Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЄУН 336/337/14 Головуючий у 1-й інстанції Щаслива О.В.
Провадження № 22ц/778/600/16 Суддя-доповідач: Кухар С.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 лютого 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОсоцького І.І.
суддів:Панкеєва О.В.
Кухаря С.В.
секретарБурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Г.М., реєстраційна служба головного управління юстиції в Запорізькій області, державна реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації права власності, виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

14 січня 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що є донькою ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та який за життя 22 серпня 2011 року подарував належні йому 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 відповідачу ОСОБА_6, яка є йому сторонньою людиною.

Зазначений правочин є недійсним, оскільки на момент його вчинення дарувальнику не належало право на ? частини вказаного житла, оскільки відповідно до витягу з Єдиного реєстру прав власності, сформованому 8 серпня 2011 року, за ОСОБА_9 зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири, тому нотаріус не мав права посвідчувати договір, не переконавшись в тому, що особа є власником предмету відчуження.

Недійсним є правочин і з мотивів його удаваності, так як був призваний приховати договір купівлі-продажу, про що свідчать заяви про це обдарованої, представників агенції нерухомості, які надавали послуги з укладення правочину, а також вочевидь занижена вартість дару, що становить за договором 30000 грн., тоді як ринкова вартість ? частин квартири обчислюється сумою в 125919 грн. 75 коп.

Оспорюваний правочин належить визнати недійсним і у зв'язку з тим, що батько позивача під час його укладення страждав на душевну хворобу, яка унеможливлювала усвідомлення ним своїх дій та керування ними, чим могли скористатися недобросовісні набувачі житла.

У зв'язку з викладеним просила суд визнати недійсним договір дарування ? часток квартири АДРЕСА_1 укладений 22 серпня 2011 року між ОСОБА_9 (дарувальник) та ОСОБА_6 (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Георгієм Миколайовичем, зареєстрований в реєстрі №3436. Скасувати державну реєстрацію права власності на ? часток квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6. Виселити ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, і сторонами не оспорюється, що позивач ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та який за життя 22 серпня 2011 року подарував 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 відповідачу ОСОБА_6 Договір посвідчений 22 серпня 2011 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Георгієм Миколайовичем, зареєстрований в реєстрі №3436 (т. 1 а.с. 20-21).

Відповідно до Висновку судово-психіатричної експертизи № 450 від 21 липня 2015 року, складеного комісією з трьох лікарів судово-психіатричних експертів, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час вчинення правочину - 22 серпня 2011 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, артеріальна гіпертензія), внаслідок чого він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними у період з серпня 2011 року по час смерті. Деменція (з урахуванням віку під експертного) внаслідок судинної патології (церебрального атеросклерозу, гіпертонічної хвороби), - це деструктивно-органічне ураження головного мозку, яке проявляється перед усім психічними розладами у вигляді порушення процесів осмислення, порушення пам'яті, інтелекту, емоцій, волі та носить прогресуючий (незворотній) характер. ОСОБА_9 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на день вчинення правочину, що оспорюється, тобто 22 серпня 2011 року (т. 1 а.с. 237-244).

Відмовляючи в позові з підстав ч. 1 ст. 215 ЦК України суд першої інстанції критично оцінив даний висновок експертів, і виходячи з пояснень свідків, та заяви самого ОСОБА_9 вважав, що ОСОБА_9 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на день вчинення правочину.

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується.

Так, статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, відсутність в особи на момент вчинення правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності є підставою для недійсності такого правочину.

Згідно зі ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

За змістом зазначеної норми для визнання правочину недійсним необхідно достовірне встановлення факту, що особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року №8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної чи цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Ознаками такої поведінки можуть бути невмотивовані, неадекватні чи неконтрольовані дії особи в момент вчинення діяння або і в процесі провадження у справі, а так само при укладенні цивільно-правової угоди.

Відповідно до вказаного Висновку судово-психіатричної експертизи № 450 від 21 липня 2015 року, складеного комісією з трьох лікарів судово-психіатричних експертів, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на день вчинення правочину, що оспорюється, тобто 22 серпня 2011 року (т. 1 а.с. 237-244).

Таким чином три експерти психіатри прийшли до достовірного та беззаперечного висновку, про абсолютну неспроможність особи усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними на час укладення оспорюваної угоди.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, на що послався і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, однак будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року су справі №6-9цс12.

У справі жодних допустимих даних, медичних документів, інших експертних висновків, висновків спеціалістів, які б спростовували обставини та висновки встановлені лікарями судово-психіатричними експертами у справі відсутні.

Показання свідків на які послався суд, взагалі, виходячи з вказаної правової позиції Верховного Суду України, не є належними доказами встановлення психічного стану особи та носять побічне значення, окрім того свідки з померлим за його життя на час укладення угоди не проживали, спілкувались з ним випадково, і не можуть за своїм фахом, відсутністю необхідних медичних спеціальних знань стверджувати про психічний стан особи. Тим більше, що у даній категорії справ необхідно встановити психічний стан особи в день укладення правочину, а жоден з допитаних судом свідків таких свідчень не дав.

Заява ОСОБА_9, складена за його життя 10 квітня 2014 року за півтора місяці до його смерті у віці майже 89 років, про його повне невизнання позову у цій справі (т. 1 а.с. 68), взагалі не може оцінюватись судом як позиція самого ОСОБА_9 у справі, оскільки він судом не допитувався, а секретарем сільської ради посвідчений лише його підпис в цій заяві а не її зміст. Окрім цього, ця заява була складена в період абсолютної неспроможності даної особи усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, бо відповідно до вказаного висновку експертів ОСОБА_9 перебував у такому стані з серпня 2011 року по час смерті.

Суд, як на доказ психічного стану померлого, послався і на лист відповідача ОСОБА_7, направлений ним по пошті до суду з його постійного місця проживання в Російській Федерації (т. 1 а.с. 127-128). Однак цей лист ніким не завірений, з його тексту як і обставин справи випливає те, що ОСОБА_7 як син померлого багато років, включаючи і спірний період постійно проживає в іншій державі і безпосередньо з батьком не спілкувався в тому числі і в день укладення спірної угоди. А тому цей доказ теж не є належним, бо і його пояснення носять побічний характер.

Фактично в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції, без залучення інших спеціалістів чи експертів спростовує вказані висновки трьох лікарів судово-психіатричних експертів, і приходить до висновку про психічну спроможність ОСОБА_9 на укладення спірної угоди, посилаючись при цьому лише на пояснення вказаних вище осіб.

При цьому суд, критично оцінюючи вказаний висновок експертів в мотивувальній частині судового рішення, зазначаючи що висновки експертизи не підтверджені жодними доказами, в цей же день своєю ухвалою від 30 листопада 2015 року відмовив відповідачці в задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи. В цій ухвалі суд зазначив, що підставою для призначення повторної експертизи є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю, чи його неузгодженням з іншими фактичними даними у справі, однак не вбачаючи жодних з передбачених законом вказаних підстав суд відмовив у призначенні повторної судово-психіатричної експертизи.

Вирішуючи питання про визнання вказаного договору дарування недійсним, колегія суддів окрім іншого також враховує інші докази та встановлені обставини, які навпаки підтверджують вказаний беззаперечний висновок експертів, а це: похилий вік ОСОБА_9 (86 років на час підписання договору); дарування нерухомості, за наявності дітей, сторонній особі; наявність у ОСОБА_9 спірного житла як єдиного (інші дані відсутні); те, що після укладення угоди ОСОБА_9, був його позбавлений і не маючи іншого нерухомого майна його покинув і переїхав проживати до іншої місцевості; а також знаходження на обліку з вересня 2010 року в психіатричній лікарні, та лікування в терапевтичному відділення 8-ї міської лікарні м. Запоріжжя в 2009-2009 роках, де уже в цей час у ОСОБА_9 і були виявлені психічні вади, які і зазначені в висновку експертів.

Посилання відповідачки ОСОБА_6 на, те що їй ОСОБА_9 подарував квартиру бо вона здійснювала догляд за ним, взагалі не підтверджені жодним доказом. В справі немає доказів, в зв'язку з чим здійснювалась така допомога, оскільки сама ж ОСОБА_6 посилалась на те, що ОСОБА_9 був повністю здоровою та адекватною людиною, немає доказів обсягу та часу такої допомоги і взагалі в чому вона полягала, що призвела до того що останній у вдячність подарував ОСОБА_6 своє єдине нерухоме майно.

Колегія суддів виходячи з визначених ст. 203 ч. 1 ст. 215 ЦК України підстав, враховуючи наявний встановлений факт того, що ОСОБА_9 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на день вчинення правочину, що оспорюється, тобто 22 серпня 2011 року, враховуючи, що даний факт не спростований допустимими належними доказами вважає за можливе позов задовольнити, та визнати недійсним договір дарування ? часток квартири АДРЕСА_1 укладений 22 серпня 2011 року між ОСОБА_9 (дарувальник) та ОСОБА_6 (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Георгієм Миколайовичем, зареєстрований в реєстрі №3436.

Колегія суддів вважає за можливе задовольнити вимоги які випливають за наслідками визнання вказаної угоди недійсною, а саме, щодо скасування державної реєстрації права власності на вказане майно за ОСОБА_6 та її виселення, як особи яка за даним рішенням суду не має права користування вказаним майном.

Таким чином рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2015 року у цій справі необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2015 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_5 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування ? часток квартири АДРЕСА_1 укладений 22 серпня 2011 року між ОСОБА_9 (дарувальник) та ОСОБА_6 (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Георгієм Миколайовичем, зареєстрований в реєстрі №3436.

Скасувати державну реєстрацію права власності на ? часток квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6.

Виселити ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: