У Х В А Л А

16 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Романюка Я.М., Яреми А.Г.,
розглянувши заяву Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року в справі за позовом військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах Державної прикордонної служби України в особі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання ордера недійсним, виселення без надання іншого житлового приміщення і зняття з реєстрації, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, житлової комісії Львівського гарнізону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, адміністрації Державної прикордонної служби України, виконавчого комітету Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Навколо базару» про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на квартирному обліку, визнання права на постійне проживання (користування) квартирою, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

Франківський районний суд м. Львова рішенням від 17 липня 2013 року позовні вимоги військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах Державної прикордонної служби України в особі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України задовольнив: визнав недійсним ордер від 28 листопада 2006 року на право вселення у службове приміщення − квартиру АДРЕСА_1; виселив ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із займаної квартири без надання іншого житлового приміщення зі зняттям з реєстрації за вказаною адресою; відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4

Апеляційний суд Львівської області рішенням від 19 листопада 2014 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2013 року в частині задоволення позовних вимог військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах Державної прикордонної служби України в особі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України скасував та ухвалив в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову; в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 скасував та ухвалив в цій частині нове рішення, яким задовольнив частково позовні вимоги ОСОБА_4, визнав протиправним і скасував рішення спільного засідання командування та житлової комісії Львівського гарнізону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 31 травня 2011 року про зняття з квартирного обліку сім'ї військовослужбовця запасу ОСОБА_4, в решті рішення суду першої інстанції залишив без змін; скасував ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2013 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 8 лютого 2016 року касаційну скаргу військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах Державної прикордонної служби України в особі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України відхилила, рішення Апеляційного суду Львівської області від 19 листопада 2014 року залишила без зміни.

У травні 2016 року до Верховного Суду України звернулось Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 40, 59, 117, 118, 121, 122 ЖК України статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Положення про організацію та порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Державній прикордонній службі України, затвердженого наказом адміністрації Державної прикордонної служби України від 14 січня 2004 року № 44, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права заявник надав копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2012 року, 23 січня 2014 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 8 лютого 2016 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками суду апеляційної інстанції, який, врахувавши вимоги статей 40, 59, 117, частини першої статті 118, статей 121, 122 ЖК України, відмовив у задоволенні позовних вимог військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах Державної прикордонної служби України в особі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України та задовольнив частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 При цьому суд апеляційної інстанції зазначив про відсутність правових підстав для визнання недійсним ордера, виданого на ім'я ОСОБА_4 і членів його сім᾿ї, на вселення у спірну квартиру та про незаконність зняття його з обліку потребуючих поліпшення житлових умов, оскільки розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 23 листопада 2006 року, яким закріплено за відповідачем як військовослужбовцем Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України та членами його сім'ї службову квартиру та оформлено спірний ордер, є чинним і ніким не оскаржувалось; у відповідача відсутнє житло за місцем розташування підрозділу Державної прикордонної служби України, у якому він проходить службу (м. Львів). Крім того, суд зазначив, що зарахування сім'ї відповідача на квартирний облік свідчить про надання ним необхідних документів, які подаються військовослужбовцями відповідно до пункту 2.3 Положення, одним з яких є довідка про здачу жилої площі за попереднім місцем служби.

Ухвалою від 26 грудня 2012 року, яка надана заявником для порівняння, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував рішення судів першої і апеляційної інстанцій з передбаченої статтею 338 ЦПК України підстави порушення норм процесуального права, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди не встановили фактичні обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що призвело до неправильного вирішення спору. При цьому касаційний суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на надані позивачем докази щодо визнання спірного ордеру на службову квартиру недійсним відповідно до статті 117 ЖК України в частині надання відомостей, які не відповідають дійсності з приводу потреби поліпшення житлових умов та приховання факту наявного житла, отриманого за рахунок держави, також суди не врахували, що вимоги про виключення житла з числі службового не є компетенцією суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2014 року суд касаційної інстанції відмовив у відкритті касаційного провадження на підставі пункту п'ятого частини 4 статті 328 ЦПК України, оскільки касаційна скарга відповідача є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах Державної прикордонної служби України в особі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання ордера недійсним, виселення без надання іншого житлового приміщення і зняття з реєстрації, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, житлової комісії Львівського гарнізону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, адміністрації Державної прикордонної служби України, виконавчого комітету Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Навколо базару» про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на квартирному обліку, визнання права на постійне проживання (користування) квартирою, зобов'язання вчинити дії за заявою Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк

А.Г. Ярема