Справа № 525/331/16-ц
Провадження № 2/525/166/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.06.2016 року Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Хоролець В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Відділ Держгеокадастру у ОСОБА_2 районі Полтавської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, -

в с т а н о в и в:

З позову ОСОБА_1 вбачається, що 07 квітня 2011 року помер її батько ОСОБА_3, останнім місцем проживання якого було сел. Велика Багачка, вулиця Гагаріна, 22 Великобагачанського району Полтавської області та який на момент смерті проживав разом із його дружиною, а матірю позивача ОСОБА_4, яка померла 26.06.2014 року. Після смерті батька позивача ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне померлому майно, до складу якого поряд з іншим, увійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,22 га, яка знаходиться на території ОСОБА_2 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області та була надана померлому ОСОБА_3 за життя розпорядженням голови ОСОБА_2 райдержадміністрації Полтавської області від 15.02.2008 року №60.

Як вказує позивач, за життя померлий ОСОБА_3 не встиг виготовити на дану земельну ділянку державний акт. В даному розпорядженні було вказано відділу земельних ресурсів забезпечити повернення громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) та забезпечити державну реєстрацію та видачу громадянам державних актів. Даним розпорядженням було надано померлому ОСОБА_3 також земельну ділянку площею 1,26 га, на яку він встиг отримати державний акт і на яку позивач зможе отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину.

Як вбачається з позову, на земельну ділянку площею 1,22 га у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено державним нотаріусом, оскільки на цю земельну ділянку відсутній правовстановлюючий документ. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі на місцевості та видачі державного акта про право власності на землю. Член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Наступним етапом після обміну сертифікату на державний акт є розпорядження голови райдержадміністрації. Як вважає позивач, після вищезазначеного розпорядження голови райдержадміністрації її батько за життя набув права власності на цю ділянку і вона вже значиться у гектарах, а не в умовних кадастрових одиницях. Але оскільки на одну із двох ділянок, зазначених у розпорядженні, батько позивача за життя не встиг виготовити державний акт, то позивач змушена звернутись до суду.

Відповідно до заповіту, посвідченого 24.09.1999 року ОСОБА_2 державною нотаріальною конторою, реєстровий №1233, єдиним спадкоємцем на вказану спадщину являється дочка померлого (позивач по справі) ОСОБА_1, яка також є спадкоємицею першої черги за законом після смерті батька. Непрацездатна на той час дружина померлого батька позивача ОСОБА_4 від прийняття спадщини відмовилась,інших спадкоємців, які б прийняли спадщину, немає.

Як вказує позивачка, вона, як дочка померлого являється спадкоємцем за заповітом, яка прийняла спадщину шляхом подачі заяви до державного нотаріуса в шестимісячний строк після смерті батька і претендує на неї. Інших спадкоємців, які б претендували на вказану спадщину, не має. В звязку з тим, що правовстановлюючі документи на вищевказану земельну ділянку відсутні, державний нотаріус відмовила позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку.

Усунути зазначені недоліки в позасудовому порядку в даний час не можливо, так як відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється з моменту її смерті. До того ж, змінами внесеними до ст.126 ЗК України, які набрали чинності з 01.01.2013 року, видача державних актів на право власності на земельні ділянки відмінена.

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду, в якому просила визнати, що на момент смерті 07.04.2011 року ОСОБА_3 належала на праві власності земельна ділянка площею 1,22 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території ОСОБА_2 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області та була надана померлому ОСОБА_3 за життя розпорядженням голови ОСОБА_2 райдержадміністрації Полтавської області від 15.02.2008 року №60, а в порядку спадкування, просила визнати за нею, ОСОБА_1 як за спадкоємицею за заповітом право власності на дану земельну ділянку після смерті батька ОСОБА_3 (а.с.2).

В судове засідання позивач подала заяву про розгляд справи в порядку ст.158 ЦПК України у її відсутність на підставі наявних у справі доказів, вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.34).

Представник позивача адвокат ОСОБА_5 в судове засідання 14.06.2016 року подала письмову заяву про підтримання позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі та просила розглянути справу у її відсутність (а.с.59).

Представник відповідача ОСОБА_2 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області в судове засідання не зявився, від ОСОБА_2 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області 18.04.2016 року надійшла заява про не заперечення щодо задоволення позову ОСОБА_1 та про розгляд справи у відсутність представника селищної ради (а.с.28).

В судове засідання представник Відділу Держгеокадастру у ОСОБА_2 районі Полтавській області не зявився, дана третя особа належним чином повідомлялась про день та час розгляду справи (а.с.57).

Суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні 14.06.2016 року у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами).

Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності передбачених законом підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Відділ Держгеокадастру у ОСОБА_2 районі Полтавської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

Судом встановлено, що батько позивача у справі ОСОБА_1 ОСОБА_3 (а.с.5), помер 07.04.2011 року в сел. Велика Багачка Полтавської області, про що Відділом ДРАЦС РС ОСОБА_2 РУЮ Полтавської області видано свідоцтво про смерть (а.с.3).

Судом встановлено, що мати позивача у справі ОСОБА_1 ОСОБА_4 (а.с.5), померла 26.06.2014 року в сел. Велика Багачка Полтавської області, про що Відділом ДРАЦС РС ОСОБА_2 РУЮ Полтавської області видано свідоцтво про смерть (а.с.4).

Відповідно до заповіту, посвідченого 24.09.1999 року ОСОБА_2 державною нотаріальною конторою, реєстровий №1233, ОСОБА_3 все належне йому майно заповідав дочці ОСОБА_1 (а.с.40). Тобто, ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом за майно, яке належало за життя її батьку ОСОБА_3.

З довідки, виданої селищним головою ОСОБА_2 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області №4482 від 19.11.2015 року вбачається, що на день смерті гр. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер 07.04.2011 року, проживав разом з дружиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла 26.06.2014 року за адресою: сел. Велика Багачка, вул. Гагаріна, 22 (а.с.6).

З архівної довідки №01-22/371 від 20.11.2015 року вбачається, що розпорядженням голови ОСОБА_2 райдержадміністрації Полтавської області від 15.02.2008 року №60 ОСОБА_3 надано у власність земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,22 га та земельну ділянку площею 1,26 га, які знаходяться на території ОСОБА_2 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області та (а.с.7).

З листа начальника Відділу Держгеокадастру у ОСОБА_2 районі ОСОБА_6 №01-04-02/4 від 28.01.2016 року вбачається, що на імя ОСОБА_3 відповідно до розпорядження голови ОСОБА_2 РДА Полтавської області від 15.02.2008 року №60 видано державний акт серія ЯЖ №502755 від 25.06.2008 року реєстраційний номер 9 на площу 1,26 га. На іншу площу відповідно розпорядження (1,22 га) державний акт не видавався. Грошова оцінка земельних ділянок відповідно до розпорядження голови ОСОБА_2 райдержадміністрації №342 від 29.10.2007 року по бувшому КСП «Багачанське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території ОСОБА_2 селищної ради станом на 29.01.2016 року з урахованими коефіцієнтами індексації 4,7964 та 1,756 становить: площею 1,22 га (чорнозем) 33773,77 грн.; площею 1,26 га (піски) 10095,73 грн. (а.с.8).

Виконуюча обовязки в порядку заміщення завідувача ОСОБА_2 державної нотаріальної контори Полтавської області, державний нотаріус ОСОБА_7 постановою від 11.11.2015 року відмовила позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку у звязку з тим, що правовстановлюючі документи на вищевказану земельну ділянку відсутні (а.с.9).

З повідомлення виконуючої обовязки в порядку заміщення завідувача ОСОБА_2 державної нотаріальної контори Полтавської області, державного нотаріуса ОСОБА_7 №01-09/285 від 28.04.2016 року, Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), Витягу з реєстру заповітів та копій документів зі спадкової справи вбачається, що після смерті 07.04.2011 року ОСОБА_3 ОСОБА_2 держнотконторою відкрита спадкова справа №318/2011 від 27.08.2011 року за заявою ОСОБА_1; 27.08.2011 року заяву про відмову від прийняття спадщини подала дружина померлого ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3; 27.08.2011 року заяву про прийняття спадщини по заповіту, посвідченому ОСОБА_2 ДНК, реєстровий №1233 подала дочка померлого ОСОБА_1; 03.10.2012 року на імя ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий №751; також вбачається, що заповіт ОСОБА_3 від 24.09.1999 року, реєстровий №1233 є чинним (а.с.а.с.38-42, 43-47). Отже, з даних матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_3, яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку.

З витягу витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації земельної ділянки площею 1,22 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території ОСОБА_2 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що за вказаними параметрами запиту у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості відсутні (а.с.26).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті.

Право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті (ст.1223 ЦК України).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220,1222,1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК).

Отже, з досліджених матеріалів справи вбачається, що спадкоємець за заповітом від 24.09.1999 року, реєстровий №1233 після померлого ОСОБА_3 ОСОБА_1, яка у встановленому порядку прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_3, але у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа державного акта, який позивач повинна подати нотаріусу для видачі ним позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, не може в даний час отримати свідоцтво про право на спадщину (на земельну ділянку площею 1,22 га), яка розташована на території ОСОБА_2 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, що належала померлому ОСОБА_3 При цьому, відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється з моменту її смерті.

В контексті розгляду даного позову та заявлених позовних вимог суд враховує зміст п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» про те, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Також, в контексті звернення позивача ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою розяснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_8 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності та підстав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що викладені в постанові від 11.11.2015 року, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для визнання того, що на момент смерті 07.04.2011 року ОСОБА_3 належала на праві власності земельна ділянка площею 1,22 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території ОСОБА_2 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області та була надана померлому ОСОБА_3 за життя розпорядженням голови ОСОБА_2 райдержадміністрації Полтавської області від 15.02.2008 року №60, а в порядку спадкування необхідно визнати за ОСОБА_1, як за спадкоємицею за заповітом після смерті батька ОСОБА_3 право власності на дану земельну ділянку.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, є підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Відділ Держгеокадастру у ОСОБА_2 районі Полтавської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.15,16,1216-1218,1233,ч.1 ст.1268,ст.ст.1269,1270,1297 ЦК України, ч.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» ст.ст.3,10,11,57,60,174,179,197,212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Визнати, що на момент смерті 07.04.2011 року ОСОБА_3 належала на праві власності земельна ділянка площею 1,22 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території ОСОБА_2 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області та була надана померлому ОСОБА_3 за життя розпорядженням голови ОСОБА_2 райдержадміністрації Полтавської області від 15.02.2008 року №60.

В порядку спадкування, визнати за ОСОБА_1 як за спадкоємицею за заповітом право власності на земельну ділянку площею 1,22 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території ОСОБА_2 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області та яка була надана ОСОБА_3 за життя розпорядженням голови ОСОБА_2 райдержадміністрації Полтавської області від 15.02.2008 року №60.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя