АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2443/16 Справа № 0417/2530/12 Головуючий у 1 й інстанції - Зосименко С.Г. Доповідач - Прозорова М.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Максюти Ж.І., Макарова М.О.,

при секретарі: Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсними кредитного і іпотечного договорів та договорів поруки, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.10.2015 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (а.с.103-111, т.2).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.10.2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ "УкрСиббанк" про визнання недійсними кредитного і іпотечного договорів та договорів поруки.

Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп. (а.с.97-100, т.2).

Як на підстави апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи (а.с.103-111, т.2).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.12.2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ "УкрСиббанк", найменування якого було змінено на ПАТ "УкрСиббанк", було укладено кредитний договір №0, за яким відповідач надав позивачу кредит у розмірі 20 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 25.12.2017 року із сплатою 13,90% річних за користування кредитними коштами (а.с.20-25, т.1).

24.12.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ "УкрСиббанк" було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору (а.с.30, т.1).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №0 від 24.12.2007 року, між ОСОБА_2 та Банком було укладено договір застави, відповідно до якого Банком прийнято заставу об'єкт нерухомості, а саме: квартира АДРЕСА_1.

Додатково, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №0 від 24.12.2007 року, між Банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 24.12.2007 року було укладено договір поруки.

Крім того, 13.09.2011 року ОСОБА_2 було укладено з ПрАТ "СК "Кардіф" договір страхування від нещасних випадків та на випадок хвороби №-01/09/4445/10303 (а.с.31-33, т.1).

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положенням п.2 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року передбачено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, додаткової угоди та застави нерухомого майна, передбачено п.2.1. Кредитного договору, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позов пред'явлений неправомірно, оскільки ОСОБА_2 під час укладення кредитного договору був ознайомлений з усіма його умовами, в тому числі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, у тому числі, процентної ставки, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, пов'язаних з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього, додаткових угод позичальник фактично підтвердив ознайомлення з умовами кредитування, зокрема, з умовами взаєморозрахунків. Позивач з указаними умовами погодився, про що свідчить підписання ним кредитного договору та графіків погашення кредиту. Позивач дані обставини не спростував належними та допустимими доказами.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Наслідки для поручителя, які виникають при порушенні боржником зобов'язання забезпеченого порукою передбачені у ч.1, ч.2 ст. 554 ЦК України, а саме: 1) у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; 2) поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Стаття ст. 553 ЦК є логічним продовженням правила, закріпленого у п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, за яким підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Законодавець встановлює достатньо чіткі правила щодо умов та підстав виникнення права у кредитора звернутися з вимогою про виконання зобов'язання до поручителя, встановлюючи, зокрема у ст. 15 ЦК України гарантію того, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Загальне правило припинення зобов'язання передбачене ст. 599 ЦК України. За положеннями ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таким чином, оскільки зобов'язання за кредитним договором від 24.12.2007 року, забезпечене порукою ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не припинилось, то згідно вимог ст. 559 ЦК України суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для припинення поруки.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі як на підставу визнання кредитного договору недійсним, порушення банком вимог п.23 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", є необґрунтованими та не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні під час розгляду справи.

Предметом та підставою позову не є питання ненадання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи процентної ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладанню договору. Після укладання договору між сторонами виникли кредитні правовідносини, тому до спору щодо виконання цього договору зазначений Закон не може застосовуватися (п.1 ч.1 ст. 638 ЦК України).

24.12.2007 року ОСОБА_2 особисто заповнив анкету-заяву на отримання кредиту, в якій своїм підписом засвідчив, що він ознайомлений з кредитними умовами, а саме: наявними формами кредитування, відмінностями між ними, перевагами та недоліками запропонованих схем кредитування, форм забезпечення, строках та відсоткової ставки за кредитом, орієнтованої сукупної вартості кредиту та вартості послуг з оформлення договору про надання кредиту, валютними ризиками при отриманні кредиту в іноземній валюті та інше.

24.12.2007 року сторони підписали кредитний договір, чим виразили своє волевиявлення. При підписанні спірного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання договору. Спірний договір було укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно пункту 9.1. кредитного договору ОСОБА_2, підписанням цього договору, підтвердив свою здатність виконувати умови договору, повністю розуміє всі істотні умови цього договору, вважає їх справедливими щодо нього, розуміє свої права та обов'язки за кредитним договором та погоджується з ними.

Колегія суддів не може прийняти посилання позивача на введення його в оману банком через неповідомлення про можливість зростання курсу долара, оскільки зростання курсу долара не може бути обставиною, яка зігне за собою невиконання або неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором. Позичальник на момент укладання кредитного договору мав можливість передбачити зміну курсу гривні у відношенні до долара США, виходячи з динаміки курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Відповідальність за валютні ризики лежить на позичальникові, що передбачено статтями 1046,1064 ЦК України. Із кредитного договору та приписів статті 652 ЦК України випливає, що зміна економічної ситуації та факт коливання курсу іноземної валюти стосовно національної валюти України є комерційним ризиком позичальника, а тому не можу бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача на незаконність договорів поруки та застави, оскільки як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи кредитний договір №0 укладений з дотриманням вимог діючого законодавства, підстав визнання його недійсним та припинення виконання зобов'язань за ним судом встановлено не було. Позивачем не наведено інших підстав визнання договорів поруки та іпотечного договору недійсними.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справ.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: