У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 жовтня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», який в подальшому є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_6 було укладено договір «Автопакет», за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 7 841 дол. 58 центів США строком до 10 жовтня 2012 року з виплатою процентної ставки 12,4 % на рік.

Також, позивач посилався на те, що укладений договір «Автопакет» від 11 жовтня 2007 року є змішаним договором, тому його положеннями передбачена порука ОСОБА_7, яка поручилась за виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання позичальником його кредитних зобов'язань утворилась заборгованість, яка станом на 11 січня 2014 року становила 14 592 дол. 26 центів США, що є еквівалентом 116 635 грн 93 коп., яка складається з: 7 170 дол. 44 центів США, що є еквівалентом 57 313 грн 33 коп., заборгованості за кредитом; 4 999 дол. 33 центів США, що є еквівалентом 39 959 грн 64 коп., заборгованості за процентами; 1 638 дол 33 центи США, що є еквівалентом 13 095 грн 17 коп., пені; 784 дол. 16 центів США, що є еквівалентом 6 267 грн 79 коп., штрафу, позивач просив суд стягнути указану заборгованість солідарно з боржника та поручителя.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року, позов публічного акціонерного товариства комерційного банку«Надра» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» заборгованість за кредитним договором «Автопакет» № 8/2007/840-К/1671-АП від 11 жовтня 2007 року в загальній сумі 116 635 грн 93 коп., яка складається з: 57 313 грн 33 коп. заборгованості за кредитом, 39 959 грн 64 коп. заборгованості за процентами, 13 095 грн 17 коп. пені, 6 267 грн 79 коп. штрафу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами встановлено, що 11 жовтня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», який в подальшому є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_6 було укладено договір «Автопакет», за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 7 841 дол. 58 центів США з виплатою процентної ставки 12,4 % на рік.

Установлено, що вкладений договір «Автопакет» від 11 жовтня 2007 року є змішаним договором і його положеннями передбачена порука ОСОБА_7, яка поручилась за виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Внаслідок неналежного виконання позичальником його кредитних зобов'язань утворилась заборгованість, яка станом на 11 січня 2014 року становила 14 592 дол. 26 центів США, що є еквівалентом 116 635 грн 93 коп., яка складається з: 7 170 дол. 44 центів США, що є еквівалентом 57 313 грн 33 коп., заборгованості за кредитом; 4 999 дол. 33 центів США, що є еквівалентом 39 959 грн 64 коп., заборгованості за процентами; 1 638 дол 33 центи США, що є еквівалентом 13 095 грн 17 коп., пені; 784 дол. 16 центів США, що є еквівалентом 6 267 грн 79 коп., штрафу.

При цьому, судами встановлено, що на погашення кредитної заборгованості відповідач вніс два платежі протягом 2007 року та три платежі протягом 2008 року. Останній платіж внесений відповідачем в липні 2008 року.

Також, установлено, що 23 січня 2014 року банком на адресу позичальника та поручителя було направлено відповідні досудові вимоги з пропозицією погасити заборгованість, яка останнім залишена без задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у зв'язку із неналежним виконанням боржником його кредитних зобов'язання з останнього підлягає стягненню заборгованість за укладеним з банком кредитним договором «Автопакет» від 11 жовтня 2007 року в сумі 14 592 дол. 26 центів США, що за курсом Національного Банку України становить 116 635 грн 93 коп. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_7, суди попередніх інстанцій виходили з того, що за умовами кредитного договору заборгованість мала бути повністю сплачена до 10 жовтня 2012 року, письмову вимогу про погашення спірної заборгованості було направлено поручителю 23 січня 2014 року, у зв'язку із чим, звертаючись до суду даним позовом у травні 2014 року, банк пропустив передбачений положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України строк для звернення із відповідною вимогою до поручителя.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог банку до поручителя з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 не містить доводів про те, що при розгляді справи в частині вимог до поручителя судами попередніх інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржених судових рішень в цій частині, у зв'язку із чим рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року в указаній частині необхідно залишити без змін.

Проте, з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону в указаній частині судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Звертаючись до суду із позовом, банк просив стягнути на свою користь суму кредитної заборгованості, яка станом на 11 січня 2014 року становила 14 592 дол. 26 центів США, обґрунтовуючи указану заборгованість порушенням позичальником його кредитних зобов'язань.

Судами установлено, що за умовами договору позичальник на погашення заборгованості мав вносити чергові платежі щомісячно до 18 числа кожного місяця (п. 2.2.3 договору).

Також установлено, що на погашення кредитної заборгованості відповідач вніс два платежі протягом 2007 року та три платежі протягом 2008 року. Останній платіж внесений відповідачем в липні 2008 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до суду із заявою про застосування у справі положень законодавства щодо пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи норми ст.ст. 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-31цс15 від 03 червня 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суди попередніх інстанцій, у порушення ст.ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, не врахували вимог указаних норм права та не визначились із характером спірних правовідносин, зокрема не врахували, що погашення кредитної заборгованості визначено щомісячними платежами, що з урахуванням положень закону щодо пропуску строку позовної давності має враховуватися судом при визначенні спірної суми заборгованості, які підлягає стягненню з боржника.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи та надання їм належної юридичної оцінки.

Суди першої та апеляційної інстанцій не з'ясували підстав для одночасного нарахування до загальної суми кредитної заборгованості пені та штрафу та не визначились чи не призведе задоволення відповідних вимог банку до застосування до боржника подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Без з'ясування указаних обставин ухвалені у справі рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими.

Також колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не може погодитись із висновком судів першої та апеляційної інстанцій щодо сум неустойки (штрафу, пені), обчислених у доларах США у зв'язку із наступним.

Відповідно до ст. 192 ЦК Українизаконним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 533 ЦК Українигрошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Таким чином, чинне законодавство не передбачає нарахування та стягнення відповідних штрафних санкцій, у зв'язку із чим штраф та/або пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанції, у порушення вимог ст.ст.212-214, 303, 316 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України оскаржені судові рішення в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик