ним в часі пізніше ніж дата укладання договору.

Жодних доказів того, що саме належні йому грошові кошти були витрачені для придбання спірної квартири, позивач суду не надав.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що спірне майно квартира № 35 за адресою м. Одеса, вулиця Академіка Вільямса, 72, була набута відповідачкою хоч і за час шлюбу з позивачем, але за кошти, що належали особисто відповідачці, отримані нею за договором позики. Доказів того, що в придбання спірного майна були вкладені і спільні кошти подружжя, позивач не надав, а тому відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України спірна квартира є особистою приватною власністю відповідачки і поділу не підлягає.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави

Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У звязку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати по справі відшкодуванню не підлягають, п. 1 ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212, 213, 214, 215, 223, 293, 294 ЦПК України, ст. ст. 60, 62, 63, 67 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Куриленко О. М.