АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 603/146/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Галіян І.М.
Провадження № 22-ц/789/707/16 Доповідач - Міщій О.Я.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Міщія О.Я.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

при секретарі - Шмигельська І.З.

з участю сторін - представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника третіх осіб ОСОБА_3, ТОВ Задарівський цегельний завод - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 12.04.2016 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Задарівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, - ОСОБА_5, ОСОБА_3, товариство з обмеженою відповідальністю "Задарівський цегельний завод", КП "Монастирське Бюро технічної інвентаризації" про визнання незаконними і скасування рішень виконавчого комітету Задарівської сільської ради, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 р. ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Задарівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області від 15.04.2009 р. № 19 Про визнання та оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна в с. Задарів по вул. Перемоги 40 та скасування державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення цегельного заводу, яка проведена на підставі вищевказаного рішення.

Уточнивши позовні вимоги ОСОБА_1 на підставі ст. 393 ЦК України просила визнати незаконними та скасувати рішення виконавчого комітету Задарівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області від 20.06.2007 р. № 66 Про рогляд відношення; визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Задарівської сільської ради Монастириського району Тенопільської області від 15.04.2009 р. № 19 Про визнання та оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна в с. Задарів по вул. Перемоги 40 в частині визнання права власності за ТОВ Задарівський цегельний завод на нежитлові приміщення цегельного заводу, куплені 23.06.2003 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в Монастириського райагробуду; скасувати державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення цегельного заводу.

Позивачка вказала, що за час шлюбу з ОСОБА_5, який розірвано 18.09.2015 р., ними за спільні кошти було придбано майно 1/2 цегельного заводу за адресою вул. Перемоги, 40 в с. Задарів Монастириського району (згідно договору купівлі продажу від 23.06.2003 р.), однак її колишній чоловік ОСОБА_5 без її згоди передав вказане спільне майно в статутний капітал ТОВ Задарівський цегельний завод.

Позивачка зазначила, що оскаржувані рішення виконкому Задарівської сільської ради, на підставі яких оформлено факт належності майна за ТОВ Задарівський цегельний завод, позбавили її та її бувшого чоловіка права власності на спільне майно, тому просила задовольнити позов.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 12.04.2016 р. в задоволенні уточнених позовних вимог, а саме, щодо:

визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Задарівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області від 20.06.2007 р. № 66 Про розгляд відношення;

визнання незаконними та скасування рішення виконкому Задарівської сільської ради від 15.04.2009 р. № 19 Про визнання та оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна в с. Задарів по вул. Перемоги 40 в частині визнання права власності ТОВ Задарівський цегельний завод на нежитлові будівлі, виробничі будівлі та споруди цегельного заводу, придбані 02.06.2003 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в Монастириському райагробуді згідно договору купівлі продажу;

скасування державної реєстрації права власності на нежитлові будівлі, виробничі будівлі та споруди цегельного заводу за адресою Тернопільська область Монастириський район с. Задарів вул Перемоги 40 за ТОВ Задарівський цегельний завод, придбані 02.06.2003 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в Монастириському райагробуді згідно договору купівлі продажу, яка проведена на підставі рішення виконкому Задарівської сільської ради від 15.04.2009 р. № 19 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

ОСОБА_1 вказала, що у справі відсутні докази внесення засновниками ТОВ Задарівський цегельний завод ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в статутний капітал товариства нежитлових будівель цегельного заводу. Зокрема, позивачка зазначила, що відповідно до установчих документів Задарівський цегельний завод засновнику товариства після внесення його вкладу видається відповідне свідоцтво. Однак, суду не подано доказів отримання засновниками свідоцтва про внесення до статутного капіталу будівель цегельного заводу. Про те, що приміщення цегельного заводу перебувало у власності ОСОБА_5 і ОСОБА_3 і не було передано до статутного капіталу товариства підтверджено витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.06.2007 р., виданим КП Монастирське МБТІ. Наведені обставини, на думку позивачки, вказують на незаконність рішень Задарівської сільської ради, яка не врахувала того, що власники майна цегельного заводу не передали його у встановленому порядку до статутного капіталу товариства.

Позивачка також вказала, що не давала бувшому чоловікові ОСОБА_5 згоду на відчуження спільного майна подружжя Задарівського цегельного заводу, тому і з цих підстав вважає незаконним рішення суду про відмову в позові.

Позивачка в апеляційній скарзі також зазначила, що її право на спільне майно не могло трансформуватись у право вимоги на виплату частини вартості майна, оскільки вказане стосується лише майна, яке передане до статутного капіталу, а приміщення Задарівського цегельного заводу не були передані товариству.

Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що суд дав невірну оцінку доказів у справі і прийшов до неправильного висновку про те, що Задарівський цегельний завод здійснив реконструкцію приміщень, внаслідок чого збільшилась площа та вартість майна товариства.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі також посилається на порушення порядку реєстрації права власності на будівлі ТОВ Задарівський цегельний завод, що привело до порушення її права як співвласника майна.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що внесення ОСОБА_5 нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ Задарівський цегельний завод не є підставою для скасування рішень виконкому Задарівської сільської ради, а права позивачки в даному випадку не є порушеними, оскільки вона має право вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємництва.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та грунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що 23.06.2003 р. згідно договору купівлі -продажу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках (по 1/2 кожен) набули право власності на цегельний завод загальною площею 3689,6 кв.м., який знаходиться в с. Задарів Монастириського району Тернопільської області (а.с. 16).

Згідно із засновницьким договором про створення товариства з обмеженою відповідальністю від 29.04.2004 р., який укладений між засновниками ОСОБА_3 та ОСОБА_5, створено ТОВ Задарівський цегельний завод.

Із копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи №699600 видно, що ТОВ Задарівський цегельний завод зареєстровано 05.05.2004 р.

Рішенням виконкому Задарівської сільської ради № 66 від 20.06.2007 р., встановлено факт належності і дозволено видати ТОВ Задарівський цегельний завод свідоцтво про право приватної власності на будівлі і споруди. (а.с.54).

05.07.2007 р. ТОВ Задарівський цегельний завод видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, загальною площею 3689,6 кв.м. (а.с.150).

Крім того, 23.11.2007 р. між Задарівською сільською радою та ТОВ Задарівський цегельний завод укладено договір купівлі продажу земельної ділянки, згідно якого Задарівська сільська рада продала, а ТОВ Задарівський цегельний завод купив за 67234,24 грн. земельну ділянку площею 1,3308 га., на якій розміщено цегельний завод. (а.с.58).

19.11.2008 р. на підставі вказаного договору купівлі продажу земельної ділянки ТОВ Задарівський цегельний завод видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 065175 (а.с. 55).

Тобто, цегельний завод та земельна ділянка, на якій він розташований, на праві власності належить юридичній особі ТОВ Задарівський цегельний завод.

Крім того, з матеріалів справи видно, що ТОВ Задарівський цегельний завод за рахунок майнових внесків його засновників ОСОБА_3 та ОСОБА_5 здійснили реконструкцію цегельного заводу, внаслідок чого це майно збільшилося в своїй площі та вартості, у зв'язку з чим товариство звернулось до виконкому Задарівської сільської ради з проханням визнати за ним право власності на цегельний завод з видачею свідоцтва про право власності на нього.

Рішенням виконкому Задарівської сільської ради № 19 від 15.04.2009 р., вирішено визнати та оформити право приватної власності на нежитлові будівлі та споруди за ТОВ Задарівський цегельний завод (а.с.154).

На підставі зазначеного рішення виготовлено свідоцтво серії САС № 303922 від 06.01.2010 р. про право власності на нерухоме майно заводу загальною площею 4087,4 кв.м., та проведено реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 155, 34, 74).

Тобто, з часу внесення майна до статутного фонду ТОВ Задарівський цегельний завод товариство набувало у власність нове майно.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про підприємництво» розкривається поняття «підприємництва» як безпосередньої, самостійної, систематичної, на власний ризик діяльності по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Відповідно до ст. 55 ГК України суб'єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, та фізичні особи - громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці.

Однією з організаційних форм господарювання є підприємство (ст. 62 ГК України).

Згідно зі ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником, в тому числі й майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Аналогічна норма закріплена в ст. 12 Закону України «Про господарські товариства».

Таким чином, з урахуванням положень ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство.

Отже, з моменту внесення майна до статутного фонду, товариство стає єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб.

Статтею 100 ЦК України встановлено, що право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі.

В силу ч. 3 ст. 269 ЦК України фізична особа не може бути позбавлена права участі в товаристві.

Отже, в момент передачі майна товариству в обмін на корпоративні права в ньому (отримання частки у статутному капіталі юридичної особи) колишній чоловік позивачки засновник ОСОБА_5 свідомо припинив цивільні права на це майно з набуттям корпоративних прав на участь в управлінні господарським товариством, отримання певної частки прибутку даної організації, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами (стаття 167 ГК України).

Судом встановлено, що у період внесення засновниками майна в статутний фонд товариства, ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з одним із засновників підприємства ОСОБА_5

Порядок здійсненням подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним майном передбачено ст. ст. 63,65 СК України.

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені у статті 60 СК України. Так, за змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

При цьому, виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів, а у разі використання одним із подружжя спільних коштів всупереч ст. 65 СК України інший з подружжя має право на компенсацію вартості його частки (п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя").

Тобто, з моменту внесення вкладу до статутного капіталу господарського товариства він є виключно власністю самого товариства, а спільні грошові кошти чи майно подружжя, внесене до статутного фонду, втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

У зв'язку з викладеним, нерухоме майно, внесене одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільного майна подружжя, стає власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільне майно трансформується в інший об'єкт - право вимоги на виплату частини вартості такого майна, в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року № 6-5цс14, від 2 жовтня 2013 року № 6-79цс13 від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, які згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що після внесення ОСОБА_5 спільного майна подружжя до статутного капіталу товариства право позивачки не можна вважати порушеним, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що майно Задарівського цегельного заводу не передано до статутного капіталу товариства.

Як пояснив у суді представник третіх осіб ОСОБА_3 та ТОВ Задарівський цегельний завод, засновники товариства передали власне майно будівлі і споруди цегельного заводу в с. Задарів до статутного фонду при створенні товариства.

Вказане підтверджується долученими до справи доказами. Так, із змісту засновницького договору від 29.04.2004 р. видно, що засновники ТОВ Задарівський цегельний завод ОСОБА_3 та ОСОБА_5 для забезпечення діяльності товариства за рахунок майнових вкладів створили статутний фонд в розмірі 68722 грн., внеском кожного з них є їх частки в майновому комлексі цегельного заводу по вул. Перемоги, 40 в с. Задарів Монастириського району (п.5.1).

Згідно протоколу зборів засновників ТОВ Задарівський цегельний завод від 15.06.2007 р. збільшено статутний фонд товариства до 1500000 грн., внеском засновників у статутний фонд визначено будівлі та споруди, з яких 60 % належить ОСОБА_3, а 40 % ОСОБА_5

Із змісту статуту ТОВ Задарівський цегельний завод, зареєстрованого 23.08.2011 р., визначено розмір статутного фонду товариства в розмірі 1500000 грн., ОСОБА_3 володіє 60 % статуного фонду, а ОСОБА_5 - 40 % (п. 5.1).

Засновницьким договором від 29.04.2004 р. визначено, що рішення товариства про зміну розміру статутного фонду набирає чинності після внесення цих змін до державного реєстру, засновники зобов'язані повністю внести свій вклад не пізніше одного року після державної реєстрації товариства (п.п. 5.5, 5.6).

Як видно із змісту витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 06.01.2010 р., нежитлові приміщення цегельного заводу по вул. Перемоги, 40 в с. Задарів, Монастириського району перебувають у власності ТОВ Задарівський цегельний завод на підставі свідоцтва про право власності САС № 303922 від 06.01.2010 р., яке було належно зареєстроване в КП Монастириське районне бюро технічної інвентаризації.

Отже, з матеріалів справи видно, що засновники товариства передали належні їм будівлі цегельного заводу товариству Задарівський цегельний завод. Сама по собі відсутність в матеріалах справи свідоцтва про внесення вкладу учасником в майно товариства не може бути підставою для висновку про те, що майно фактично не було передано.

Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначених законами України.

Статтею 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд підставно зазначив про те, що позивачка не подала доказів порушення її права відповідачем Задарівською сільською радою Монастириського району, яка в межах своєї компетенції ухвалила рішення про визнання права власності на майно третьої особи ТОВ Задарівський цегельний завод.

Судом встановлено, що на підставі оскаржуваних рішень товариство оформило своє право власності на майно.

Отже, оскаржувані рішення вичерпали свою дію внаслідок виконання, тому їх скасування не може породжувати наслідків ні для позивачки, ні для ТОВ Задарівський цегельний завод, право власності якого грунтується на правоустановлюючому документі, який не є предметом спору.

Тому, суд дійшов вірного висновку про відмову у позові до особи, яка не порушила право позивачки.

У зв'язку з цим сама по собі відсутність згоди позивачки на передачу спільного майна в статутний капітал товариства не може бути підставою для скасування рішення суду.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо порушення порядку реєстрації права власності на майно ТОВ Задарівський цегельний завод.

Судом встановлено, що КП Монастириське бюро технічної інвентаризації, яке не є відповідачем, а приймало участь у справі як третя особа, що не заявляє самостійних вимог, відповідно до чинного на то час законодавства здійснило реєстрацію та видало свідоцтво про право власності на майно ТОВ Задарівський цегельний завод. Позивачка не навела доказів порушення її права відповідачем у зв'язку з видачею вказаного свідоцтва про право власності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення та скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308,313, 314 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 12.04.2016 р. залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_7