Справа № 505/2947/16-ц
Провадження № 2/505/1688/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.12.2016 року Котовський міськрайонний суд Одеської області

в складі: г о л о в у ю ч о г о суді - Нікітішина В.П.

при с е к р е т а р і - Шевчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Подільську Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку та за позовом ОСОБА_4, яка також виступає в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5, до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділ у справах дітей, сім"ї та молоді Подільської міської ради Одеської області, про визнання права власності на частину житлового будинку у звязку з істотним збільшенням його вартості, про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно та визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3звернулась 15 серпня 2016 року в суд з цим позовом, вказуючи, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1.

Тимчасово вона дозволила проживати в цьому будинку своєму синові з його сім?єю. Невдовзі син помер. В будинку продовжує проживати невістка зі своїми дітьми.

Вона декілька разів зверталася до відповідача з проханнями звільнити належний їй житловий будинок, проте відповідачка не реагує.

Відповідачка не зареєстрована у спірному будинку, займає приміщення самоправно, перебуває у будинку без достатніх правових підстав та перешкоджає їй користуватися своєю приватною власністю.

Просила ухвалити рішення суду, яким виселити відповідачку з житлового будинку АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

22.11.2016 року ОСОБА_4, яка також виступає в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5, надала позов до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Відділ у справах дітей, сім"ї та молоді Подільської міської ради Одеської області, про визнання права власності на частину житлового будинку у зв'язку з істотним збільшенням його вартості, про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно та визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом.

Підставою цьому зазначала те, що спірний будинок було придбано нею спільно з її чоловіком ОСОБА_6 за їх кошти з яких 7000,00 дол.США вони позичили у ОСОБА_7, а 35000 грн. надала мати чоловіка ОСОБА_3, які вона готова їй повернути. Крім цього за час спільного проживання вони з чоловіком за власні кошти провели значні покращання спірного будинку, тому із зазначених підстав вважає спірний будинок спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та її, ОСОБА_4, відповідно цьому її частка становить 1/2 спірного будинку, а інша 1/2 частка є спадщиною після чоловіка ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, яку вона успадкувала разом з дочкою ОСОБА_5

Тому з урахуванням уточнення позову від 12.12.2016 року просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, у зв'язку з істотним збільшенням його вартості; визнати право спільної сумісної власності подружжя її покійного чоловіка ОСОБА_6 та її, ОСОБА_4, з визнанням права приватної власності на частину спадкового майна за нею, ОСОБА_4, та донькою ОСОБА_5, після смерті чоловіка, батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, як за спадкоємцями першої черги за законом.

В ході розгляду справи позивач ОСОБА_3 на своєму позові наполягала у повному обсязі та не визнавала позовні вимоги позивачів ОСОБА_4 яка також виступає в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5, за їх безпідставності.

Додатково зазначала, що спірний будинок був придбаний нею та її чоловіком ОСОБА_6 за власні кошти. Ні їх син, ОСОБА_6, ні його дружина ОСОБА_4 коштів на придбання цього будинку не надавали. Всі ремонтні роботи по будинку фактично проводились її бувшим чоловіком ОСОБА_6 та сином ОСОБА_6 Кошти на ці ремонтні роботи також вона з чоловіком надала сину. Тому немає ніяких підстав для визнання за ОСОБА_4 та її дочкою права на цей будинок із заявлених вимог.

В свою чергу позивач ОСОБА_4 наполягала на своєму позові та не визнавала позов ОСОБА_3 у повному обсязі, виходячи з обставин викладених у її, ОСОБА_4 яка також виступає в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5, позові та просила відмовити у задоволенні цього позову повністю.

Вислухавши сторони, покази свідків та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про таке.

Згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною ч.3 ст.47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 29 липня 2011 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Крисюк Л. В., зареєстровано у реєстрі за №1907, та договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 30 липня 2011 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Крисюк Л. В., зареєстровано у реєстрі за №1908.

В подальшому позивачка дозволила проживати у вказаному будинку своєму синові ОСОБА_6 разом із дружиною - ОСОБА_4 та дітьми: донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донькою ОСОБА_4 від першого шлюбу ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Син та невістка позивачки не були зареєстровані за вказаною адресою.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачка, в установленому законом порядку вселилась до спірного будинку, та відповідно до положень ст. 156 ЖК України, як члени сім'ї набула право проживання в даному будинку, зберігаючи на даний час статус колишнього члена сім'ї.

ІНФОРМАЦІЯ_3син позивачки ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим повторно від 03.03.2015 року.

Позивачка ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_4 самоправно проживає у належному їй житловому будинку, з приводу чого неодноразово зверталась до останньої з проханням звільнити будинок.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ст. 383 ЦК України та 150 ЖК України, визначені права власника житлового будинку, а саме право використання житлового помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст.156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти і батьки. За правилами вказаної норми членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Підстави та порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування житловим приміщенням визначені у ст. 157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України. Підставами виселення за вказаною нормою передбачені наявність систематичного руйнування, псування житлового приміщення, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, або самоправне зайняття житлового приміщення. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Судом не встановлено обставин, передбачених ст. 116 ЖК України, більше того, на такі обставини не посилалась і сама позивачка.

Посилання у позові на самовільне захоплення та користування будинком, суперечить наявним доказам у справі та наведеним обставинам встановлених судом.

За цих обставин, позовні вимоги ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_4 зі спірного будинку задоволенню не підлягають.

Крім цього, ОСОБА_3 не ставились вимоги щодо виселення зі спірного будинку дітей ОСОБА_4 А згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Дитина нерозривно пов'язана з матір?ю, не повинна розлучатися з матір?ю, їх окреме проживання неможливе, що також вказує на неможливість виселення ОСОБА_4 без вирішення питання щодо її дітей.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4, яка також виступає в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_4 стверджувала, що спірний будинок був придбаний нею спільно з її чоловіком ОСОБА_6 за їх кошти, з яких 7000,00 дол. США вони позичили у ОСОБА_7

В матеріалах справи дійсно наявна розписка від 07.10.2015 року у підтвердження взяття 21.05.2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 7000,00 дол. США у борг у ОСОБА_7

Проте жодних доказів тому, що вказані кошти були сплачені за купівлю спірного будинку суду не надано. Не представлено будь-яких письмових розписок продавців будинку про отримання коштів саме від ОСОБА_4 чи ОСОБА_6. Не наявна така примітка і у самих договорах купівлі-продажу будинку.

Із змісту договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 29 липня 2011 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Крисюк Л. В., зареєстровано у реєстрі за №1907, та договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 30 липня 2011 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Крисюк Л. В., зареєстровано у реєстрі за №1908, вбачається, що покупцем є лише ОСОБА_3 і гроші сплачені покупцем до укладання цих догорів.

Таким чином, на даний час ОСОБА_3 є єдиним та законним власником спірного житлового будинку.

Договори купівлі-продажу до цього часу ніким не оспорені та є дійсними, а тому позовні вимоги щодо визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з визнанням за позивачкою права власності на спірний будинок, не визнавши при цьому недійсними вищезазначені договори купівлі-продажу,є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Також, як на підставу визнання за нею, ОСОБА_4, права власності на спірний будинок, позивачка посилалась на збільшення вартості спірного будинку внаслідок здійснення капітального ремонту будинку за рахунок сімейного бюджету її із померлим чоловіком. Як на докази посилалась на накладні, чеки та квитанції щодо придбання будівельних матеріалів витрачених для проведення ремонтних та будівельних робіт, а також на розписки про позику коштів.

Позивачкою надані суду копії товарних чеків, накладних та квитанцій на купівлю будматеріалів та приладів для ремонту спірного будинку. Із зазначених доказів вбачається, що деякі накладні виписані на ім'я позивача ОСОБА_4 та на ім'я ОСОБА_6

Проте, в більшості накладних прізвище покупця будівельних матеріалів не зазначено.

Документи щодо газообладнання будинку оформлені на ОСОБА_3

Також позивачка надала відповідні розписки про позику грошових коштів на ремонт будинку.

Разом з тим, позивачка не надала доказів, що зазначені будівельні матеріали були придбані для виконання робіт саме у спірному будинку.

Свідок ОСОБА_10, яка є донькою ОСОБА_3, суду показала, що мати з татом вирішили придбати будинок для її брата ОСОБА_6. Для цього власними силами зібрали кошти та придбали житловий будинок АДРЕСА_1. У будинку вікна та двері були старими. Ремонт у будинку робили її батько та брат ОСОБА_6 власними силами за батьківські гроші, робітників не наймали.

Свідок ОСОБА_11, який був знайомим померлого ОСОБА_6, суду показав, що улітку 2012 року разом з ОСОБА_6 у спірному будинку проводив електропровід. Він допомагав безоплатно. Будинок був старим та потребував ремонту. Ремонт проводився за батьківські кошти ОСОБА_6.

Свідок ОСОБА_12, який є колишнім чоловіком ОСОБА_3, суду показав, що його син ОСОБА_6 жив на орендованій квартирі, а тому він з колишньою дружиною вирішили придбати йому будинок. Придбали житловий будинок АДРЕСА_1 за власні кошти. Будинок потребував капітального ремонту. Ремонт проводився ним та сином ОСОБА_6 за його, ОСОБА_12, кошти.

Враховуючи наведене, суд вважає твердження позивачки про проведення ремонтних і будівельних робіт за рахунок грошових витрат подружжя її, ОСОБА_4, та померлого ОСОБА_6, внаслідок чого його вартість істотно збільшилася, такими, що не ґрунтується на доказах.

При цьому суд бере до уваги, що відповідно до роз'яснення п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 04 жовтня 1991 р. з наступними змінами «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», особи, що брали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю) будинку, якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони брали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обов'язок.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд не визнає спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6, відповідно цьому частина спірного будинку не може бути спадковим майном, яке залишилось після смерті ОСОБА_6, тому і не має підстав для визнання за ОСОБА_4 та її донькою права власності у порядку спадкування після смерті чоловіка та батька дитини на спірну частину будинку.

При таких обставинах, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволенню не підлягають у повному обсязі.

У зв'язку з відмовою в позовах у повному обсязі судові витрати у справі суд відносить на рахунок самих позивачів.

Тому з ОСОБА_4, якій було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення

по справі, слід стягнути судові витрати у вигляді недоплаченого судового збору.

Вимоги її позову є майнового характеру. У самому позові ОСОБА_4 було визначено вартість спірного житлового будинку у розмірі 157388,00 грн., з якою суд також погоджується, а тому судовий збір має становити за майновою вимогою від ціни позову - 1573,88 грн. (157388,00х1%).

ОСОБА_4 при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Таким чином, з ОСОБА_4 слід стягнути судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 1022,68 грн. (1573,88 грн. - 551,20 грн.).

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212- 215,218 ЦПК України, суд , -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку - відмовити у повному обсязі.

У задоволенні позову ОСОБА_4, яка також виступає в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5, до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділ у справах дітей, сім"ї та молоді Подільської міської ради Одеської області, про визнання права власності на частину житлового будинку у звязку з істотним збільшенням його вартості, про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно та визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом - відмовити у повному обсязі

Рішення суду набирає законної сили, в порядку передбаченому ст.223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд який його ухвалив на протязі 10 днів з дня отримання проголошення.

С у д д я -