Справа № 465/258/15 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/354/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цап П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2015 рокувідмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, з участю третіх осіб: Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_14, про визнання незаконним розпорядження та витребування підвальних приміщень із незаконного володіння.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання незаконним дублікату реєстраційного посвідчення на будинок від 19.04.2000 року серії КММ №009072 на будинок №56 по вул. Чупринки у м. Львові.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним. Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірні приміщення не відносяться до допоміжних приміщень будинку №56 по вул. Генерала Чупринки у місті Львові. Вказує, що згідно свідоцтва про право власності квартира №1 по вул.Ген. ОСОБА_15, 56 та комора в підвалі площею 4 кв.м належить на праві спільної сумісної власності сімї ОСОБА_5 і приєднання до цієї квартири чотирьох підвальних приміщень, позначених літерами Х, ХІ, ХІІ, ХІІІ згідно розпорядження Франківської районної адміністрації ЛМР №1846 від 12.10.2006 року є незаконним, так як ці комори не могли бути окремим обєктом договору купівлі продажу. ОСОБА_11 того зазначає, що у приміщенні, позначеному літерою Х площею 17 кв.м, знаходиться належна йому на праві приватної власності комора площею 8 кв.м, яка не виділена в натурі. Вказує, що згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення багатоквартирних будинків (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні, будинкова котельня та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій (створення обєднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього), а відтак вважає, що приміщення будинкової котельні, як допоміжні приміщення, відповідно до ч.2 ст.10 вищевказаного Закону були обєктами права спільної власності співвласників будинку №56 одночасно з приватизацією квартир, а тому їх відчуження без їх згоди є незаконним. Також апелянт зазначає, що оскільки ОСОБА_3 не відчужувалась квартира АДРЕСА_1, то вона незаконно набула право власності на спірні підвальні приміщення, а тому вони підлягають поверненню шляхом витребування із чужого незаконного володіння. ОСОБА_11 того вказує на те, що відповідно до наданої відповідачем на вимогу суду ухвали Львівської міської ради №1325 від 06.12.2001 року «Про приєднання нежитлових приміщень» та матеріали, які вказують на номер рахунку ЖЕК- 204, на який мали б надійти кошти за приєднання підвальних приміщень в сумі 18289,50 грн. та квитанцію про оплату цих коштів згідно розрахунку за приєднання. З дослідженої судом першої інстанції за жовтень 2008 року кошти в сумі 18289,50 грн. надійшли не на рахунок ЖЕК -204, а на особовий рахунок відповідачів ОСОБА_5, які використовувались в подальшому на погашення квартирної плати кв.№ 1 (ОСОБА_5), що не було взято до уваги районним судом.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати «в частині позовних вимог 2 і 3 (згідно уточнених позовних вимог від 22.01.2014 року) і в цій частині прийняти нове рішення, яким визнати незаконним розпорядження Франківської районної адміністрації ЛМР №1846 від 12.10.2006 року «Про приєднання нежитлових приміщень, позначених циф. Х площею 17 кв.м., циф. ХІ площею 9,5 кв.м., циф. ХІІ площею 12, 9 кв.м., циф. ХІІІ площею 5,1 кв.м» та витребувати підвальні приміщення багатоквартирного житлового будинку № 56 по вул. Ген. Чупринки у м. Львові, позначені циф. Х площею 17 кв.м., циф. ХІ площею 9,5 кв.м., циф. ХІІ площею 12, 9 кв.м., циф. ХІІІ площею 5,1 кв.м із незаконного володіння ОСОБА_7».

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання(перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судову адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Про зміну свого місця проживання або місцезнаходженняжоден з учасників процесу не повідомив.

Відтак, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які беруть участь у справі, у тому числі і апелянта ОСОБА_2, котрі належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлені про час та місце розгляду справи, але не зявилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач звернувся в суд з позовом, в якому після останнього уточнення позовних вимог просив визнати незаконними дублікат реєстраційного посвідчення від 19.04.2000 року серії КММ №009072 на будинок №56 по вул.. Чупринки у м. Львові, розпорядження Франківської районної адміністрації ЛМР №1846 від 12.10.2006 року та витребувати підвальні приміщення із незаконного володіння ОСОБА_7

Житловий фонд України утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України (ст.4 ЖК України).

Згідно ст.5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад(житловий фонд місцевих рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,372 ЦК).

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і є непорушним.

Згідно із ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1 та 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, як це передбачено ст. 391 ЦК України.

За правилами ч.1 ст.1 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їхню власність як квартир(будинків), кімнат у квартирах та однокімнатних будинків, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду.

Частиною 2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 2.03.2004 року №4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно в спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього(п.1.1). Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

У той же час законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення.

Так, за ст.1 Закону «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибулі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним обєктом цивільно правових відносин.

Наведені норми свідчать про те, що у житлових будинках можуть бути і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення(магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності від 25.03.1994 року є співвласником квартири №11 у житловому будинку №56 по вул. Чупринки(колись Пушкіна) у м. Львові та комори в підвалі площею 8 кв.м.

Співвласниками квартири №1 площею 72,3 кв.м та комори в підвалі площею 4 кв.м у цьому ж будинку із 1996 року є відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_16О.(тепер ОСОБА_6О), що стверджується свідоцтвом про право власності , яке знаходиться на а.с.177 т.2.

Ухвалою Львівської міської ради від 06.12.2001 року №1325 «Про приєднання нежитлових приміщень» вирішено дозволити міськвиконкому та районним адміністраціям приєднувати вільні нежитлові приміщення(нежитлові площі), що не можуть бути окремим обєктом оренди, до приміщень квартир та нежитлових приміщень шляхом їх продажу власникам цих квартир та нежитлових приміщень та затверджено Положення про порядок приєднання нежитлових приміщень(нежитлових площ), що не можуть бути окремим обєктом оренди.

На підставі цієї ухвали Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №1846 від 12.10.2006 року «Про приєднання нежитлових приміщень будинку № 56 на вулиці Генерала Чупринки», у результаті розгляду заяви ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6,співвласників квартири №1 та нежитлового підвального приміщення площею 4,0 кв.м. у будинку №56 по вулиці Генерала Чупринки у місті Львові, затверджено рішення комісії з надання в оренду та користування нежитлових приміщень(протокол від 02.10.2006 року №30 п.02) про приєднання частин нежитлових підвальних приміщень Х/17 кв.м, ХІІІ/5,1 кв.м. та приміщень ХІ/9,5 кв.м., ХІІ/12,9 кв.м до підвального приміщення площею 4,0 кв.м. в будинку № 56 на вулиці ОСОБА_15. Зобовязано ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6Оздійснити оплату за приєднання нежитлових приміщень; Відділу приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради внести зміни в правовстановлюючі документи ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6на квартиру №1 в будинку №56 на вул. ОСОБА_15, оформивши свідоцтво про право власності на квартиру та підвальні приміщення загальною площею 48,5 кв.м.

Вартість цих приєднаних нежитлових приміщень згідно розрахунку, який є додатком №2 до зазначеного розпорядження, становить 18289 грн.

Ця сума була сплачена ОСОБА_5 на розрахунковий рахунок ЛКП «Старий квартал» №0406, що стверджується відповідною квитанцією(т.3 а.с.103).

Твердження апелянта про те, що дані кошти надійшли не на рахунок ЖЕК- 204, а на особовий рахунок відповідачів ОСОБА_5, які використовувались в подальшому на погашення квартирної плати квартири №1, колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно договору купівлі продажу приміщень від 07.10.2010 року ОСОБА_7 придбав у ОСОБА_3 належні їй на підставі договору купівлі продажу від 23.12.2006 року, зареєстрованого в Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 27.12.2006 року за реєстраційним №17186612, нежитлові приміщення в підвалі, позначені літерами від Х по ХІІІ, загальною площею 46,2 кв.м, що знаходяться у м. Львові на вул. ОСОБА_17, ОСОБА_15,56.

У матеріалах справи наявне розпорядження Голови Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №255 від 01.03.2001 року про надання в оренду нежитлових приміщень в будинку № 56 на вулиці Генерала Чупринки у місті Львові, яким Львівський міськвиконком, розглянувши заяву ОСОБА_18, власника квартири АДРЕСА_2, затвердив рішення про надання в оренду та користування нежитлових приміщень, про надання в оренду для господарських потреб терміном на три роки нежитлових підвальних приміщень Х та Х1 площею 18,4 кв.м, та 19.3 кв.м в будинку № 56 на на вулиці ОСОБА_15 ОСОБА_18

Згідно акту ЛКП «Старий квартал» про закріплення підвальних приміщень в будинку № 56 по вулиці Генерала Чупринки у місті Львові, за власниками квартир багатоквартирного житлового будинку №56 по вулиці Генерала Чупринки у місті Львові закріплені наступні підвальні приміщення: квартири №1 - приміщення X площею 21,0 кв.м; квартири №2 - приміщення Ia площею 9,2 кв.м; квартири №3 - приміщення ХIV площею 5,1 кв.м; квартири № 3а - приміщення ІІ площею 6,1 кв.м; квартири №4 - приміщення XIV площею 9,2 кв.м; квартири №5 - приміщення ІІ площею 6,1 кв.м; квартири №5а - приміщення ІІІ площею 5,4 кв.м; квартири №6 - приміщення XIII площею 10,0 кв.м; квартири №6а -приміщення XIV площею 5,1 кв.м; квартири №11 - приміщення IX площею 7,3 кв.м. Приміщення V, V1, V11, VІІІ площею 59,7 кв.м надані в оренду; приміщення Х111 пл.5,1 кв.м, Х1 пл.9,5 кв.м, Х11 площею 12,9 кв.м вільні, а у приміщенні під літ. Х площею 21 кв.м приватизовано лише 4 кв.м.

У план схемі підвальних приміщень житлового будинку №56 по вул.. Ген. Чупринки, який знаходиться на а.с.160, вказано, що приміщення під літ. XI площею 9,5 кв.м та під літ. XII площею 12,9 кв.м є котельнею і у неї є окремий вхід.

У даний час власниками нежитлових приміщень в будинку по вул.. Чупринки,56 є і треті особи ОСОБА_12, ОСОБА_13, які не є ні мешканцями житлового будинку № 56 по вулиці Генерала Чупринки у місті Львові, ні власниками квартир у ньому.

Наведені обставини свідчать про те, що частина підвальних приміщень по вул. Генерала Чупринки у м. Львові не належать до категорії допоміжних приміщень, у тому числі й спірні приміщення, а тому власники квартир даного будинку, зокрема і позивач, не є співвласниками цих приміщень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що відчуження спірних підвальних приміщень у житлового будинку №56 по вул. Ген. Чупринки у м. Львові без згоди мешканців будинку, є незаконним.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Разом із тим відповідно до положень статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Оскільки спірні підвальні приміщення у 2006 році були відчужені їх власником, то відсутні правові підстави для витребування їх із володіння ОСОБА_7

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак, суд повинен встановити факт порушення особистих прав особи, які підлягають захисту в судовому порядку в обраний нею спосіб.

Колегія суддів вважає, що позивачем відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України на підставі належних та допустимих доказів не доведено, що відповідачами порушено будь - які його права та охоронювані законом інтереси, а тому погоджується з висновком районного суду про відсутність правових підстав для задоволення його позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2015 року та додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: