№ 556/1419/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.11.2016 дата розгляду справи

Володимирецький районний суд Рівненської області в складі

головуючої судді Іванків О.В.,

при секретарі Басик Г.Т.,

з участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Володимирець цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, Володимирецької державної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Володимирецької селищної ради, ОСОБА_3, третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, Володимирецької державної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним. В судовому засіданні представниками позивача збільшено позовні вимоги, та заявлено про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог позивачем в позові, а його представниками в судовому засіданні зазначалось, що батько позивача та відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7 19.10.2012 року посвідчив заповіт, яким належне йому майно заповів ОСОБА_3 Вважають, що вказаний заповіт не відповідає вимогам закону, оскільки при його складанні та посвідченні посадовими особами ОСОБА_6 сільської ради Межівського району Дніпропетровської області допущено порушення як щодо власної компетенції при посвідченні заповітів, так і щодо встановленої форми, змісту заповіту та посвідчувального напису. Враховуючи викладене, просили суд визнати заповіт ОСОБА_7, посвідчений 19 жовтня 2012 року секретарем Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, та зареєстрований у реєстрі за №166, недійсним, а також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7, у спадковій справі №213/2014, видане 12 березня 2015 року на імя ОСОБА_3, зареєстроване у реєстрі за №267.

Представник відповідача Володимирецької селищної ради заперечень чи пояснень на позов не надав, клопотав про розгляд справи у його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 заперечила проти позову, в обґрунтування заперечень пояснила, що заповіт ОСОБА_7 складено та посвідчено належним чином, уповноваженою на це службовою (посадовою) особою виконавчого комітету сільської ради, в межах її компетенції. Форма та зміст заповіту відповідають встановленим вимогам закону. Крім того, підставою для визнання заповіту недійсним є лише невідповідність заповіту волевиявленю заповідача, тому будь-яких підстав для задоволення позову немає.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 сільської ради Межівського району Дніпропетровської області клопотав про розгляд справи у його відсутності, виходячи із змісту листа заперечив проти задоволення позову.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Володимирецької державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, пояснень чи заперечень на позов не надав.

Заслухавши пояснення сторін, інших учасників судового розгляду, оцінивши та проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що від імені ОСОБА_7 складено заповіт, який посвідчено 19 жовтня 2012 року секретарем Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, та зареєстрований у реєстрі за №166.

Після смерті ОСОБА_7 19.08.2014 року спадкоємець за заповітом ОСОБА_3 прийняла спадщину, і Володимирецькою державною нотаріальною конторою 12.03.2015 року видано їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом у спадковій справі №213/2014, зареєстроване у реєстрі за №267.

Як вбачається зі ст.ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок її смерті, право на складання заповіту має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Заповіт є правочином, тому до нього застосовуються загальні положення про правочини та положення про недійсність правочинів, встановлених ст. ст. 215 - 236 ЦК України. Виходячи із загальних правил правомірності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

У відповідності до ст.ст.1247, 1248, 1253 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у Цивільному Кодексі. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи написати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

У відповідності до ч.1 ст.1257 ЦК України, заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Порядок посвідчення заповітів посадовими особами органів місцевого самоврядування, крім норм ЦК України та Закону України «Про нотаріат», регулюється Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року N 3306/5 та Порядком посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 р. № 419 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 липня 2006 р. № 940.

Аналіз змісту та форми оспорюваного заповіту ОСОБА_7 свідчить про порушення вказаних вимог закону при його складанні та посвідченні.

Так, в тексті заповіту ОСОБА_7 не зазначено час та місце його складення. Посилання на дату та місце присутнє лише у посвідчувальному написі на заповіті.

В той же час, аналіз ст.1247, 1248 ЦК України та підзаконних нормативних актів свідчить, що місце та дата саме складення заповіту є обовязковими реквізитами вказаного одностороннього правочину, при цьому вони не є тотожними даті та часу його посвідчення, оскільки посвідчення заповіту завжди слідує за його складанням, при цьому нотаріусом або іншою посадовою особою може бути посвідчено вже складений заздалегідь заповіт.

Оскільки місце та час складення заповіту ОСОБА_7 в тексті заповіту не вказано, неможливо зробити висновок про наявність компетенції на посвідчення такого заповіту у посадових осіб саме ОСОБА_6 сільської ради Межівського району Дніпропетровської області.

Так, як вбачається зі ст.37 Закону України «Про нотаріат», ст.1251 ЦК України, п.1.1 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року N3306/5, право посвідчувати заповіти надано посадовим особам місцевої ради лише за умови, коли в населеному пункті немає нотаріусів і реалізується це право на території відповідної ради, оскільки повноваження органу місцевого самоврядування поширюються на відповідну адміністративно-територіальну одиницю (ст.1 Закону України "Про місцеве самоврядування").

В той же час, з матеріалів справи та наданих суду письмових доказів вбачається, що ОСОБА_7 був зареєстрований та постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1, а на час посвідчення оспорюваного заповіту тимчасово проживав у своєї доньки ОСОБА_3 в смт.Межова Дніпропетровської області.

Таким чином, будь-яких доказів перебування ОСОБА_7 на території ОСОБА_6 сільської ради та його звернення до ОСОБА_6 сільської ради для посвідчення заповіту, місце складення якого невідомо, відповідачем не надано.

З огляду на це, враховуючи, що в населених пунктах Володимирець Рівненської області та Межова Дніпропетровської області утворено нотаріальні округи та діють як державні, так і приватні нотаріуси, суд приходить до висновку, що заповіт ОСОБА_7 посвідчено не уповноваженою на це службовою особою органу місцевого самоврядування.

Зі змісту вказаних вище норм чинного законодавства вбачається, що посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

В той же час, перед підписом в тексті оспорюваного заповіту заповідач ОСОБА_7 такого запису не зробив. При цьому суд також звертає увагу на ту обставину, що після слова «підпис» в заповіті міститься відразу два підписи від імені ОСОБА_7

Посвідчувальний запис на оспорюваному заповіті не відповідає вимогам, встановленим у Додатку 1 до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року N 3306/5, оскільки в ньому не вказано час посвідчення заповіту.

З урахуванням сукупності викладених обставин, суд приходить до висновку, що недотримання форми заповіту та порядку його посвідчення при посвідченні заповіту ОСОБА_7, у відповідності до ч.1 ст.1257 ЦК України свідчить про його нікчемність.

У відповідності до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Як вбачається з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Враховуючи, що наслідком посвідчення оспорюваного заповіту ОСОБА_7 стала видача відповідачу ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вказане свідоцтво підлягає визнанню недійсним, і позов в цій частині також підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.203-205, 216, 1247, 1248, 1251, 1257 Цивільного Кодексу України, ст.ст.60-61, 109-112 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_5 задовольнити повністю.

Визнати заповіт ОСОБА_7, посвідчений 19 жовтня 2012 року секретарем Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, та зареєстрований у реєстрі за №166, нікчемним.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5, у спадковій справі №213/2014, видане 12 березня 2015 року на імя ОСОБА_3, зареєстроване у реєстрі за №267, про право власності на земельну ділянку площею 1,5995 га для ведення особистого селянського господарства.

Стягнути з ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, в дохід держави судовий збір по справі в сумі 1102 (одна тисяча сто дві) грн. 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Володимирецький районний суд. Апеляцію може бути подано сторонами протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, що приймали участь у розгляді справи але не були присутніми під час проголошення рішення, мають право подати апеляцію протягом десяти днів з часу отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляцію не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після оголошення ухвали апеляційного суду.

С У Д Д Я :

Повний текст рішення проголошено 09 листопада 2016 року