Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 54 Доповідач Широкова Л. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 лютого 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення (далі Концерн РРТ), третя особа Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення (далі Профспілка Концерну РРТ) про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з несвоєчасною видачею трудової книжки, виплату незаконно утриманих коштів за невикористану відпустку та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з несвоєчасною видачею трудової книжки, виплату незаконно утриманих коштів за невикористану відпустку та моральної шкоди, вимоги якого 11.11.2015 збільшив та в остаточному варіанті просив суд також нарахувати та виплатити йому не донараховану та не доплачену грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки. На обґрунтовування своїх вимог зазначав, що 04.03.2008 на підставі наказу Концерну РРТ № 11/ок був прийнятий на посаду юрисконсульта, проте наказом № 35/ок від 13.07.2015 був незаконно звільнений з зазначеної посади на підставі службової записки по п. 4 ст. 40 КЗпП України. Посилаючись на незаконне звільнення позивач просив задовольнити його позов.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 12 квітня 2016 року стягнуто із ОСОБА_2 в дохід держави 1948,80 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та постановити нове про задоволення його позовних вимог.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду прийняте з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосування норм матеріального та процесуального права.

Позивач вказує, що суд неправильно визначив часовий проміжок, за який відповідач мав право застосовувати дисциплінарне стягнення до нього у вигляді звільнення, помилково зазначив не вірний період його перебування на лікарняному, не дав належної оцінки тому, що його було звільнено у період тимчасової непрацездатності та не врахував доказів наданих ним щодо поважності причин прогулу та того, що його не допускали на робоче місце.

Також ОСОБА_2 зазначає, що він не був ознайомлений із наказом Концерну РРТ від 12.01.2016 № 4.

Крім того у своїх доводах апеляційної скарги посилається на норми Конституції України, ЦПК України, КЗпП України, постанову Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та висновки Верховного Суду України, які містяться у постанові від 01.07.2014 по справі № 21-212а14.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом першої інстанції у справі рішення відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що його було звільнено із займаної посади у звязку із вчиненням прогулів на підставі п.4 ст.40 КЗпП України без порушень вимог законодавства про працю.

Із такими висновками суду колегія суддів погоджується, оскільки до цих висновків суд першої інстанції дійшов із повним та всебічним з'ясуванням дійсних обставин справи, що мали місце при звільненні позивача ОСОБА_2 з роботи, та з правильним застосуванням норм матеріального права до спірних правовідносин, що виникли між сторонами трудового спору.

Відповідно до ст.ст. 1,2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне право».

Згідно зі статтями 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

У пункті «а» ч. 2 ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» 1982 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №3933-Х11 ( 3933-12 ) від 04.02.1994 дійсно зазначено, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.

Разом із тим, частиною 4 статті 10 ЦПК України прямо передбачено, що суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджувати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, головною метою чого є встановлення об'єктивної істини по справі.

За приписами ст.2 Кодексу законів про працю (далі: КЗпП України) право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ст. ст. 2-1,5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

При цьому держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, забезпечення права на працю, в тому числі: вільний вибір виду діяльності та правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи..

Згідно ст.1 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату, і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін.

Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (ст.22 КЗпП України).

Трудовий договір породжує тривалі правовідносини між роботодавцем і працівником.

Підстави припинення трудового договору передбачені законодавцем у ст.36 КЗпП України.

Зазначена правова норма визнає за сторонами трудового договору, в тому числі й за роботодавцем, право одностороннього розірвання трудового договору і припинення існуючих між сторонами трудових відносин відповідно до правил, встановлених законодавством про працю.

Загальні підстави для звільнення працівника з ініціативи роботодавця визначені у ст.40 КЗпП України, і за цими підставами у відповідних випадках може бути звільнений будь-який працівник, що працює за трудовим договором, незалежно від виконуваної роботи і обійманої ним посади.

Відповідно до п. 4 статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган (керівник) має право розірвати трудовий договір із працівником у разі прогулу без поважних причин, зокрема й у разі відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992. № 9 прогул - це відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Відповідно до положень статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такий захід стягнення як звільнення.

Процедура звільнення за прогул має враховувати не лише загальні правила і порядок звільнення працівників (частина 1 ст. 47, ст.116 КЗпП), але й правила і порядок звільнення працівників з ініціативи керівника (частина 3 ст.40, ст. 43 КЗпП), а також строки застосування, правила та порядок накладання, оголошення дисциплінарних стягнень (ст. 147-1, 148, 149 КЗпП).

Законодавець визначив процедуру звільнення працівника за прогул, за якою :

- відсутність працівника має бути зафіксована при веденні щоденного обліку використання робочого часу. Особа, відповідальна за його ведення, має зробити відповідну відмітку;

- вжиття заходів щодо документального оформлення доказів відсутності. Безпосередній керівник цього працівника повинен написати доповідну записку на ім я керівника підприємства;

- складання акту про відсутність працівника на роботі.

Відповідно до положень статті 149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Як визначив законодавець дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст. 148 КЗпП України);

Днем накладення дисциплінарного стягнення слід вважати день повідомлення працівнику під розписку про оголошення стягнення. Повідомлення працівнику законодавець передбачає як одну із стадій застосування стягнення. Без повідомлення працівнику про стягнення під розпис процедура застосування стягнення розглядається законодавцем як незакінчена.

Крім того, відповідно до статті 43 КЗпП розірвання трудового договору за пунктом 4 статті 40 КЗпП має відбуватись лише за попередньою згодою профспілкової організації, членом якої є працівник. Для отримання такої згоди керівник має подати до первинної профспілкової організації обгрунтоване подання про розірвання трудового договору з працівником.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п. 3, 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Згідно п.п. 4.1, 4.2 п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, з наступними змінами, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Строки розрахунку при звільненні передбачені в ст.116 КЗпП України.

За правилами зазначеної правової норми при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Гарантії працівників при незаконному звільненні з роботи та порушенні порядку їх звільнення з роботи визначені законодавцем у ст.235 КЗпП України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 вказаної норми права у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

При цьому законодавцем передбачена можливість відшкодування працівникові й моральної шкоди, завданої працівникові порушенням його прав.

Так, згідно ст.237 -1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Як вбачається із матеріалів справи, наказом Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення від 04.03.2008 № 11/ок ОСОБА_2 було прийнято на роботу на посаду юрисконсульта 1-ї категорії, з цього ж дня він фактично приступив до виконання посадових обовязків.

Із наказом від 15.05.2013 № 207 «Про встановлення внутрішнього трудового розпорядку робочого дня Концерну РРТ» ОСОБА_2 ознайомлений 16.05.2013 особисто під підпис.

Наказом Концерну РРТ від 10.02.2014 ОСОБА_2 переведено на посаду начальника відділу з контролю за використанням державної власності.

Суд першої інстанції правильно визнав, що вчинення ОСОБА_2 прогулів підтверджується службовою запискою начальника відділу кадрів від 26.11.2014 ( том письмових заперечень відповідача а.с.11), з якої вбачається, що ОСОБА_2 з 20.05.2014 по 02.06.2014 (14 к.д.) перебував у щорічній відпустці.

Знаходячись у щорічній відпустці хворів з 29.05.2014 по 06.06.2014 (перенесення невикористаної щорічної відпустки 5 к.д.).

Лікарняний з 07.06.2014 по 16.06.2014.

17.06.2014 (один день) перенесення невикористаної щорічної відпустки.

Лікарняний з 18.06.2014 по 04.07.2014.

З 05.07.2014 по 08.07.2014 (4 дня) перенесення невикористаної щорічної відпустки.

Неявка з незясованих причин з 09.07.2014 по 18.07.2014.

Лікарняний з 21.07.2014 по 01.08.2014. (Серія АВЮ № 861598).

З 04.08.2014 на роботі відсутній з незясованих причин.

Згідно службової записки начальника відділу кадрів від 10.07.2015 ( том письмових заперечень відповідача а.с.12) вбачається, що ОСОБА_2 з 04.08.2014 по 29.09.2014 був відсутній на роботі з незясованих причин.

Як вбачається із матеріалів справи наказом відповідача № 443 від 30.09.2014 Про відсторонення позивач був відсторонений від роботи з 30.09.2014, який був скасований наказом Концерну № 502 від 12.11.2014 (том письмових заперечень відповідача а. с. 67).

На час відсторонення від роботи, позивачу була виплачена заробітна плата в повному обсязі ,а тому з цих причин у нього вимушений прогул відсутній.

Із 13.11.2014 по 10.07.2015 ОСОБА_2 був відсутнім на роботі з незясованих причин.

Відсутність на роботі ОСОБА_2 зафіксована доповідними начальника служби адміністративно-правового забезпечення Концерну РРТ, до складу якої входить відділ з контролю за використанням державної власності Концерну РРТ, вказані копії доповідних надані суду та приєднані до матеріалів справи.

На кожен день відсутності ОСОБА_2 складено Акти про його відсутність, що засвідчені посадовими особами Концерну РРТ, копії Актів надані суду та приєднані до матеріалів справи.

Відсутність ОСОБА_2 на роботі у вказані періоди підтверджуються також табелями використання робочого часу за період з липня 2014 року по липень 2015 року, які знаходяться у матеріалах справи.

Як вбачається із матеріалів справи на всі відомі адреси ОСОБА_2 Концерном було направлено два листи- повідомлення за № 4415/2-08 та № 4416/2-08 від 12.09.2014 про необхідність зявитись за місцем роботи для надання пояснень щодо тривалої відсутності на роботі, які були повернуті «з причини відмови адресата від отримання».

07.10.2014 Концерном РРТ направлено до всіх відомих адрес проживання позивача лист № 4859/2-08 про необхідність зявитись до місця роботи та надання пояснень щодо тривалої відсутності позивача.

Крім того 17.10 2014 на три відомі адреси ОСОБА_2 надсилались повідомлення № 1 від начальника відділу кадрів про необхідність надати пояснення щодо його тривалої відсутності, копії повідомлень з описом та докази відправлення знаходяться в томі письмових заперечень відповідача (а.с.27,28,55,58,61,56,57,59,60,62-66).

Як вбачається із матеріалів справи наказом від 12.11.2014 № 502 «Про скасування наказу», самим Концерном РРТ наказ № 443 від 30.09.2014 було скасовано.

Листами Концерну РРТ № 5733/2-08, 5734/2-08, 5735/2-08 ОСОБА_2 було про це повідомлено на всі відомі адреси проживання (том письмових заперечень відповідача а. с. 68-73).

27.11.2014 на всі три відомі адреси позивача надсилався лист № 5894/9-08 про необхідність прибуття до місця роботи для надання пояснень про свою тривалу відсутність на роботі, копії листів з описом та докази відправлення приєднані до матеріалів справи (том письмових заперечень відповідача а. с. 75-77).

Відтак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що у період з 13.11.2014 по 10.07.2015 ОСОБА_2 був відсутній на роботі, що було зафіксовано доповідними начальника служби адміністративно-правового забезпечення Концерну РРТ, до складу якої входить відділ з контролю за використанням державної власності Концерну РРТ. Поважність причин неявки, які були повязані із відстороненням від роботи та перебуванням на лікарняному судом була врахована.

04.02.2015 відповідач направив первинній профспілковій організації Концерну РРТ подання про отримання згоди на звільнення ОСОБА_2 за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Протоколом № 9 профспілкового комітету первинної профспілкової організації Концерну РРТ від 13.03.2015 було надано згоду на звільнення ОСОБА_2 за п.4 ст. 40 КЗпП України. Про засідання профспілки останній був повідомлений (том письмових заперечень відповідача а. с. 99).

Наказом № 35/ок від 13.07.2015 позивач був звільнений з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України в звязку з прогулами без поважних причин. Цього ж дня Концерн РРТ йому направив повідомлення про звільнення та необхідність прибути за отриманням трудової книжки. Дане повідомлення ОСОБА_2 отримав 16.07.2015, у відповідь на яке проінформував відповідача про неможливість прибуття до Концерну РРТ у звязку з його перебуванням на стаціонарному лікуванні.

18.07.2015 позивач направив Концерну РРТ вимогу про направлення йому трудової книжки поштовим звязком, яка була отримана останнім 20.07.2015, що не суперечить чинному законодавству.

Оскільки ОСОБА_2 в день свого звільнення перебував на лікарняному, після отримання відповідачем листка непрацездатності серії АГТ № 945469 наказом генерального директора Концерну РРТ № 4 від 12.01.2016 дату звільнення позивача було змінено на 20.07.2015.

05.08.2015 на адресу позивача було направлено трудову книжку та копію наказу про звільнення.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що висновок суду про те, що дії відповідача щодо дотримання ним вимог чинного законодавства про направлення трудової книжки позивачу є правильним.

Суд приймаючи рішення по справі також правильно виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 не надано доказів щодо неправомірності утримання або недорахування йому грошової компенсації у сумі 279,05 грн. та в частині зобовязання останнього нарахувати та виплатити не донараховану та не довиплачену грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки дані вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, суд вірно врахував, що оскільки вимога про стягнення моральної шкоди є похідною, тому також задоволенню не підлягає.

Судом при розгляді справи також були досліджені доповідні записки начальника служби адміністративно-правового забезпечення Концерну РРТ та акти про відсутність працівника на робочому місці, складених начальником сектору з питань запобігання та виявлення корупції дирекції Концерну, начальником відділу адміністративно-господарського забезпечення та екологічної роботи дирекції, начальником відділу кадрів, начальником служби адміністративно-правового забезпечення, матеріали перевірки правоохоронних органів щодо правомірності дій відповідача по справі.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позивач був звільнений з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України з дотриманням вимог чинного трудового законодавства.

Доводи ОСОБА_2, які містяться в апеляційній скарзі, що його було звільнено у період тимчасової непрацездатності є безпідставними і спростовуються поданими та долученими до матеріалів справи документами.

Інші доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом доказів наданих позивачем щодо поважності причин прогулу та того, що його трудові права були порушені є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображують позицію позивача та полягають лише в переоцінці доказів, які належним чином перевірені і оцінені судом і не доводять порушення останнім норм процесуального і матеріального права.

За таких обставин судова колегія вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: