Справа № 219/5900/15-ц
Провадження № 2/219/67/2016
Артемівський міськрайонний суд Донецької області
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 березня 2016 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі

головуючого судді Давидовської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Федорової І.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1С.)

до Публічного акціонерного товариства «Фітофарм» (далі ПАТ «Фітофарм»)

про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ «Фітофарм» про визнання незаконним наказу № 105 К/У (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 07 липня 2015 року, поновлення ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортної дільниці ПАТ «Фітофарм», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в сумі 6 000 грн.

Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що наказом №62к/пр від 14 березня 2013 року був прийнятий на посаду водія автонавантажувача в дільницю автотранспорту ПАТ «Фітофарм», у посадові обвязки якого входило навантаження-розвантаження, транспортування засобів виробництва фармацевтичного спрямування. Наказом № 105 К/У (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 07 липня 2015 року за підписом керівника ОСОБА_3 він був звільнений на підставі п.3 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) з формулюванням причини звільнення «за систематичне невиконання обовязків», з чим погодитись не може, оскільки, на його думку, до нього за весь час роботи у ПАТ «Фітофарм» будь-яких стягнень у порядку, передбаченому КЗпП України, застосовано не було, а тому відсутні ознаки систематичності порушень і додаткова умова звільнення на підставі п.3 ст.40 КЗпП України раніше застосовані стягнення. Стверджує, що в оскаржуваному наказі № 105 К/У від 07 липня 2015 року відсутні будь-які посилання на раніше застосовані стягнення, тому вважає, що підстав для звільнення його на підставі п.3 ст.40 КЗпП України не було. У звязку з зазначеним, ураховуючи значні матеріальні та моральні страждання, просить суд визнати незаконним наказ № 105 К/У (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 07 липня 2015 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоди в розмірі 6 000 грн.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 серпня 2015 року провадження у справі булозупинено до вирішення по суті і набранням законної сили рішення у справі №219/6869/15-ц (2/219/3057/2015) за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Фітофарм» про визнання накладення дисциплінарного стягнення незаконним та скасування наказу №118 від 26.06.2015 року «Про винесення догани ОСОБА_1С.». Ухвалою суду від 21 січня 2016 року провадження у справі було поновлено.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві, просили задовольнити позов у повному обсязі. Крім того, надали до матеріалів справи копію ухвали Апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року у справі № №219/6869/15-ц (2/219/3057/2015), якою залишено без змін рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року. Зазначеним рішенням суду, зокрема, визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Фітофарм» № 118 від 26 червня 2015 року про винесення догани ОСОБА_1 та депреміювання останнього в розмірі 100 % премії за червень 2015 року. Просили суд урахувати преюдиційні фати, встановлені зазначеними судовими рішеннями, а також прийняти до уваги факт стягнення за вказаними судовими рішеннями з ПАТ «Фітофарм» на користь ОСОБА_1 премії за червень 2015 року у сумі 253, 85 грн. без утримання податків та інших обовязкових платежів для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Представник відповідача у судовому засіданні та відзиві на позовну заяву (а.с.25-27) проти позову заперечував у повному обсязі з підстав його необґрунтованості. Зокрема, зауважив, що ПАТ «Фітофарм» мало усі законні підстави для звільнення ОСОБА_1 з посади, оскільки наказом ПАТ «Фітофарм» №118 від 26.06.2015 року до ОСОБА_1 було застосоване дисциплінарне у вигляді догани у звязку з неналежним виконанням ним своїх трудових обовязків, тому порушення ним робочої інструкції водія від 01 серпня 2006 року шляхом самовільного переміщення вантажів без дозволу керівництва є другим протягом року проступком, тому наявна систематичність, що є підставою для звільнення позивача на підставі п.3 ст.40 КЗпП України.

У судові засідання 04 лютого 2016 року, 03 березня 2016 року, 15 березня 2016 року, 22 березня 2016 року представник відповідача не зявився, дійсно поважних причин неявки не сповістив незважаючи на те, що судом явку сторін було визнано обовязковою і здійснювалось належне повідомлення відповідача про місце та час розгляду справи відповідно до положень ст.74 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (а.с.166, 178, 192, 199, 200). При цьому відповідачем подавались неодноразово клопотання про відкладення розгляду справи до розгляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційної скарги ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року та рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року у справі № №219/6869/15-ц (2/219/3057/2015), проте, з огляду на те, що на час розгляду справи зазначені судові рішення набули законної сили згідно приписів статей 223, 319 ЦПК України, підстав для задоволення клопотання про відкладення з цих підстав або зупинення провадження у справі на підставі п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України суд не вбачає. При цьому суд ураховує, що за приписами ч.1 ст.169 ЦПК України відкладення розгляду справи можливе в межах строку розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.169 ЦПК України, оскільки представник відповідача у судове засідання не зявився і не повідомив про поважні причин неявки, справа розглянута за його відсутності на підставі наявних у справі документів.

Розглянувши матеріали справи, додатково представлені сторонами документи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року у справі № №219/6869/15-ц (2/219/3057/2015), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Фітофарм» задоволено: визнано незаконним та скасовано наказ № 118 від 26 червня 2015 року ПАТ «Фітофарм» про винесення догани ОСОБА_1 та депреміювання ОСОБА_1 в розмірі 100 % премії за червень 2015 року; стягнуто з ПАТ «Фітофарм» на користь ОСОБА_1 премію за червень 2015 року у сумі 253, 85 грн. без утримання податків та інших обовязкових платежів. Указані судові рішення визнаються судом такими, що на час розгляду справи набули законної сили згідно приписів статей 223, 319 ЦПК України, оскільки в матеріалах справи відсутні докази їх скасування судом касаційної інстанції.

Відповідно до положень ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вищевказаними судовими рішеннями встановлено наступні обставини, що мають преюдиційне значення.

Відповідно до наказу №62к/пр від 14 березня 2013 року ПАТ «Фітофарм» ОСОБА_1 був прийнятий на дільницю автотранспорту водієм автонавантажувача.

Згідно наказу ПАТ «Фітофарм» №118 від 26 червня 2015 року ОСОБА_1 оголошено догану, як зазначено в наказі, за неналежне виконання службових обов'язків; депремійовано останнього в розмірі 100% премії за червень 2015 року; підставами зазначено: службова записка заст.начальника цеху ГЛС №2 ОСОБА_4, пояснювальна записка ОСОБА_1, ОСОБА_5

У відповідності до п. 2.10 ОСОБА_6 водія автонавантажувача, затвердженої генеральним директором ОСОБА_3 30 квітня 2015 року, з якою ОСОБА_1 ознайомлений 30 квітня 2015 року, водій вантажувача зобов'язаний суворо дотримуватися технології розвантаження (вантаження) ТМЦ. Забезпечити правильне розміщення, кріплення, укладку і ув'язку вантажу для достатнього обзору при русі, свободі маневру, збереженні вантажу і технологічної оснастки, з чого випливає, що водій несе відповідальність за переміщення вантажу на навантажувачі.

Суди дійшли висновку, що з боку ОСОБА_1 не було допущено порушень посадової ОСОБА_6 водія автонавантажувача, оскільки бочки з таблетками були вивантажені ним з автонавантажувача на СП без пошкоджень, а, виходячи з положень посадової інструкції, водій автонавантажувача несе відповідальність за переміщення вантажу на навантажувачі; падіння двох бочок і розсипання з них таблеток сталося вже в процесі розгрузки їх вантажником ОСОБА_5 З огляду на це визнано незаконним та скасовано наказ № 118 від 26 червня 2015 року ПАТ «Фітофарм» про винесення догани ОСОБА_1 та депреміювання ОСОБА_1 в розмірі 100 % премії за червень 2015 року.

Відповідно до акту службового розслідування від 03 липня 2015 року комісія прийшла до висновку щодо звільнення ОСОБА_1 за п.3 ст. 40 КЗпП України у звязку з повторним порушенням норм робочої інструкції, а саме самовільним переміщенням вантажів (а.с.37-46).

Відповідно до пояснювальної ОСОБА_1 від 07 липня 2015 року останній указав, що ємності з-під перекису водню були частково доставлені ним до старого гаражу за вказівкою інженеру з техніки безпеки, оскільки в них містились мастило, антифриз та інші відпрацьовані рідини, які неможна довго тримати в пластиковій тарі. Також пояснив, що брав порожні пластикові фляги з рампи для зливу технічного мастила і може повернути їх, до факту розкрадання спирту не має ніякого відношення.

