Справа №718/1768/16-ц
Провадження №2/718/735/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2016 року

Кіцманський районний суд Чернівецької області у складі: головуючого - судді Олексюк Т.І.

секретаря - Пітак О.В.

з участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Близнюка С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Колективного виробничо-комерційного підприємства «Авто-моторс» про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.08.2015 року він був прийнятий на роботу на КВКП «Авто-моторс» підсобним робітником. У зв`язку з оголошення часткової мобілізації згідно Указу Президента України від 17.03.2014 року за № 303/2014 наказом військового комісара від 11.08.2015 року за № 119 він був призваний на військову службу і його було зараховано до особового складу військової частини № НОМЕР_1 в м. Рівне. З 26.08.2015 року перебував на службі у військовій частині НОМЕР_2 , а в подальшому був направлений в зону АТО, де приймав участь у бойових діях. 08.08.2016 року був звільнений з військової служби. 11.08.2016 року звернувся до КВКП «Авто-моторс» про поновлення на роботу, але йому видали трудову книжку, із змісту якої він дізнався про своє звільнення на підставі п.2 ст.36 КЗпПУ згідно наказу № 138/01 від 05.01.2016 року. Вважає звільнення незаконним, тому з підстав, передбачених ч.3 ст.119 КЗпПУ, просив поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток.

В процесі розгляду справи представник позивача уточнив заявлені вимоги та просив скасувати наказ № 138/1 від 05.01.2016 року по Колективному виробничо-комерційному підприємству «Авто-моторс» про звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі п.2 ст.36 КЗпПУ.

Позивач та його представник підтримали заявлені вимоги з наведених підстав.

Представник відповідача позову не визнав, заперечуючи тим, що позивач був прийнятий на роботу лише тому, що був призваний на військову службу під час мобілізації, з ним 11.08.2015 року був укладений строковий трудовий договір по 31.12.2015 року і звільнений він був правомірно по закінченні строку договору.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, показання свідка ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 233 КЗпПУ працiвник може звернутися з заявою про вирiшення трудового спору безпосередньо до районного, районного у мiстi, мiського чи мiськрайонного суду в тримiсячний строк з дня, коли вiн дiзнався або повинен був дiзнатися про порушення свого права, а у справах про звiльнення - в мiсячний строк з дня вручення копiї наказу про звiльнення або з дня видачi трудової книжки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Як достовірно встановлено в судовому засіданні, трудову книжку позивач отримав 11.08.2016 року та звернувся до суду 29.08.2016 року, тобто в межах передбаченого ст.233 КЗпПУ строку.

Встановлено, що 11.08.2015 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на КВКП «Авто-моторс» підсобним робітником по строковому договору.

Трудовий договір (угода) укладений на строк по 31.12.2015 року.

У зв`язку з оголошення часткової мобілізації згідно Указу Президента України від 17.03.2014 року за № 303/2014 наказом військового комісара від 11.08.2015 року за № 119 ОСОБА_1 був призваний на військову службу і його було зараховано до особового складу військової частини № НОМЕР_1 в м. Рівне.

З 26.08.2015 року ОСОБА_1 перебував на службі у військовій частині НОМЕР_2 , а в подальшому був направлений в зону АТО, де приймав участь у бойових діях.

08.08.2016 року ОСОБА_1 був звільнений з військової служби.

11.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся до КВКП «Авто-моторс», де отримав трудову книжку.

Наказом № 138/01 від 05.01.2016 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпПУ (закінчення строку трудового договору).

Свідок ОСОБА_3 показала, що позивач не працював жодного дня, був укладений трудовий договір і оформлена трудова книжка, заробітну плату з серпня по грудень 2015 року виплачували готівкою через сестру позивача. Трудову книжку видали позивачу, коли він повернувся із зони АТО.

Указом Президента України від 17.03.2014 р. № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 17.03.2014 р. № 1126 -VІІ, було оголошено проведення часткової мобілізації. Законом України від 27.03.2014 р. № 1169-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації», який набрав чинності з 1 квітня 2014 р. внесено зміни до Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Кодексу законів про працю України.

Зокрема, ст. 119 КЗпП України доповнено частиною третьою такого змісту: "Працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку".

Пункт 3 частини 1 статті 36 КЗпП України доповнено словами крім призову на військову службу за призовом під час мобілізації".

У частині другій статті 23 КЗпП встановлено загальне правило щодо обмеження укладення строкових трудових договорів. Так, відповідно до положення зазначеної статті строкові трудові договори дозволяється укладати лише в тому випадку, якщо трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавством.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 (далі Постанова № 9) зазначено, що укладення трудового договору на визначений строк, якщо відсутні умови, зазначені в частині другій статті 23 КЗпП, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій. Тобто передбачені статтею 119 КЗпП гарантії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором. Відмінності стосуються лише деяких визначених законодавством особливостей розірвання строкового трудового договору.

Передбачені статтею 119 КЗпП гарантії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором.

Якщо роботодавець не бажає продовжувати трудові відносини із працівником, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, він має заявити про своє бажання припинити такий трудовий договір, видавши відповідний наказ про звільнення зазначеного працівника, і врахувати при цьому вимоги статті 119 КЗпП щодо збереження (але не більше ніж протягом одного року) місця роботи, посади й середнього заробітку.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.36 КЗпПУ підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Згідно ч.3 ст.119 КЗпПУ за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Наведені вимоги законодавства. відповідачем дотримані не були.

Згідно довідки КВКП «Авто-моторс» від 02.11.2016 року за № 21/11 середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 у 2015 році становила 1346 гривень.

За період з січня 2015 року по даний час, 18.11.2016 року, (322 дні), розмір заробітної плати, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100, становить 14209,86 гривень.

Розрахунок проведено наступним чином: 1346грн.х2міс.:61день (останні 2міс.(листопад-30днів, грудень-31день)) = 44,13грн.; 44,13грн. х 322дні = 14209,86грн.. Зазначена сума розрахована без урахування відповідних відрахувань до державних цільових фондів.

За наведених та встановлених судом обставин заявлені вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, ст.ст. 23, 36, 117, 119, 233 КЗпПУ, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 31, 60, 88, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Скасувати наказ № 138/1 від 05.01.2016 року по Колективному виробничо-комерційному підприємству «Авто-моторс» про звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі п.2 ст.36 КЗпПУ (закінчення строку трудового договору).

Поновити ОСОБА_1 на посаді підсобного робітника у Колективному виробничо-комерційному підприємстві «Авто-моторс» з 05.01.2016 року.

Стягнути з Колективного виробничо-комерційного підприємства «Авто-моторс» на користь ОСОБА_1 14209,86 гривень середнього заробітку без урахування відповідних відрахувань до державних цільових фондів.

. Стягнути з Колективного виробничо-комерційного підприємства «Авто-моторс» на користь держави 551,20 гривень судового збору.

Рішення в частині поновлення на роботі звернути до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: