15.06.2016 Єдиний унікальний номер 205/2130/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Басової Н.В.

при секретарі А.О. Волкобоєвої

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка 14 березня 2016 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вказаним позовом, в якому згідно уточнень зазначила, що вона була єдиним власником житлового будинку по вул. Мукачівська, 95 в м. Дніпропетровську, на підставі договору дарування від 24.12.1979 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 1-3821. Земельна ділянка належала позивачу на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.06.2008 року державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м., та на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18.11.1999 року № 2545. 01.02.2014 р. було укладено договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мукачівська, 95 та житлового будинку за тією ж адресою. На при кінці 2013 року до позивача звернулася її дочка відповідач по справі - ОСОБА_2 з пропозицією оформити договір довічного утримання та доглядати позивача до смерті. В силу похилого віку та за станом здоров`я позивач потребує стороннього догляду та допомоги. Відносини з дочкою були холодні, приходила в гості раз на пів року, власна сім`я, проблеми та позивач дужа зраділа, що дочка буде про неї піклуватися і будуть бачитися щотижня і погодилася на її пропозицію. Оскільки в позивача двоє дітей, то вимогою відповідача було, щоб домоволодіння отримала саме вона. Позивач погодилася та підписала у нотаріуса всі необхідні документи. Спочатку відповідач допомагала продуктами, часто бувала в неї вдома, тобто як вважала виконувала умови домовленості. Потім відповідачка стала приходити рідше, скаржитися на нестачу грошей, перестала допомагати, приходила тільки за грошима. Коли 01.02.2016 року позивач відмовилася надавати гроші, відповідачка її побила та забрала гроші сіломіць. Згідно висновку СМЕ № 359 від 01.02.2016 р. позивач отримала легкі тілесні ушкодження у вигляді синців обличчя, та правої кисті, що спричинено від дії тупого предмету. Згодом відповідачка взагалі вигнала позивача з дому, пояснивши, що вона тут ніхто і вона забороняє їй тут з`являтися. Відповідач не впускає до житла, не сплачує за борги за опалення, веде антигромадський спосіб життя. Зараз позивачу 80 років, вона позбавлена власного житла, навіть не має власних речей, які залишилися в її домі. Просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Мукачівська, 95, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 01 лютого 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстром № 49; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0.1000 га з цільовим призначенням, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, ( тобто присадибна земельна ділянка), кадастровий номер № .08.487.0004, що розташована за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Мукачівська, 95, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 01 лютого 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстром № 50.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилалися на обставини викладені в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позовну заяву не визнала в повному обсязі та заперечувала проти її задоволення.

Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Матеріалами справи встановлено, що житловий будинок № 95 по вул. Мукачівська в м. Дніпропетровську належав на праві власності ОСОБА_1, на підставі договору дарування, посвідченого 24.12.1979 року, Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 1-3821.

Земельна ділянка, площею 0,1000 га з цільовим призначенням: обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (тобто присадибна земельна ділянка) кадастровий номер .08.487.0004, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мукачівська, 95 належала також позивачу.

В подальшому, 01 лютого 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстром № 49 був посвідчений договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Мукачівська, 95, згідно якого ОСОБА_1 подарувала вказаний житловий будинок ОСОБА_2 (а.с.43-44).

01 лютого 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстром № 50 був посвідчений договір дарування земельної ділянки площею 0.1000 га з цільовим призначенням, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, (тобто присадибна земельна ділянка), кадастровий номер № .08.487.0004, що розташована за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Мукачівська, 95, згідно якого ОСОБА_1 подарувала вказану земельну ділянку ОСОБА_2 (а.с.45-46).

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що вона є людиною похилого віку, за станом здоров»я потребувала сторонньої допомоги, яку їй обіцяла надавати її дочка, відповідач по справі, сподівалася на догляд, у звязку з чим домовилася з відповідачкою про надання їй послуг по її забезпеченню, доглядом, харчуванням, утриманням житла. В обмін на це позивач пообіцяла відписати їй належне їй спірне нерухоме майно.

З огляду на вказані обставини, та посилаючись на те, що укладений договір не відповідав її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, позивач просила визнати договір дарування недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що погоджувалася на передачу належного їй нерухомого майна (єдиного свого житла) у власність ОСОБА_2 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірні договори, помилялися щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою.

Як вказує ОСОБА_1, самого тексту договору вона не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які сторони домовилися.

Будь-якого іншого житла або нерухомого майна у власності ОСОБА_1 не мала і не має.

На момент укладання договору дарування ОСОБА_1 було 78 років і в силу похилого віку вона дійсно потребувала певного догляду та піклування з боку відповідачки.

Відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне -значення.

Згідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа №6-9 цс 13), відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

За ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

При зверненні до суду особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житловому будинку після укладення договорів дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. (Постанова ВСУ від 16 березня 2016 року у справі № 6-93 ц.с. 16).

Судом встановлено, що позивач, укладаючи договори дарування житлового будинку та земельної ділянки з відповідачем, помилково була впевнена, що цим договором обдарована зобов'язується її доглядати та утримувати у разі потреби. Тобто домоволодіння передавалося у власність відповідачу за умови вчинення певних дій на користь дарувальника.

Відповідач, як сторона по договору, відмовилася від виконання зобов'язання по утриманню позивача і з цього моменту ОСОБА_1 стало відомо про її помилку щодо умов та зобов'язань за договором дарування. Тому суд зазначає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки вона звернулась до суду в березні 2016 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що на час укладення позивачкою договорів на безоплатну передачу у власність відповідачці житлового будинку та земельної ділянки, яка для неї була і є на даний час - єдиним житлом, вона, як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребувала певного догляду та допомоги, погодилась на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_2лише за умови її утримання та відповідної допомоги і укладаючи спірні договори, помилялися щодо правової природи правочинів, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою.

Відповідно до ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

В п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 підтвердили обставини, на які посилається позивач в позовній заяві.

Отже, оскільки внаслідок помилки позивачка неправильно сприймала угоду та її істотні умови, тому існують підстави для визнання угоди недійсною з підстав ст. 229 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 1102,40 грн. Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь держави недоплачений судовий збір в розмірі 3271,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 717, 229 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 10, 60, 88, 212, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку , розташованого за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Мукачівська , 95, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 01 лютого 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстром № 49.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки , площею 0.1000 га з цільовим призначенням, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, ( тобто присадибна земельна ділянка), кадастровий номер № .08.487.0004 , що розташована за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Мукачівська , 95, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 01 лютого 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстром № 50.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витирати у розмірі 1102.40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 3271.40 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Н.В. Басова