Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2232/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Щенюченко С. В.
Доповідач Суржик М. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

15.11.2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі : головуючого : судді Суржика М.М.,

суддів : Потапенка В.І., Чорнобривець О.С.,

за участю секретаря Гусак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Агрофірма «Панчеве» на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2016 року Приватне підприємство «Агрофірма «Панчеве» (далі ПП) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2, Фермерського господарства «Босько А.Б.» (далі ФГ), про визнання правочину недійсним, визнання договору оренди землі із попереднім орендарем поновленим, визнання додаткової угоди укладеною.

Зазначили, що 11.09.2003 року між ПП та ОСОБА_2 був укладений договір оренди землі терміном на 10 років.

Відповідно до пп. 1, 2 договору оренди землі ОСОБА_2 передав, а позивач прийняв в оренду земельну ділянку НОМЕР_1, площею 5,01 га, що розташована на території Панчівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, кадастровий номер НОМЕР_2 (далі земельна ділянка).

Відповідно до положень вищезазначеного договору оренді землі від 11.09.2003 р.:

п. 5 - договір було укладено терміном на 10 років;

п. 6 - по закінченні строку договору позивач має переважне право на поновлення його на новий термін, а договір вважається продовженим на той же термін, якщо жодна із сторін не виявить наміру його припинити, попередивши письмово про це іншу сторону за один місяць до закінчення терміну дії договору.

10.08.2013 р. заявник відправив на адресу ОСОБА_2 лист-повідомлення про намір позивача поновити договір оренди землі з проектом додаткової угоди до цього договору оренди про поновлення останнього.

Проте позивач не був повідомлений відповідачем ОСОБА_2 про прийняте останнім рішення щодо поновлення договору оренди землі.

Після закінчення строку дії договору оренди землі позивач продовжував користуватися земельною ділянкою.

03.03.2014 року ПП відправлено відповідачу ОСОБА_2 лист-повідомлення про те, що договір оренди землі від 11.09.2003 року є поновленим із проектом додаткової угоди та проханням вчинити необхідні дії щодо укладення додаткової угоди та її нотаріального посвідчення.

З часом позивачу стало відомо, що 15.10.2013 року ОСОБА_2 уклав договір оренди землі земельної ділянки з ФГ «Босько А.Б.», за умовами якого відповідач ОСОБА_2 передав ФГ в оренду земельну ділянку строком на 10 років.

Тому просили визнати недійсним договір оренди землі від 15.10.2013 року земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ФГ, визнати поновленим договір оренди землі від 11.09.2003 року, укладений між ОСОБА_2 та ПП та визнати укладеною додаткову угоду між ОСОБА_2 та ПП.

Рішенням суду в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в скарзі апелянт зазначив, що при постановленні рішення судом порушені норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Просили рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Заслухавши доповідача, сторони по справі, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим ; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом ; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що судом 1-ої інстанції зазначені вимоги ЦПК України виконані не в повному обсязі.

Так, частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки та орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі», під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Колегією суддів на підставі досліджених доказів встановлено, що 11.09.2003 року між ПП та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір оренди землі терміном на 10 років, тобто, до 11.09.20013 року, який посвідчений державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Кіровоградської області та зареєстрований в реєстрі за № 1598 та зареєстрований у Державному реєстрі земель Новомиргородською районною філією КРФ ДП «ЦДЗК» за № 231.

Відповідно до пп. 1, 2 договору оренди землі від 11.09.2003 р. відповідач ОСОБА_2 передав, а позивач прийняв в оренду земельну ділянку.

Пунктом 6 договору оренди землі від 11.09.2003 року, укладеному між ПП та ОСОБА_2 передбачено, що по закінченню строку договору Орендар має переважне право на поновлення його на новий термін. Договір вважати продовжений на той же термін, якщо жодна із сторін не виявить наміру його припинити, попередивши письмово про це іншу сторону за один місяць до закінчення терміну дії цього договору ( а.с.10).

15.10.2013 року ОСОБА_2 уклав договір оренди землі земельної ділянки з ФГ «Босько А.Б.», за умовами якого відповідач ОСОБА_2 передав ФГ в оренду цю ж земельну ділянку строком на 10 років.

Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що чинним законодавством закріплено принцип непорушності права приватної власності, тобто, права власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, ніхто не може бути протиправно позбавлений усього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до вказаної Конвенції, ст. ст. 13-14 Конституції України, ст. ст. 316-317, 319, 321 ЦК України, ст. ст. 16, 19, 21, 23 Закону України «Про оренду землі»).

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції неможливо, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 777 ЦК України передбачено переважне право наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права.

Крім того, стаття 764 ЦК України передбачає такий правовий механізм, як поновлення договору найму, який зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

Матеріали справи не містять доказів того , що ОСОБА_2 у відповідності із умовами договору (п.6 договору) повідомив ПП про намір не продовжувати договір оренди на новий строк, що дає підстави вважати продовженим зазначений договір.

Крім того, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору від 15 жовтня 2013 року, укладеному між ОСОБА_2 та ФГ, ПП не є стороною зазначеного договору. Разом з тим позивач, як орендар цієї ж земельної ділянки, має право на оспорювання цього договору, оскільки цей правочин порушує його право на використання зазначеної земельної ділянки. Отже, порушено право ПП на використання у господарській діяльності орендованої у ОСОБА_2 земельної ділянки на підставі продовженого на новий строк договору оренди від 11 вересня 2003 року.

Зазначені висновки апеляційного суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в Постанові від 12 жовтня 2016 року по справі за № 6-1282 цс 16.

Щодо вимоги про визнання додаткової угоди укладеною колегія суддів зазначає, що позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Заявляючи вимогу про визнання додаткової угоди укладеною ПП, таким чином, просить суд змінити умови договору. Однак в даному випадку суд не може визнати додаткову угоду укладеною, оскільки зміни, запропоновані ПП, стосуються істотних умов - орендної плати та передачі земельної ділянки під заставу, що є абсолютним правом на вільне волевиявлення ОСОБА_2, а також відсутні докази того, що з боку ОСОБА_2 мають місце істотні порушення умов договору.

Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла переконання, що рішення суду підлягає скасуванню, а позов задоволенню частково.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати колегія суддів покладає на відповідачів, виходячи з наступного.

При подачі позову позивач сплатив 4134 грн., тобто, по 1378 грн. за кожну вимогу немайнового характеру. Оскільки задоволенню підлягають тільки дві вимоги, то відповідно підлягає стягненню з відповідачів ( з кожного) на користь позивача по 1378 грн..

Крім того, при подачі апеляційної скарги на рішення суду позивач сплатив 4785 грн., тоді як правильно було сплатити 4547.40 грн.. Тому відповідно до задоволених позовних вимог підлягає стягненню з відповідачів ( з кожного) на користь позивача по 1515.80 грн..

Стосовно незадоволеної позовної вимоги судові витрати покласти на позивача по фактично понесеним.

Керуючись ст.ст.303,307, 309,313,314,316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Агрофірма «Панчеве» задовольнити частково.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2016 року в частині визнання договору оренди землі від 15.10.2013 р. недійсним, визнання договору оренди землі поновленим скасувати.

Позов Приватного підприємства «Агрофірма «Панчеве» до ОСОБА_2 та Фермерським господарством «Босько А.Б.» задовольнити частково

Визнати недійсним договір оренди землі від 15.10.2013 року земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Босько А.Б.».

Визнати поновленим договір оренди землі від 11.09.2003 року, укладений між ОСОБА_2 та Приватним підприємством «Агрофірма «Панчеве», посвідчений державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Дахно Н.П., зареєстрований в реєстрі за № 1598.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 та Фермерського господарства «Босько А.Б.» ( з кожного) по 2893 (дві тисячі вісімсот девяносто три)грн.80 коп. судового збору.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: