АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Качана В.Я.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сантана», Київської міської ради про визнання права власності,

встановила:

у травні 2015р. позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на машиномісце НОМЕР_1, що розташоване на мінус першому рівні в будинку АДРЕСА_1.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 19 грудня 2003р. уклала з ТОВ «Сантана» договір про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомості, відповідно до якого товариство зобов'язалося передати їй у власність гараж-автостоянку, що розташований на мінус першому рівні за НОМЕР_1 в осях 38-39 в будинку НОМЕР_2, не пізніше тридцяти днів з моменту підписання акту про прийняття будинку в експлуатацію, але у будь-якому випадку не пізніше 25 грудня 2003р.

Позивач стверджувала, що виконала свої зобов'язання у повному обсязі, будинок з підземним паркінгом був введений в експлуатацію в 2004р., будинку було присвоєно адресу АДРЕСА_1», але її право власності на гараж-автостоянку ТОВ «Сантана» не оформлено і необхідні документи для оформлення права власності відповідач їй не передає, що позбавляє її можливості оформити своє право власності, яке підлягає захисту відповідно до ст. 392 ЦК України.

Рішенням суду від 21 жовтня 2015р. позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі Київська міська рада просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідач посилається на неповно встановлені судом обставини справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, не відповідність висновків суду правовим позиціям Верховного Суду України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Київської міської ради, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 19 грудня 2003р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сантана» та ОСОБА_1 укладено договір

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/4068/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Васильєва Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна. За умовами договору ОСОБА_1 зобов'язалася здійснити пайову участь у будівництві гаража-автостоянки у житловому будинку НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 шляхом перерахування ТОВ «Сантана» грошових коштів у розмірі 60 000грн. не пізніше 23 грудня 2003р., в ТОВ «Сантана» зобов'язалося у порядку та на умовах, визначених договором, передати у власність ОСОБА_1 гараж-автостоянку, розташований на мінус першому рівні за номером 21 в осях 38-39 в будинку НОМЕР_2.

Відповідно до пункту 3.1.5. договору ТОВ «Сантана» зобов'язалося не пізніше тридцяти днів з моменту складання та підписання акту державної комісії про прийняття будинку НОМЕР_2 і введення його в експлуатацію передати у власність ОСОБА_1 гараж.

4 грудня 2006р. ТОВ «Санатана» видало ОСОБА_1 довідку про виконання нею умов договору про пайову участь у будівництві об'єкту нерухомого майна та сплату 60 000грн., що відповідає 100% вартості машиномісця НОМЕР_1 і згідно акту прийому-передачі від 4 грудня 2006р. передало їй машиномісце 31 (-1 рівень), загальною площею 15.0 кв.м. за адресою АДРЕСА_1

Згідно листа державної архітектурно-будівельної інспекції України від 18 серпня 2015р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві прийнято в експлуатацію та видано сертифікати відповідності від 15 березня 2011р. на нежитлові приміщення, прибудовані до житлового будинку НОМЕР_2 в осях 37-41 на АДРЕСА_1

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 319, 321, 392 ЦК України та порушення відповідачами права власності позивача на нежитлове приміщення.

Проте, вказаний висновок суду першої інстанції не ґрунтується на нормах матеріального права.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Зазначена стаття не передбачає можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України у справах 6-131цс13, 6-244цс14, 6-318цс15.

Крім того, судом не враховано, що на час укладення сторонами договору про фінансу-

- 3 -

вання будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від19 червня 2003 року та «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року. Указаними законами визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації.

Позивач повністю виконала свої грошові зобов'язання за договором про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна, повністю сплативши вартість, визначену договором, тобто вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності, але не саме право власності на нерухоме майно, тому суд першої інстанції не мав правових підстав для задоволення позовних вимог на підставі ст.ст. 319, 321,392 ЦК України.

Оскільки судом першої інстанції при вирішенні даного спору неправильно застосовані норми матеріального права, не враховані правові висновки Верховного Суду України, що призвело до неправильного вирішення спору, колегія суддів скасовує рішення суду та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи представника позивача про те, що судом було постановлено заочне рішення, відповідач не подавав заяву про перегляд заочного рішення, тому апеляційне провадження відкрито з порушенням норм процесуального права, є безпідставними, оскільки розгляд справи відбувався у відсутність сторін, ні позивач, ні його представник не надавали згоди на заочний розгляд справи, а судом відповідно до ст. 225 ЦПК України не постановлялася ухвала про заочний розгляд справи і з тексту рішення суду вбачається, що воно постановлено не у заочному порядку.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Київської міської ради задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сантана», Київської міської ради про визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: