АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Невідомої Т.О.

при секретарі Лознян О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Артемівськ Вайнері» про стягнення заробітної плати та компенсації за затримку розрахунку, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 760/27919/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1820/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Козленко Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Артемівськ Вайнері» в якому просила стягнути з відповідача на її користь заробітну плату в сумі 1900 грн., як середній заробіток за період затримки фактичного розрахунку підприємства з 01.12.2014 року по 31.12.2014 року; обумовлену в заяві про звільнення суму компенсації (премії) в розмірі трьох посадових окладів, що складає 5700,00 грн.; зобов'язати відповідача, у разі здійснення фактичного розрахунку пізніше 31.12.2014 року, сплатити на корись позивача компенсацію за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку по день фактичного розрахунку.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона працювала в ПрАТ «Артемівськ Вайнері» на посаді мерчендайзер відділу трейд-маркетингу. В період з 21.08.2010 року по 31.11.2014 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною. 01.12.2014 року нею було подану заяву про звільнення з умовою виплати їй всіх належних коштів та суми премії у розмірі трьох посадових окладів. На підставі даної заяви відповідачем було видано наказ про звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Проте позивач вказує, що відповідач на сьогоднішній день не здійснив усіх виплат, обумовлених за згодою сторін, у зв'язку з чим вона змушена звернутись до суду за захистом порушених прав.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилалася на те, що суд першої інстанції не врахував, що в день її звільнення відповідачем не було здійснено усіх розрахунків, згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України.

Крім того, апелянт вказує, що її не було повідомлено за два місяці про встановлення для неї неповного робочого тижня, а судом не було враховано, що це порушує ст.32 КЗпП України.

На думку апелянта, оскільки відповідач виніс наказ про звільнення на підставі її заяви, то фактично погодився з зазначеними у ній умовами, а тому повинен був сплатити їй премію у розмірі трьох посадових окладів.

ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити в повному обсязі.

Представник ПрАТ «Артемівськ Вайнері» заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 01.11.2007р. ОСОБА_1 прийнято на роботу в ПрАТ «Артемівськ Вайнері» на посаду мерчендайзера до відділу терйд-маркетингу, відповідно до наказу №197-л від 01.11.2007р.

Відповідно до наказу №116-лвід 21.08.2010р. позивачу було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку.

Встановлено, також, що до відповідача надійшли заяви від позивача від 28.11.2014 року, в яких ОСОБА_1 просила вважати її такою, що повернулась з відпустки по догляду за дитиною та звільнити її за згодою сторін з 01.12.2014 року, які були задоволенні ПрАТ «Артємівськ Вайнері» видачею Наказу № 135-л від 27.11.2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, не встановивши порушень трудового законодавства під час звільнення позивача, виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дослідив усі наявні в матеріалах справи докази і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що в день її звільнення відповідачем не було здійснено усіх розрахунків, згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України є безпідставними, зважаючи на наступне.

Згідно ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до акту від 01.12.2014р. ОСОБА_1 була ознайомлена з наказами №135-л від 27.11.2014р., №218-п від 27.11.2014р., проте відмовилася підпису про ознайомлення з ними, а також відмовилася отримувати грошові кошти у сумі 1 989,96 грн. за невикористані 39 календарних днів відпустки. (а.с.64)

Згідно акту від 15.12.2014р. ОСОБА_1 з'явилася до офісу відповідача та на її вимогу ознайомилася із вказаними наказами та отримала грошові кошти у сумі 1 989,96 грн. за невикористані 39 календарних днів відпустки. (а.с.65)

Колегія суддів бере до уваги вказані докази, оскільки інших даних на їх спростування позивачем надано не було.

Отже, в діях відповідача не вбачається порушень ч.1 ст. 116 КЗпП України, оскільки позивачу надавалися до виплати належні їй від підприємства кошти в день її звільнення, проте вона сама відмовилася їх отримати. На першу ж її вимогу, 15.12.2014р. вказані кошти були виплачені.

Колегія суддів не бере до уваги та відхиляє інші доводи апеляційної скарги, а саме про те, що позивача не було повідомлено за два місяці про встановлення для неї неповного робочого тижня всупереч вимогам ст. 32 КЗпП України та те, що оскільки відповідач виніс наказ про звільнення на підставі її заяви, то фактично погодився з зазначеними у ній умовами, а тому повинен був сплатити їй премію у розмірі трьох посадових окладів, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 вказуючи на те, що в неї була домовленість з відповідачем про те, що останній при звільненні повинен сплатити їй премію у розмірі трьох розмірів посадового окладу, належних доказів такої домовленості суду не надала.

Посилання апелянта на її заяву про звільнення є безпідставними, оскільки з її тексту не вбачається відповідної домовленості сторін. Натомість міститься відповідне прохання позивача, яке, як правильно зазначив суд першої інстанції, не може створювати обов'язків для сторін, оскільки дана умова не була узгоджена сторонами.

Отже, суд першої інстанції також правильно не взяв до уваги посилання ОСОБА_1 на її заяву про звільнення від 26.11.2014р., оскільки наказом №135-л від 27.11.2014р. ОСОБА_1 звільнено за згодою сторін, відповідно до норм чинного законодавства, яке не передбачає виплату трьох посадових окладів.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Посилання апелянта на порушення відповідачем вимог ст. 32 КЗпП України не стосуються предмету доказування, відповідно до заявлених позивачем вимог, оскільки ОСОБА_1 не заявляла вимог про визнання незаконними дій відповідача при ознайомленні її зі зміною істотних умов праці, а звільнена була на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін, а не на підставі п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України

Інших доводів про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді