АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 22-ц/796/209/2016 Головуючий у 1-й інстанції: Виниченко Л.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого-судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником за довіреністю ОСОБА_3, на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 12 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дубенко Наталія Геннадіївна, Головне управління юстиції у м.Києві про визнання договорів недійсними, визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2013 року ОСОБА_2. звернулась до суду з позовом про:

1. визнання недійсним Договору дарування від 28 липня 2009 року 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, що укладений між ОСОБА_7, як дарувальником, та ОСОБА_8, як обдарованим, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко Н.Г., зареєстрований в реєстрі за №1235;

2. визнання недійсним Договору дарування від 28 липня 2009 року 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1017 га (кадастровий номер НОМЕР_1), яка розташована в АДРЕСА_1, що укладений між ОСОБА_7, як дарувальником, та ОСОБА_8, як обдарованим, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко Н.Г., зареєстрований в реєстрі за №1237;

3. визнання за ОСОБА_7 права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, яка була відчужена на користь ОСОБА_8 на підставі Договору дарування від 28 липня 2009 року 1/2 частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко Н.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1235;

4. визнання за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1017 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що розташована в АДРЕСА_1, яка була відчужена на користь ОСОБА_8 на підставі Договору дарування від 28 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко Н.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1237.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що обдарованим за оспорюваними договорами був її чоловік ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Позивач вважає, що договори повинні бути визнані недійсними на підставі ст.229 ЦК України, оскільки укладені внаслідок помилки, через невірне розуміння їх природи та наслідків.

Так, зазначає, що вона та її чоловік люди похилого віку, на час підписання оспорюваних договорів стан здоров»я обох був тяжким, вони потребували сторонньої допомоги, отже будь-якого сенсу в укладені цих договорів не було. Проте, до неї звернувся відповідач, син чоловіка від першого шлюбу, із пропозицією про надання довічного утримання для неї та чоловіка.

Позивач на таку пропозицію погодилась та підписала договори, не ознайомлюючись із їх змістом, оскільки вважала, що укладається договір довічного утримання з сином чоловіка.

Зазначає, що питанням оформлення договорів та права власності обдарованого займався особисто відповідач.

Після смерті чоловіка, позивач заявою від 25 червня 2010 року звернулася до нотаріальної контори для прийняття спадщини. Не маючи юридичних знань, на початку 2010 року позивач звернулася за фаховою допомогою до юриста, який і роз»яснив природу укладених договорів та їх наслідки.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 12 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви та зазначає, що судом не надано обґрунтованої оцінки фактам, що передували укладенню оспорюваних договорів, зокрема вік та стан здоров»я сторін договору, відсутність будь-якого сенсу в укладенні подібного характеру договорів між його сторонами.

В судовому засіданні представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Позивач та його представник, а також представник третьої особи Головного управління юстиції у м.Києві в судове засідання не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дубенко Н.Г. в судове засідання не з»явилась, про дату, час і місце розгляду повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутність.

На підставі ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 28 липня 2009 року між ОСОБА_7, як дарувальником, та ОСОБА_8, як обдаровуваним, укладено Договір дарування 1/2 частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко Н.Г., зареєстрований у реєстрі за №1235, відповідно до умов якого об»єктом дарування є 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, зазначеного в плані під літерою «А» (дерево) з господарчими та побутовими будівлями та спорудами.Договір зареєстровано у Київському міському БТІ 06 серпня 2009 року за реєстровим №3320.

28 липня 2009 року міжОСОБА_7, як дарувальником, та ОСОБА_8, як обдаровуваним, укладено Договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко Н.Г., зареєстрований у реєстрі за №1237,відповідно до умов якого об»єктом дарування є 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1017 га, що розташована в АДРЕСА_1.

Відповідно до даних довіреності від 30 липня 2009 року ОСОБА_8 уповноважив ОСОБА_4 бути його представником з питань реєстрації спірних договорів дарування.

Судом також установлено, що сторони оспорюваних договорів перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 серпня 1979 року, що підтверджено даними Свідоцтва про укладення шлюбу.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджено даними Свідоцтва про смерть.

Відповідач є сином ОСОБА_8, що підтверджено даними Свідоцтва про народження.

Відповідно до даних спадкової справи №330/10, що заведена Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_8, позивач 25 червня 2010 року подала заяву про прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_8

05 жовтня 2010 року до нотаріальної контори відповідачем також подана заява про прийняття спадщини після батька.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи оспорювані договори позивач діяла свідомо, ознайомившись із їх змістом, підстави для визнання їх недійсними відсутні. Окрім того, відповідач не був стороною оспорюваних договорів.

З такими висновками колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Виходячи з положень ч.1 ст.229 ЦК України, на якій ґрунтуються позовні вимоги, правочин може бути визнаний недійсним, якщо особа, яка його вчинила, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. При цьому, істотними обставинами, згідно із положеннями статті, слід вважати зокрема ті, які характеризують правочин, визначають взаємні права та обов»язки сторін.

Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз»яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Судової палатою у цивільних справах Верховного Суду України 11 листопада 2015 року при розгляді цивільної справи №6-1124цс15 висловлено правову позицію про те, що при вирішенні спору про визнання недійсним договору дарування суду необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулась фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. З»ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала не меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вказані вимоги законодавства і роз»яснення Верховного Суду України не врахував, та залишив поза увагою той факт, що позивач після укладення договорів дарування продовжувала перебувати на реєстраційному обліку та проживати у спірному будинку, який є її єдиним житлом, оплачувати комунальні послуги, що підтверджено даними паспорту позивача, відповідних квитанцій (а.с. 36-43). Фактичної передачі нерухомого майна обдаровуваному не відбулось, що не спростовувалось в судовому засіданні представником відповідача, який підтвердив, що позивач до теперішнього часу проживає в цьому будинку та повністю ним користується.

Зазначене дає підстави уважати про відсутність волевиявлення позивача на безоплатну передачу нерухомого майна, та обґрунтованими доводами позивача про те, що, укладаючи договори, вона помилялась щодо правової природи правочину та сподівалась на укладання із сином відповідача договору довічного утримання, ураховуючи, що позивач є особою похилого віку 1930 року народження, обдарованим за спірними договорами значиться чоловік позивача 1926 року народження, який на час укладення договорів мав ряд захворювань, у тому числі онкологічне та розповсюджений атеросклероз із вираженої дисциркуляторною атеросклеротичною енцефалопатією зі зниженням мнестичних функцій, що підтверджено даними медичних довідок (а.с.13-19).

Посилання суду першої інстанції, як на підставу відмови в задоволенні позовних вимог, на ту обставину, що відповідач ОСОБА_4 не був стороною оспорюваного правочину, є помилковими, оскільки ОСОБА_4 є спадкоємцем обдарованого, а відтак суб»єктом спірного матеріального правовідношення.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання недійсними договорів дарування.

Разом з тим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на об»єкти нерухомого майна, договори дарування щодо яких визнаються недійсними, оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю, відтак в цьому випадку не вимагається ухвалення судового рішення про визнання за особою, яка є власником нерухомого майна, права власності на це майно .

Відповідно до ст.. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником за довіреністю ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 12 червня 2015 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними договорів дарування та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

Визнати недійсним Договір дарування від 28 липня 2009 року 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, що укладений між ОСОБА_7, як дарувальником, та ОСОБА_8, як обдарованим, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко Н.Г., зареєстрований в реєстрі за №1235.

Визнати недійсним Договір дарування від 28 липня 2009 року 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1017 га (кадастровий номер НОМЕР_1), яка розташована в АДРЕСА_1, що укладений між ОСОБА_7, як дарувальником, та ОСОБА_8, як обдарованим, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко Н.Г., зареєстрований в реєстрі за №1237;

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов