УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,

Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з указаним позовом, у якому просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 16 травня 2011 року між ОСОБА_5, яка діяла від імені ОСОБА_4, та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу квартири здійснену КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна».

Зазначали, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ОСОБА_5 при укладені договору купівлі-продажу квартири від імені ОСОБА_4 перевищила свої повноваження, надані їй дорученням від 22 березня 2014 року, та уклала договір від його імені із ОСОБА_6, зазначивши при цьому, що квартири є особистою приватною власністю позивача ОСОБА_4

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2015 року, у позові відмовлено з підстав, передбачених положеннями ст. 267 ЦК України.

У касаційні скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оспорюваний договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки ОСОБА_3 не надавала згоди на його укладення відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, проте позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом, про застосування якого заявив представник відповідачів.

Однак з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 20 січня 1978 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено шлюб.

06 квітня 2001 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі - продажу, за умовами якого останній набув право власності на квартиру АДРЕСА_1

22 березня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноногом В.П. посвідчено довіреність за реєстровим № 496, відповідно до якої ОСОБА_4 надав повноваження на ім'я ОСОБА_5 на представлення його інтересів та розпорядження всім майном, з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилося, з усіма необхідними повноваженнями в усіх установах, підприємствах, організаціях, незалежно від їх підпорядкування, в тому числі з питань оформлення на його ім'я права власності на належну йому квартиру АДРЕСА_1

Відповідно до договору купівлі-продажу від 16 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 2730, ОСОБА_5, яка діяла від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, відчужила на ім'я ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 зазначала, що указана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому їй як дружині ОСОБА_4, належить Ѕ її частини, свою згоду на відчуження квартири вона не надавала.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до пояснень ОСОБА_11, допитаної в судовому засіданні в якості свідка, позивач дізналась про укладення договору купівлі-продажу квартири від 16 травня 2011 року лише у 2013 році.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не з'ясував фактичних обставин та не визначився з нормами права, які підлягають застосуванню до встановлених правовідносин, не з'ясував обставин, за яких позивачка дізналася про порушення свого права, та, відповідно, чітко не визначив момент початку перебігу строку позовної давності, тому дійшов передчасного висновку про відмову у позові з підстав, передбачених вимогами ст. 267 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, ураховуючи, що судамидопущено неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення суду не можутьвважатись законними та обґрунтованими і підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Д.О. Остапчук

О.В. Попович

В.О. Савченко