Провадження № 2/161/290/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.,

при секретарі Сидорук Л.В.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність,

В С Т А Н О В И В:

ПАТ «Дельта Банк» звернувся в суд з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги мотивує тим, що 14.05.2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 222/ФКВ-07, згідно з умовами якого останній було надано кредитні кошти у розмірі 61650,00 дол. США з розрахунку 13 % річних на строк з 14.05.2007 по 13.05.2027 рік.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором між ТзОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки № 222/Zфквіп-07 від 14.05.2007 року, за умовами якого відповідач передала у іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 26,4 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Липини, вул. Лесі Українки, 58, на земельній ділянці площею 0,1847 га та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу за реєстровим №4146.

30.06.2010 року між ТзОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір про передачу активів ТзОВ «Український промисловий банк» в рахунок погашення заборгованості. Внаслідок передачі ТзОВ «Український промисловий банк» права вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Вказує, що відповідач ОСОБА_2 свої зобовязання щодо погашення кредитної заборгованості належним чином не виконує і станом на 14.10.2014 року загальна сума її боргу за кредитним договором становить 1046959,85 грн.

У звязку з чим, просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1046959,85 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 26,4 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Липини, вул. Лесі Українки, 58, на земельній ділянці площею 0,1847 га, шляхом набуття банком права власності на вказане майно, а також стягнути судові витрати у справі.

В ході судового розгляду справи представник позивача уточнив позовні вимоги, згідно яких просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1046959,85 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 26,4 кв.м., та земельну ділянку площею 0,1347 га, кадастровий №:01:001:1771, що знаходяться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Липини, вул. Лесі Українки, 58, шляхом передачі предмета іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем АТ «Дельта Банк» за ціною, визначеною незалежним субєктом оціночної діяльності на момент такої передачі, а також стягнути судові витрати у справі.

Представник позивача в судове засідання не зявився, проте подав суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 14.05.2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 222/ФКВ-07, згідно з умовами якого останній було надано кредитні кошти у розмірі 61650,00 дол. США з розрахунку 13 % річних на строк з 14.05.2007 по 13.05.2027 рік (а.с. 7-13).

30.06.2010 року між ТзОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір про передачу активів ТзОВ «Український промисловий банк» в рахунок погашення заборгованості.

Внаслідок передачі ТзОВ «Український промисловий банк» права вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договором (а.с. 25, 26-30).

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором між ТзОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки № 222/Zфквіп-07 від 14.05.2007 року, за умовами якого відповідач передала у іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 26,4 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Липини, вул. Лесі Українки, 58, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,1847 га та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу за реєстровим №4146 (а.с. 14-17).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 28.09.2016 року (у справі № 6-1243цс16) і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для усіх судів.

Із позовної заяви вбачається, що позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на іпотечне майно.

Згідно п.п. 4.4, 4.4.1 іпотечного договору сторони домовилися, що у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобовязання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекожержателя на предмет іпотеки (а.с. 16).

Саме таке положення і закріплене у ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Покликання представника позивача на те, що позивач вправі задовольнити таку вимогу і за рішенням суду не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та суперечать умовам договору.

Реалізація предмета іпотеки за рішенням суду визначена статтею 39 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює лише два способи реалізації предмета іпотеки за рішенням суду шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Судом встановлено, що умови іпотечного договору укладеного між банком та іпотекодавцем були погоджені сторонами у встановленому законом порядку, тобто договір є результатом домовленості сторін і відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст.3 ЦК України.

Оскільки сторони договору дійшли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на іпотечне майно лише у позасудовому порядку, то лише у такому порядку і може бути застосовано такий шлях звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім цього, як слідує із висновку спеціаліста-оцінювача, ринкова вартість іпотечного майна становить 1742473 грн., що значно перевищує розмір заборгованості по кредиту, визначену в сумі 1046959,85 грн., а тому суд вважає також вимоги позивача не співвмірними, а тому не можуть бути задоволені.

Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на іпотечне майно, у звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 209, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 335, 376, 392, 526, 1054 ЦК України, на підставі ст. ст. 33, 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку», суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Луцького міськрайонного суду Р.М. Кихтюк