Справа № 344/7849/15-ц
Провадження № 22-ц/779/789/2016
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І.А.
Суддя-доповідач Малєєв А.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого - Малєєва А.Ю.,

суддів: Бойчука І.В., Меленко О.Є.,

секретаря Яковин М.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за користування нежитловим приміщенням магазину № 54 загальною площею 238 м.кв., що знаходиться в м. Івано-Франківську по вул. Привокзальна, 9 за період з 01.04.2009 по 31.03.2012 в сумі 618 911,75 грн, стягнення судових витрат, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 березня 2016 року заяву представника ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на грошові кошти, які належать ОСОБА_2 та знаходяться на її банківських рахунках у тому числі на рахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 відкритих в ПАТ КБ «ПриватБанк, та в Відділі державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, в межах ціни позову 618 911,75 грн.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржила вказану ухвалу в апеляційному порядку, оскільки вважає її такою, що прийнята з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права. Апелянт з посилання на ч. 1, 3 ст. 151 ЦПК України, п.1, 9 та абзац 3 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначила, що суд першої інстанції виніс оскаржувану ухвалу не перевіривши та не навівши жодного мотиву щодо утруднення чи невиконання рішення суду. Крім того, на думку відповідачки, суд першої інстанції в порушення ч. 4 ст. 153 ЦПК України та п. 6 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, накладаючи арешт на грошові кошти ОСОБА_2 жодним чином не захистив її права як відповідача у справі від можливого зловживання позивачем своїх прав щодо вжиття заходів забезпечення позову. В той же час ОСОБА_3, на думку апелянта, не навів жодного доказу про можливість вчинення відповідачем дій, що можуть утруднити виконання рішення суду.

Просить ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 березня 2016 року скасувати та прийняти нову ухвалу, якою в задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити повністю.

У судовому засіданні представниця апелянта просила апеляційну скаргу задовольнити з указаних у ній мотивів. Накладаючи арешт на суми, які знаходяться на рахунках у ВДВС, суд фактично зупинив виконання іншого рішення, оскільки ці кошти були спрямовані на виконання рішення суду. Крім того, аналогічна справа вже розглядалась в суді і було відмовлено. Тобто питання вирішено і забезпечувати нічого. Також суд зовсім не мотивував у чому загроза невиконання чи утруднення виконання рішення. Вважає, що суд, принаймні, міг вимагати внесення на депозит застави для підтвердження дійсності намірів.

Представник позивача заперечив апеляційну скаргу, просив її відхилити. Вказав, що його довіритель - хвора 80-ти річна людина, інвалід, пенсіонер. Він не може вносити кошти на депозит, бо їх не має. Кошти у відповідачки на рахунках є і на них суд правомірно наклав арешт, оскільки дії відповідачки можуть свідчити про наміри ці кошти скрити від суду. Це зробить складним виконання рішення суду. Не заперечив того, що кошти, які знаходиться на рахунку у виконавчій службі є коштами, які спрямовані на виконання рішення суду.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних міркувань.

Під час вирішення заяви позивача судом вірно визначено, що є всі підстави для забезпечення позову відповідно до положень ст. 151 ЦПК України та належним чином враховано те, що за ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як вбачається з матеріалів справи, судом, на підставі наданих у розпорядження суду доказів, накладено арешт на грошові кошти відповідачки саме у межах заявлених позовних вимог - 618 911,75 грн.

Даних про можливе зловживання правом у справі немає, тому доводи апелянта з цього приводу не можуть братись до уваги, як не слід брати до уваги і те, що позивач мав внести заставу на депозит для підтвердження намірів - позивач хвора 80-ти річна людина, інвалід, пенсіонер.

Разом з тим, апелянт звернув увагу на те, що арешт накладено на кошти, які були спрямовані на виконання рішення суду і внесені на рахунок виконавчої служби. Представник позивача не заперечив цього, однак вважав, що і на ці кошти належить накласти арешт. Колегія суддів знаходить, що на момент забезпечення позову відповідачка вже розпорядилась цими коштами і вони вибули з її відання для виконання рішення суду. Накладення арешту на них може перешкодити цьому виконанню і тому ухвала в цій частині підлягає зміні з виключенням з резолютивної частини вказівки на арешт коштів, які знаходяться на рахунку Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції.

Керуючись ст. ст. 151 - 153, 209, 307, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 березня 2016 року змінити, виключивши з резолютивної частини вказівку на арешт коштів, які знаходяться на рахунку Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції в межах ціни позову. У решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: І.В. Бойчук

О.Є. Меленко