АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/5201/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/789/1290/16 Доповідач - Фащевська Н.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника ОСОБА_1- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 9 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся в суд з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-траснпортної пригоди - задоволено частково.

Вирішено стягнути із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 4 868 (чотири тисячі вісімсот шістдесят вісім) грн. 75 коп. матеріальної шкоди, 1 000 (одну тисячу) грн. моральної шкоди, а також 700 (сімсот) грн. 00 коп. витрат, понесених за проведення автотоварозначної експертизи та в користь держави 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) грн. судового збору.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 1 листопада 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 в користь держави 551 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує що дане рішення не відповідає вимогам матеріального і процесуального права, порушує його інтереси, тому просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовити. Стягнути з ОСОБА_3 всі його судові витрати та також моральну шкоду в сумі 2000 грн.

Заслухавши доповідь головуючого, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позов, щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач скористався своїм абсолютним правом на стягнення відшкодування завданої шкоди з винної особи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що 02 вересня 2015 року близько 09 год. 20 хв. громадянин ОСОБА_1, керуючи автомобілем марки «ВАЗ», д.н.з. НОМЕР_2, по вул. Петлюри в м. Тернополі, в порушення вимог п.п. 2.3 «б», 10.1 Правил дорожнього руху України допустив зіткнення із транспортним засобом марки «Ауді», д.н.з. НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 Внаслідок дорожньо-транспортноі пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 вересня 2015 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, її доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що особою, винною у настанні дорожньо-транспортної пригоди є ОСОБА_1

Згідно висновку №254/15 експертного автотоварознавчого дослідження від 01 жовтня 2015 року, вартість матеріального збитку з технічної точки зору завданого власнику автомобіля марки «Ауді 80 2.3 Е (8С, В4), д.н.з. НОМЕР_1, становить 4 868 грн. 75 коп., що не оспорюється відповідачем.

Колегія вважає, що суд підставно не прийняв до уваги посилання відповідача на те, що відповідальність за шкоду слід покласти на страхову компанію СТ "Домінантна", з якою він уклав Договір про обов'язкове страхування від 15.04.2015 р.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній 20 січня 2016 року у постанові у справі №6-2808цс15, право потерпілого на відшкодування шкоди заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

В контексті цієї правової позиції Верховний Суд України зазначає про свободу права вибору потерпілого вимагати відшкодування шкоди за рахунок заподіювача шкоди чи страховика. Тобто, не ставиться у залежність від наявності у заподіювача шкоди застрахованої відповідальності обов'язок потерпілого подавати позов виключно до страховика заподіювача шкоди.

Так, спричинення потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника - заподіювача шкоди. Водночас, така дорожньо-транспортна пригода є підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий також має право вимоги до боржника, яким в договірному зобов'язанні є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного відшкодування шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Отже, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що ОСОБА_3 скористалася своїм правом на відшкодування завданої шкоди безпосередньо заподіювачем шкоди, тобто ОСОБА_1

Що стосується стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 1000 грн. моральної шкоди, то суд першої інстанції правильно, виходячи із вимог розумності і справедливості, врахувавши завдані у зв'язку із цим моральні страждання через неможливість користування належним їй транспортним засобом, пошкодження належного їй майна визначив розмір моральної шкоди.

Відповідно до роз'яснень, даних у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду Україи від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), які зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновення). Зокрема враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 9 серпня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Н.Є. Фащевська

Судді: М.В. Ходоровський

Н.Б. Щавурська