У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 13 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 30 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог просив поновити його на посаді декана Рівненського факультету Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19 березня 2010 року його було призначено на посаду декана Рівненського факультету Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв за строковим трудовим договором.

Наказом № 772-к від 9 вересня 2011 року ректора Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв його було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків керівником підприємства. Вказане порушення полягало в тому, що він начебто без відома ректора прийняв на роботу професора ОСОБА_2, написав замість останнього заяву про прийом на роботу та, не зважаючи на те, що ОСОБА_2 жодного дня не з'явився на роботі у Рівненському факультету Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв, отримував за нього заробітну плату.

Він не вчиняв вказаного порушення, оскільки у документах академії не вказано, що декан факультету має отримувати письмову згоду ректора на прийом на роботу професора. Крім того, згоду на прийом на роботу ОСОБА_2 написав власноручно, а він писав лише зразок заяви для нього, яка була чернеткою. Про працевлаштування професора ОСОБА_3 ректору було відомо, оскільки він надав свою усну згоду на це. Він дійсно отримував у касі заробітну плату замість ОСОБА_2, проте діяв на підставі довіреності від останнього, що не може бути підставою для звільнення.

Незаконним звільненням йому завдано моральної шкоди, розмір якої оцінено у 150 000 грн.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 13 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 30 грудня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення у справі, мотивуючи свої вимоги порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу).

Із змісту п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України випливає, що вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що у порушення п. п 4.2, 4.4 Положення про Рівненський факультет Національної академії керівних кадрів культури та мистецтв декан факультету ОСОБА_1 без погодження з ректором прийняв на роботу професора ОСОБА_2 за сумісництвом, написавши власноручно замість останнього заяву про прийняття на роботу. Крім того, професор ОСОБА_2 не брав участь у навчальному процесі на Рівненському факультеті Національної академії керівних кадрів культури та мистецтв, розроблені ним навчально-методичні матеріали на розгляд та затвердження вченої ради Національної академії керівних кадрів культури та мистецтв не подавались, проте заробітна плата йому нараховувалась та отримувалась деканом ОСОБА_1 за дорученням, що визнано грубим порушенням трудового законодавства у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Такі висновки судів відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був ознайомлений із Положеннямпро Рівненськийфакультет Національної академії керівних кадрів культури та мистецтв, його підпис на такому положенні підроблено, а також про те, що ректор Національної академії керівних кадрів культури та мистецтв надавав свою усну згоду на прийняття на роботу професора ОСОБА_2, є безпідставними, оскільки такі доводи не підтверджено належними і допустимими доказами.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду про допущене ним грубе порушення трудового законодавства із урахуванням встановлених обставин про те, що прийнятий ним на роботу професор ОСОБА_2 не з'являвся на факультеті, розроблені останнім навчально-методичні матеріали не було затверджено вченою радою академії, проте заробітна плата йому нараховувалась та отримувалась деканом ОСОБА_1, чим було завдано шкоди роботодавцю позивача.

Доводи касаційної скарги, перевірені вивченням матеріалів справи, висновків судів не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, за наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення судового рішення без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 13 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 30 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кадєтова
Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова