Справа № 307/2628/16-ц
Провадження № 2/307/1451/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2016 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Тиводар В.І.

з участю: представника позивачки ОСОБА_1

Грушівського сільського голови Опріш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Грушівської сільської ради про визнання незаконним та скасування рішення Грушівської сільської ради № 222 від 07.07.2016 р.,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася в суд з вищевказаним позовом.

Посилається на те, що їй та ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1

Поряд з вказаним будинком розташована земельна ділянка площею 0.25 га., яка відповідно до земельно-облікових документів, перебуває у її користуванні.

Рішенням Грушівської сільської ради "Про передачу земель у власність" № 12 від 28.01.2005 р. їй передано у власність вищевказану земельну ділянку для розширення особистого підсобного господарства розміром 0.25 га., однак вказане рішення нею не реалізоване через невизначеність у ньому належного цільового призначення земельної ділянки.

05.07.2016 р. вона звернулася до Грушівської сільської ради з заявою (клопотанням) про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтованою площею 0.2276 га. для ведення особистого селянського господарства в с. Грушово, вул. 50 років Жовтня 60, за рахунок земельної ділянки, яка перебувала у її користуванні.

07.07.2016 р., на 6-й сесії 7-го скликання Грушівської сільської ради, було прийнято рішення № 222 яким її заяву було задоволено частково та надано їй дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства у с. Грушово по вул. Центральній (50 років Жовтня) 60, площею 0.1275 га. замість 0.2276 га. безпідставно на надавши їй дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.1001 га. та всупереч ст. 118 ЗК України не вказала у рішенні підстави такої відмови.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Грушівський сільський голова Опріш В.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що чоловікові ОСОБА_5 у 60-х роках минулого століття було виділено земельну ділянку площею 0.07 га., АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 звернулася у сільську раду про надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою на земельну ділянку площею 0.22 га.

На спірній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, який належить ОСОБА_3, приєднана до нього літня кухня, яка належить ОСОБА_6, та сарай, яким користується ОСОБА_6

На відміну від житлового будинку і літньої кухні, на сарай, ні в ОСОБА_3, ні в ОСОБА_6 немає ніяких правовстановлюючих документів.

Державного акту на право власності чи право користування спірною земельною ділянкою в жодної з них не має.

При прийнятті рішення сільська рада враховувала інтереси ОСОБА_6, яка має право власності на будинок АДРЕСА_1 користується сараєм, який знаходиться на земельній ділянці яку просить позивачка, та не має у власності ніякої земельної ділянки для обслуговування свого будинку.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити виходячи з наступного.

В ході судового розгляду було встановлено, що у 60-х роках минулого століття, чоловікові позивачки, ОСОБА_4, колгоспом було надано присадибну земельну ділянку площею 0.07 га. по АДРЕСА_1

05.07.2016 р. ОСОБА_5 звернулася до Грушівської сільської ради з заявою про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтованою площею 0.2276 га., у АДРЕСА_1

Рішенням Грушівської сільської ради № 222 від 07.07.2016 р. заяву ОСОБА_3 було задоволено частково та надано їй дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 площею 0.1275 га.

В судовому засіданні також було встановлено, що безпосередньо біля спірної земельної ділянки, по АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та житловий будинок АДРЕСА_1 який належить ОСОБА_6 На самій ділянці знаходиться сарай без правовстановлюючих документів, яким користується ОСОБА_6, - колишня невістка ОСОБА_3, між якими тривалий час існує спір за будинок АДРЕСА_1

Вирішуючи питання про розмір земельної ділянки, яку слід надати ОСОБА_3 сільська рада прийняла до уваги вказані обставини і винесла рішення з урахуванням інтересів як позивачки, так і ОСОБА_6

Згідно статті 324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Кожен громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності Українського народу відповідно до закону.

Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст, організація землеустрою, координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно статті 78 земельного кодексу право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до статті 116 цього ж кодексу, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Частиною 3 ст. 1 ЗК України передбачено, що використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Одними з принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, забезпечення раціонального використання та охорони земель та забезпечення гарантій прав на землю.

Статтею 152 ЗК України 2001 р. визначено способи захисту прав на земельні ділянки. Згідно цієї статті держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом, способів.

За нормами статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Як вбачається з плану спірної земельної ділянки, надання ОСОБА_5 дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0.2276 га., призведе до порушення прав власника будинку АДРЕСА_1 який буде позбавлений можливості обслуговувати власний будинок, і який також має право звертатися до сільської ради з заявою про передачу у власність ніким не зайнятої земельної ділянки, яка знаходиться безпосередньо біля будинку.

При прийнятті рішення сільська рада діяла в межах своїх повноважень, дотримуючись принципів як земельного законодавства, так і принципів права в цілому, не порушуючи права позивачки.

Разом з тим, позивачка не довела суду тієї обставини, що відповідач порушив будь-які її права на земельну ділянку. Отже, без жодних правових підстав ОСОБА_5 вважає, що її інтереси в сфері використання земель є пріоритетними над інтересами інших громадян.

У своїй позовній заяві ОСОБА_3 посилалася і на ту обставину, що вона багато років користується земельною ділянкою, на яку просила дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Це твердження суд не приймає до уваги виходячи з наступного.

Згідно виписки з рішення зборів уповноважених членів колгоспу 22-го з'їзду КПРС від 08.04.1973 р. ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку в розмірі 0.07 га. для перебудови житлового будинку на старому місці по АДРЕСА_1

Згідно статті 16 ЗК УРСР 1970 року, який діяв до 01.01.1992 р., надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Будь-якого документу про таке відведення земельної ділянки площею 0.22 га., яка знаходиться по АДРЕСА_1 позивачка суду не надала отже не довела правомірність користування спірною ділянкою.

Також суд не приймає до уваги і посилання позивачки на рішення сільської ради від 28.01.2005 р., яким їй спірну земельну ділянку було передано у власність, так як надане їй право своєчасно реалізовано не було, а на даний час діють інші правила безоплатної приватизації земельних ділянок.

Посилання позивачки на порушення сільською радою п. 7 ст. 118 ЗК України суд вважає безпідставним, так як враховуючи тривалість конфлікту між нею та ОСОБА_6, а також постійні судові спори то про будинок, то про земельну ділянку, їй були відомі мотиви відмови сільської ради у повному задоволенні заяви. Ці мотиви сільський голова підтвердив і в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 209, 213, 215 ЦПК України, ст. 16 ЗК УРСР в ред. 1970 р., ст.ст. 1, 3, 5, 78, 112, 116, 152 ЗК України в ред. 2002 р., ст.ст. 374, 393 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Судові витрати покласти на позивачку.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особою, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: Гримут В.І.