Як убачається з матеріалів справи позивача було звільнено наказом ПАТ «Фітофарм» № 105 К/У (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 07 липня 2015 року за підписом керівника ОСОБА_3 на підставі п.3 ст.40 КЗпП України з формулюванням причини звільнення «за систематичне невиконання обовязків». Підставами звільнення зазначено: акт службового розслідування від 03 липня 2015 року, пояснювальна ОСОБА_1 від 17 червня 2015 року, протокол розслідування про факт намагання розкрадання спирту від 17 червня 2015 року, службова записка в.о. нач.охорони ОСОБА_7 від 11 червня 2015 року, службова записка охоронця ОСОБА_8 від 11 червня 2015 року, акти від 26 червня 2015 року опитування ОСОБА_9, доповідна записка ОСОБА_10 від 03 липня 2015 року.

З пояснень сторін убачається, що позивач не є членом будь-якої профспілкової організації, оскільки у ПАТ «Фітофарм» на цей час відсутня первинна профспілкова організація, про що сам позивач та його представник у судовому засіданні не заперечували.

Приймаючи рішення щодо вимог про визнання незаконним наказу № 105 К/У (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 07 липня 2015 року та поновлення ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортної дільниці ПАТ «Фітофарм» суд виходить з наступного.

У відповідності до п.3 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на ньоготрудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Отже за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Згідно з ст. 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України належать: догана та звільнення.

Як уже встановлено судом, до звільнення позивача наказом ПАТ «Фітофарм» № 105 К/У (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 07 липня 2015 року до останнього було застосовано лише одне дисциплінарне стягнення у виді догани згідно наказу ПАТ «Фітофарм» №118 від 26 червня 2015 року, проте рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року у справі № №219/6869/15-ц (2/219/3057/2015), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року, зазначений наказ визнано незаконним та скасовано. Доказів накладення інших дисциплінарних стягнень до позивача з боку ПАТ «Фатофарм» до матеріалів справи не надано і належними та допустимими доказами не доведено.

З огляду на зазначене, суд при розгляді справи виходить з того, що у період з дати прийняття ОСОБА_1 на роботу до ПАТ «Фітофарм» згідно наказу №62к/пр від 14 березня 2013 року до звільнення за наказом ПАТ «Фітофарм» № 105 К/У (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 07 липня 2015 року до ОСОБА_1 будь-які заходи дисциплінарного або громадського стягнення застосовані не були.

Водночас необхідно зазначити, що відповідно до акту службового розслідування від 03 липня 2015 року комісія прийшла до висновку щодо звільнення ОСОБА_1 за п.3 ст. 40 КЗпП України у звязку з повторним порушенням норм робочої інструкції, а саме самовільним переміщенням вантажів, проте посилання відповідача на Робочу інструкцію водія від 01 серпня 2006 року щодо самовільного переміщення вантажів є безпідставним, оскільки, як уже встановлено, на підприємстві існує ОСОБА_6 водія автонавантажувача, затверджена генеральним директором ОСОБА_3 30 квітня 2015 року, яка останнім до матеріалів справи надана не була і будь-яких посилань на неї в акті службового розслідування від 03 липня 2015 року, наказі про звільнення тощо немає. До матеріалів справи відповідачем ОСОБА_6 водія автонавантажувача також надано не було.

Оскільки цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності, суд, розглядаючи справу, виходить з матеріалів, які надані сторонами до матеріалів справи.

Судом також ураховується пояснення ОСОБА_1 (пояснювальна від 07 липня 2015 року), де останній указав, що ємності з-під перекису водню були частково доставлені ним до старого гаражу за вказівкою інженеру з техніки безпеки, оскільки в них містились мастило, антифриз та інші відпрацьовані рідини, які неможна довго тримати в пластиковій тарі. Також пояснив, що брав порожні пластикові фляги з рампи для зливу технічного мастила і може повернути їх, до факту розкрадання спирту не має ніякого відношення. Тобто діяв за вказівками інших осіб, повноваження яких на такі дії відповідачем не спростовані належними та допустимими доказами.

Крім того, аналізуючи зазначені обставини та співвставляючи їх з наявними у справі доказами, які відображають дійсні фактичні обставини справи, а також ураховуючи вимоги чинного законодавства України, суд вважає, що підстав для висновку про порушення позивачем умов трудового договору та, як наслідок, застосування до позивача найсуворішого стягнення у виді звільнення на підставі п.3 ст.40 КЗпП України немає. При цьому, слід зазначити, що при обранні виду стягнення не були перевірені пояснення позивача та не було враховано обставин, визначених ст. 149 КЗпП України, зокрема не було враховано ступені тяжкості вчиненого проступку (чим можливо усунути виявлені недоліки) і заподіяну ним шкоду (не доведено її спричинення), а також обставини за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність таких необхідних ознак для звільнення позивача на підставі п.3 ст.40 КЗпП України як систематичність та обовязкове застосування до працівника раніше заходів дисциплінарного чи громадського стягнення. Підстав для звільнення позивача за п.3 ст. 40 КЗпП України за систематичне неналежне виконання своїх посадових обов'язків немає навіть у разі доведеності вчинення порушення трудових обов'язків, зазначених у наказі.

За таких обставин суд приходить до висновку, що наказ про звільнення підлягає визнанню незаконним, а ОСОБА_1 - поновленню на попередній посаді зі стягненням середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Зокрема, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

У відповідності до довідки про доходи від № 292 (а.с.129) заробітна плата позивача на посаді автонавантажувача за травень 2015 року (18 роб. днів) становила 2649,54 грн., за червень 2015 року (20 роб. днів) 2792,33 грн. (2538,48 + 253, 85 грн. - премія за червень 2015 року), а всього за два місяці, що передували звільненню 5441,87 грн. Відтак, середньоденна заробітна плата позивача становила 143,21 грн. (5441,87 грн.:38 днів).

Час вимушеного прогулу відповідно до матеріалів справи становить з 08 липня 2015 року (наступний після звільнення день) по 22 березня 2016 року (дата ухвалення рішення), кількість робочих днів за визначений період часу складає 180 днів, а отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає сплаті позивачу становить 25 777,80 грн. (143,21грн. х 180 днів).

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відтак, у резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, необхідно вказати про виплату цієї суми з обовязковим утриманням з неї податків та інших обовязкових платежів, передбачених законодавством.

Приймаючи рішення щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

За правилом ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, стаття 237-1 КЗпП містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Суд, установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосовувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 КЗпП.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК).

КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі 6-23цс12).

У даному випадку при визначенні розміру компенсації на відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди, яка виразилась (відповідно до змісту позовної заяви) у моральних переживаннях, суд ураховує наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, а саме несвоєчасна незаконне звільнення, у звязку чим матеріальне становище позивача погіршилося, що змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя і відстоювання своїх прав у суді. За наведених обставин суд вважає за можливе визначити компенсацію на відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. Указаний розмір, на переконання суду, буде відповідати характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та вимогам розумності і справедливості.

Судові витрати покласти на відповідача пропорційно задоволених вимог у відповідності до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України.

З огляду на викладене та керуючись статтями 4, 10, 60, 88, 212, 215, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фітофарм» про визнання незаконним наказу № 105 К/У (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 07 липня 2015 року, поновлення ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортної дільниці публічного акціонерного товариства «Фітофарм», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в сумі 6 000 грн. - задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Публічного акціонерного товариства «Фітофарм» № 105 К/У (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 07 липня 2015 року та звільнення ОСОБА_1 з посади водія автотранспортної дільниці згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді водія автонавантажувача автотранспортної дільниці Публічного акціонерного товариства «Фітофарм» з 08 липня 2015 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Фітофарм» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 липня 2015 року по 22 березня 2016 року в сумі 25 777,80 грн. без утримання податків й інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Фітофарм» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) моральну шкоду в розмірі 2 000 грн.

У частині вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фітофарм» про стягнення моральної шкоди в розмірі 4 000 грн. відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Фітофарм» () на користь держави 501, 38 грн. судового збору.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

22.03.2016

.

Головуючий суддя Т.В.Давидовська