Провадження № 22-ц/780/2718/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 26 02.06.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

02 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О..,

при секретарі: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення збитків, -

встановила:

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.02.2016 року позов задоволено.

Вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 збитки в сумі 118 563 (сто вісімнадцять тисяч пятсот шістдесят три) грн. 59 коп. та судові витрати з оплати судового збору в розмірі 1186,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вважає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами у справі 01.07.2009 року було укладено договір позики згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 9000,00 доларів США терміном на 2 місяці, які позичальник зобовязався провернути до 01.09.2009 року, що підтверджується копією розписки та копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 07.11.2012 року, яким з відповідача на користь позивача було стягнуто 71820, 00 грн., що за курсом НБУ на час ухвалення рішення відповідало 9000,00 доларам США ( а.с. 5-7).

Підтвердженням укладання договору позики між сторонами є розписка, з якої вбачається факт отримання відповідачем 9000,00 доларів США та копією зазначеного судового рішення, яке набрало чинності ( а.с.5-7).

На виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист від 13.03.2013 року на підставі якого державною виконавчою службою було відкрите виконавче провадження. За вказаним виконавчим провадженням, яке закінчено постановою ДВС 16.10.2015 року, відповідач фактично повернув позивачу заборгованість за договором позики суму в гривневому еквіваленті.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач стверджує, що йому завдано збитки в спосіб знецінення грошової одиниці відносно долара США.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦПК України Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права;2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов'язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Однак, ні наведеною правовою нормою, ні іншим законом, ні договором позики між сторонами не встановлена можливість позикодавця захистити своє порушене право в спосіб обраний позивачем, а саме стягнення боргу за курсовою різницею.

Зазначена обставина вже була встановлена судовим рішенням у цивільній справі 357/15596/14 від 10 лютого 2015 року, залишеним без змін апеляційним судом Київської області. Суди, відмовляючи в задоволенні курсової різниці, вже встановлювали ці обставини, а тому позивач неправомірно подав позов з цих самих підстав. Стаття 61 ЦПК України, встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини.

Щодо стягнення курсової різниці позивач подавав позов про стягнення коштів, але судами це питання вже розглядалось та була надана правова оцінка, в результаті чого позивачу було відмовлено в задоволенні курсової різниці.

Враховуючи зазначені порушення норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення збитків - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати з оплати судового збору в розмірі 1304,60 грн.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: