Номер провадження: 22-ц/785/878/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Фальчук В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Фальчука В.П.,

суддів Таварткіладзе О.М., Кравця Ю.І.,

секретаря Ліснік Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні Апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 червня 2015 року, в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання часток у спільній сумісній власності, визнання майна особистою приватною власністю, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання частки у спільній сумісній власності подружжя, поділ майна та стягнення грошової компенсації за частку у майні, усунення перешкод у користуванні майном, -

встановила;

27.05.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право спільної часткової власності на ? частину домоволодіння №7 по 1-му Пересипському узвозу у м. Одесі посилаючись на те, що хоча це майно і було отримане у власність ОСОБА_4 на підставі договору дарування, але за час шлюбу за рахунок спільних затрат збільшилося у своєму обємі та у вартості.

ОСОБА_2 просив суд визнати його особистою приватною власністю квартиру №113 на вул. Радісній, 25 у м. Одесі посилаючись на те, що вона придбана за рахунок його особистих коштів, отриманих ним від продажу спадщини, яку він отримав.

ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала у повному обсязі зазначивши, що на перебудовану частину домоволодіння №7 по 1-му Пересипському узвозу у м. Одесі відсутні правовстановлюючі документи. Тому відсутні правові підстави для визнання за позивачем права спільної частково власності на майно, яке є самочинно побудованим. Квартира №113 на вул. Радісній, 25 у м. Одесі була придбана за спільні грошові кошти від продажу іншого нерухомого майна, набутого з відповідачем під час шлюбу, а саме 27/100 частин домоволодіння №9-а по вул. Обривистій у м. Одесі.

У звязку із цим ОСОБА_4 подала до суду зустрічний позов, в якому просила визнати за нею право власності на 1/8 частину кв.№113 на вул. Радісній, 25 у м. Одесі посилаючись на те, що за отримані від продажу спільного майна подружжя - 27/100 частин домоволодіння №9-а по вул. Обривистій у м. Одесі була придбана ця квартира. Оскільки її частка у вказаному майні є незначною, вона просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію її частки.

ОСОБА_4 також просила стягнути з відповідача на її користь ? частину вартості легкового автомобіля, придбаного сторонами за час шлюбу вказуючи, що вона не може користуватися цим майном, оскільки це майно є неподільним, і на теперішній час ним користується колишній чоловік, який і зобовязаний їй сплатити вартість цього майна у грошовому вигляді. Крім того, ОСОБА_4 просила суд усунути перешкоди у користуванні домоволодінням №7 на 1-му Пересипському узвозу у м. Одесі посилаючись на те, що ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні цим житлом, у звязку із чим вона вимушена була неодноразово звертатися до поліції для застосування до колишнього чоловіка примусових заходів впливу.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково. Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 8/100 частин кв.№113 на вул. Радісній, 25 у м. Одесіу розмірі 49563 грн. 07 коп. та грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля ВАЗ-2106, 1977 року випуску, Державний реєстраційний номер ВН-7566-СК в розмірі 10000 грн., припинивши право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на вказаний транспортний засіб, залишивши його в особистій приватній власності ОСОБА_2 Суд зобовязав ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні житловим будинком №7 на 1-му Пересипському узвозу у м. Одесі шляхом звільнення цього приміщення. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати у звязку з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

За правилами ч.1ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, що оскаржене, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні проводитися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав;

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права спільної часткової власності на ? частину домоволодіння №7 по 1-му Пересипському узвозу у м. Одесі та визнання квартири №113 на вул. Радісній, 25 у м. Одесі його особистою приватною власністю суд першої інстанції виходив із того, що заявлені ним вимоги не доведені у встановленому законом порядку.

Задовольняючи позовні вимогиОСОБА_4 і стягуючи на її користь грошову компенсацію вартості 8/100 частини кв.№113 на вул. Радісній, 25 у м. Одесіу розмірі 49563 грн. 07 коп. та грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля ВАЗ-2106, 1977 року випуску, Державний реєстраційний номер ВН-7566-СК в розмірі 10000 грн., усуваючи перешкоди у користуванні житловим будинком №7 на 1-му Пересипському узвозу у м. Одесі шляхом зобовязання відповідача звільнити це приміщення суд першої інстанції виходив із того, що заявлені вимоги ґрунтуються на законі і доведені наданими позивачем доказами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1ст.69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ч.1ст.70 СК України.

Частиною 2 статті 71 СК України визначено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків. передбачених Цивільним кодексом України ч.4ст.71 СК України.

Правилами ч.1ст.62 ЦПК України встановлено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно в разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом спільної сумісної власності подружжя ч.1ст.62 СК України.

У розумінні ч.1ст.376 ЦК України, самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а й обєкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності. Обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти, не є обєктами права власності (ч.2ст.376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами ст.ст.364,367 ЦК України.

Згідно із ч.1ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом першої інстанції при ухваленні судового рішення вказані норми права були дотримані у повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, з 02.08.1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, зареєстрованому у встановленому законом порядку. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28.10.2013 року шлюб між ними був розірваний, та судове рішення набрало чинності з 08.11.2013 року.

До реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 ОСОБА_4 26.05.1997 року за нотаріально посвідченим договором дарування отримала в подарунок 3/5 частин домоволодіння №7 по 1-му Пересипському узвозу у м. Одесі, яке складається в цілому з трьох камяних жилих будинків загальною площею 105,7 кв.м., розташованих на земельній ділянці площею 916 кв. метрів. Право власності на вказане майно зареєстроване в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та інвентаризації обєктів нерухомості».

Отже, у розумінні ст.57 СК України вказана частина домоволодіння є приватною власністю ОСОБА_4, так як була отримана нею у власність до реєстрації шлюбу.

Згідно паспорту технічної інвентаризації на вказане вище домоволодіння від 14.05.1997 року, ОСОБА_4 фактично отримала в дар житловий будинок, зазначений у плані інвентаризації під літ.«А» з прибудовою літ.«а», який складався з кухні, загальною площею 8,3 кв. метри і житлої кімнати площею 16,8 кв. метри, веранди загальною площею 9,1 кв. метри, а всього - загальною площею 34,2 кв. метри, в тому числі жиловою площею 16,8 кв. метри.

Під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі у вказаній частині житлового будинку були проведені ремонтні та будівельні роботи з реконструкції житлового будинку під літ.«А», та новою будовою гаражу під літ.«Я». Будівництво тривало з 1997 року по 2004 року, що підтвердили сторони у судовому засіданні.

Вказане будівництво та реконструкція житлових і нежитлових приміщень були проведені без дозволу та належно затвердженого проекту, що відповідно вимог ч.1ст.376 ЦК України є самочинним будівництвом.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.4 Постанови №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що до виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (абз.1ч.3ст.331 ЦК України).

Отже, на час звернення ОСОБА_2 до суду із зазначеним вище позовом, право власності у ОСОБА_4 на спірне нерухоме майно, яке є предметом спору, у встановленому законом порядку не виникло, відтак особи які його побудували, є власниками будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, яке було використане ними в процесі будівництва.

Відмовляючи ОСОБА_2 у визнанні за ним права спільної часткової власності на реконструйоване та частково новостворене будівництво суд першої інстанції правомірно виходив із того, що позивач обрав неналежний спосіб захисту його майнових прав, оскільки він має право лише на частину будівельних матеріалів, які використовувалися для будівництва та реконструкції цього майна. Однак ОСОБА_2 таких вимог до суду не заявляв.

В частині стягнення ? частини вартості рухомого майна, набутого подружжям під час шлюбу, а саме - транспортного засобу марки ВАЗ 2106, державний реєстраційний номер ВН-7566-СК, суд першої інстанції правомірно виходив із того, що ринкова вартість цього автомобіля становить 20000 грн., а ? частин від цієї суми 10000 грн.. Придбання вказаного майна під час шлюбу підтверджене свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу Серії САА №005492.

Отже, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, і частки подружжя у цьому майні є рівними.

Оскільки ОСОБА_2 має право на керування цим транспортним засобом та на теперішній час користується ним, і це майно є неподільним, а інший співвласник цього майна бажає грошової компенсації своєї частки у цьому майні, суд першої інстанції правомірно, відповідно до вимог ч.2ст.71 СК України, задовольнив у цій частині позовні вимоги ОСОБА_4, стягнувши на її користь з відповідача грошову компенсацію у розмірі 10000 грн..

Рішення суду першої інстанції у цій частині заявлених вимог ґрунтується на законі і доведене наданими ОСОБА_4 доказами.

Судом першої інстанції законно та обґрунтовано встановлено, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.08.2008 року (справа №2-4685/2008), яке набрало чинності 26.08.2008 року, визнаний дійсним договір купівлі-продажу 27/100 частин домоволодіння №9-а на вул. Обривистій у м. Одесі, яке складалося з житлового будинку під літ.«Б», сараю під літ.«Д», гаражу під літ.«І», укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_5, та за ОСОБА_2 визнане право власності на це майно.

Оскільки вказане майно було набуте ОСОБА_2І, і ОСОБА_4 у шлюбі, а саме 27/100 частин домоволодіння №9-а на вул. Обривистій у м. Одесі, в силу ст.60 СК України воно є спільною сумісною власністю подружжя.

Земельна ділянка площею 0,0366 га на вул. Обривистій, 9-а у м. Одесі вказаним вище рішенням суду була визнана приватною власністю ОСОБА_2, так як була отримана ним у спадщину, що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину від 24.05.2008 року, виданого Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою.

10.12.2011 року на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу ОСОБА_2 продав належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0366 га, та домоволодіння на вул. Обривистій, 9-а у м. Одесі, у тому числі і 27/100 його частин. При цьому продаж домоволодіння №9-а на вул. Обривистій у м. Одесі був вчинений за згодою його дружини ОСОБА_6. Того ж дня за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав на своє імя за 233523 грн. 50 коп. кв.№113 в буд. №25 на вул. Радісній в м. Одесі.

Приймаючи до уваги, що продажа вказаного вище нерухомого майна та придбання кв.№113 в буд. №25 на вул. Радісній в м. Одесі були вчинені в один день, і розмір грошових коштів, отриманих від продажу домоволодіння та земельної ділянки співпадає із сумою, сплаченою за придбання квартири, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що частка ОСОБА_2 у придбаному майні становить 92/100 частини, а частка ОСОБА_4 8/100 частин відповідно.

Згідно висновку експертизи, проведеної Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз від 22.12.2014 року, ринкова вартість спірної квартири складає 664220 грн., а вартість 8/100 частин 49563 грн. 07 коп..

Оскільки частка ОСОБА_4 у спірній квартирі є незначною та не може бути виділена в натурі, суд першої інстанції правомірно, відповідно до вимог ч.2ст.364, ч.3 ст.358 ЦК України, частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4, та стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача грошову компенсацію вартості належних їй 8/100 частин спірної квартири, а не 1/8 частин, як вона просила в позові.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_4 продовжують проживати у домоволодінні №7 по 1-му Пересипському узвозу у м. Одесі.

Наданими ОСОБА_4 доказами підтверджено, що під час проживання у вказаному будинку між нею та ОСОБА_2 виникають побутові конфлікти, які переростають у сварки, у звязку із чим позивач не може користуватися житлом, що належить їй на праві власності на підставі договору дарування. У звязку з протиправною поведінкою відповідача, позивач вимушена звертатися до правоохоронних органів із заявами про припинення неправомірних дій колишнього чоловіка по відношенню до неї. Зазначені обставини підтверджуються інформацією, наданою до суду з Хаджибеївського ВМ Суворовського РВ ОМУ у м. Одесі. Після розгляду заяв ОСОБА_4, органом внутрішній справ відповідачу неодноразово виносилися офіційні застереження про недопущення протиправних дій та порушення діючого житлового законодавства.

Отже, такі дії ОСОБА_2 перешкоджають ОСОБА_4 користуватися вказаним житлом та роблять неможливим їх спільне проживання.

У звязку з наведеним колегія суддів визнає, що суд першої інстанції правомірно зобовязав ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_4 у користування спірним житлом шляхом його звільнення.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки висновків суду першої інстанції вони не спростовують, та не містять правових підстав, передбачених статтею 309 ЦПК України для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, та у відмові у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4.

Зареєстрована ОСОБА_4. декларація про готовність 3/5 частин домоволодіння №7 по 1-му Пересипському узвозу у м. Одесі до експлуатації не є правовстановлюючим документом, який підтверджує за ОСОБА_4 право приватної власності на це майно. Крім того, самого визнання права власності на нерухоме майно без його реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно недостатньо для того, аби визнавати ОСОБА_4 власником майна.

Необхідно також зазначити, що у вказану декларацію про готовність обєкта до експлуатації були внесені відомості про будівництво житлового будинку під літ.«А1» площею 53,3 кв. метри та гаражу під літ.«Я» площею 40,7 кв. метри, а також внесені відомості про майно, на яке ОСОБА_2 не заявляв своїх майнових прав, а саме: на побудовану котельну під літ.«Ю» площею 6,9 кв. метри та житловий будинок під літ. «В1» площею 50,4 кв. метри. Отже, в цілому загальна площа двох житлових будинків складає 104 кв. метри, а житлова - 77,4 кв. метри в той час, коли за даними технічного паспорту загальна житлова площа 3/5 частин домоволодіння складає 40,3 кв. метри, а житловий будинок складається з літ.«А» та літ.«А1». Наявність цих обставин вказує на невідповідність даних зазначених у декларації фактичним обставинам. Тому правових підстав для визнання права спільної сумісної власності подружжя на вказане майно у суду першої інстанції не було.

Колегія суддів визнає, що звертаючись до суду з позовом про визнання спірної частини домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, право на яке не виникло у сторіни у встановленому законом порядку, ОСОБА_2 обрав не правильний спосіб захисту свого цивільного права, тому вказана обставина була однією із підстав, для відмови йому у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Не приймаються до уваги посилання апелянта на те, що судовим рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.08.2008 року у цивільній справі №2-4685, яким були визнані дійсними договори купівлі-продажу домоволодіння №9-а на вул. Обривистій у м. Одесі, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, фактично відбувся внутрішньо сімейний обмін спадковим майном між цими сторонами у справі, оскільки вказані обставини не підтверджені належними доказами, та спростовуються цим же судовим рішенням, в якому суд вирішував питання щодо укладених договорів, а не питання відносно обміну спадковим майном.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що суд усунув перешкоди ОСОБА_4 у користуванні 3/5 частинами домоволодіння №7 по 1-му Пересипському узвозу у м. Одесі, якого на думку апелянта не існує, оскільки вказана обставина спростовується договором дарування та реєстрацією права власності на це майно за ОСОБА_4, яке до теперішнього часу ніким не скасоване. Оскільки ОСОБА_4 є власником вказаного вище майна, вона має право, як власник цього майна, на усунення перешкод у користуванні цим майном.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Керуючись ст.304, п.1ч.1ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила;

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів, з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.П. Фальчук

ОСОБА_8

ОСОБА_9