Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №316/2680/15 Головуючий у 1 інстанції: Курач І.В.
Провадження № 22-ц/778/2748/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В..

суддів: Онищенка Е.А.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»»

на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області 15 квітня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»» (далі ТОВ) про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

В позові, уточненому в ході судового розгляду, зазначала, що 17 листопада 2015 року між нею та ТОВ було укладено договір Фінансового лізингу № 003209, відповідно до якого вона мала намір для особистих потреб придбати у ТОВ міні трактор Donfeng 354. Відповідно до умов Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (міні трактор Donfeng 354, зазначений у п.3.1 договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. В усній формі представник ТОВ Лізингова компанія «Еталон» роз'яснила, що вона повинна спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 24 000грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з нею буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день нею було сплачено на рахунок відповідача суму в 24 000,0 грн. з зазначенням призначення платежу згідно договору № 003209. Однак, представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Вона вважала, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та призначення платежу, що був зазначений в рахунку для оплати, наданим цим представником). В договорі це передбачено, але у неї не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, оскільки представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. За умовами договору, з якими вона ознайомилась вже після підписання, до отримання в користування предмета лізингу, лізингоотримувач повинен сплатити лізінгодавцю перший лізинговий платіж, який складається з таких платежів: комісія за організацію - 10%, авансовий платіж 50%, комісія за передачу 3% від ціни предмета лізінгу. Авансовий платіж, який відповідно до умов договору може збільшитись в сумі, лізингоодержувач має право сплатити частинами протягом 12 місяців. Вказане випливає із визначення термінів у договорі, його умов та підтверджується Додатком № 1 до договору. Вважає, що під час попередніх переговорів представником компанії її введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору їй стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернути, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивача як споживача.

Посилаючись на викладене, просила суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 003209 від 17 листопада 2015 року; стягнути з ТОВ сплачені кошти в розмірі 24 000,0 грн., сплачену банку комісію в розмірі 240,0 грн., та судовий збір (а.с.74).

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області 15 квітня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір № 003209 фінансового лізингу від 17 листопада 2015 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_3 Стягнуто з ТОВ «Лізінгова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_3 24 000,0 грн., та сплачений судовий збір в розмірі 487,20 грн., а всього стягнуто 24 487,20 грн..

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ТОВ Лізінгова компанія «Еталон»звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Заперечення на апеляційну скаргу надані позивачем, яка вважає доводи апеляційної скарги безпідставними і просить залишити без змін рішення суду першої інстанції.

В засідання апеляційного суду сторони, будучи належно та своєчасно повідомленими про час та місце судового засідання, що підтверджується наявними в справі рекомендованими поштовими повідомленнями про вручення судових повісток про виклик, не зявилися. З клопотаннями про відкладення судового засідання з повідомленням про поважність причин неявки до апеляційного суду не звернулися. Позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Судова колегія ухвалила про можливість розглядати справу за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

Сторонами 17 листопада 2015 року укладено договір № 003209 фінансового лізингу з додатками ( а.с. 13-28).

На виконання умов договору позивач сплатила комісію за організацію в розмірі 24 000,0 грн., шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача ( а.с. 25).

Умовами договору в розділі визначення термінів зазначено, що адміністративний платіж сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізінгу, в розмірі вказаному в додатку № 1 до даного договору, сплачена лізінгоодержувачем на рахуноклізингодавця до дати передачі предмета лізінгу.

Комісія за організацію одноразова плата лізінгоодержувачем лізінгодавцю за перевірку, розгляд і підготовку документів для оформлення даного договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих з різних джерел по всій території України, зустрічі та перемовини з дилерами та дистриб'ютерами на предмет придбання предмета лізінгу, купівлю предмета лізінгу, супроводження договору протягом всього строку його дії та відшкодування інших витрат лізінгодавця, що пов'язані з його виконанням( у тому числі не зазначені в цьому договорі, але що можуть виникнути у лізінгодавця в процесі його виконання).

Згідно з ст.12.12 договору у випадку розірвання даного договору лізінгоодержувачем до підписання Акта приймання передачі предмета лізінгу, лізінгодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплати суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізінгоодержувачу не повертається.

Доказів виконання договору з боку відповідача не надано.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції правильно застосував для вирішення справи норми матеріального права.

Суд правильно вказав, що відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд першої інстанції належним чином застосував до відносин, що виникли у звязку з договором фінансового лізингу положення ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Закон України "Про фінансовий лізинг".

Вірно судом першої інстанції застосовано ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", яка містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Колегія суддів погоджується з висновком рішення суду, що за ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Є таким, що відповідає наведеним нормам матеріального права та обставинам справи висновок рішення суду першої інстанції, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу № 003209 від 17.11.2015 року, укладеного між сторонами дає підстави для висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом ( розділ 12 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України "Про фінансовий лізинг", положеннях ЦК України, значно мінімізована відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір №003209 фінансового лізингу від 17.11.2015 року, укладений між позивачем по справі та ТОВ "Лізінгова компанія Еталон", предметом якого є придбання міні трактору, нотаріально посвідчено не було.

Доводи апеляційної скарги в цілому повторюють заперечення відповідача проти позову, які були розглянуті під час провадження справи судом першої інстанції та дістали належної правової оцінки.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неналежно оцінив ту обставину, що позивач знала умови договору при його укладанні та на них погодилась, не спростовують висновків рішення суду, яким встановлено, що умови договору не відповідають вимогам вищенаведених норм матеріального права. Зокрема, доведена їх несправедливість, що передбачено Законом України «Про захист прав споживачів» в якості підстави для визнання договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги про хибність висновку рішення суду про відсутність у договорі відповідальності лізінгодавця з посиланням на п.12.1 договору, не спростовують висновки рішення суду, оскільки даний пункт договору в першу чергу передбачає право лізінгоодержувача на відмову в односторонньому порядку від договору в разі ненадання лізінгодавцем протягом обумовленого строку предмету лізінгу, що тягне нарахування десятивідсоткового штрафу.

У той же час цей договір передбачає величезний перелік підстав та видів відповідальності лізінгоодержувача, що відображено у п.12.2 по пункт 12.13 договору, що також є несправедливими умовами та свідчать про дисбаланс умов на користь відповідача.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності висновку рішення суду про невідповідність п.3.5 договору ст.808 ЦК України не мають підстав, оскільки суд першої інстанції вірно зазначив, що за ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.5 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності дисбалансу договірних прав сторін договору не мають свого підтвердження, оскільки суд першої інстанції правильно встановив та належно оцінив, що умови договору містять жорсткі зобовязання щодо лізінгоодержувача та відсутність захисту його прав, що підтверджується безпосередньо наявним у справі вищевказаним договором.

Доводи апеляційної скарги про необовязковість ліцензування діяльності відповідача не спростовують висновки рішення суду, оскільки судом першої інстанції встановлена передбачена законом сукупність інших порушень прав споживача, яка обґрунтовано призвела до визнання договору недійсним.

Не мають свого підтвердження доводи апеляційної скарги щодо відсутності обовязку нотаріального посвідчення договору лізінгу. Суд першої інстанції, належно застосувавши норми матеріального права правильно зазначив, що відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Не можуть спростувати висновки рішення суду і ті доводи апеляційної скарги, в яких відповідач зазначає, що діє добросовісно, належним чином виконує умови договору і не допускає порушень закону, оскільки такі доводи мають загальний зміст щодо незгоди з рішенням суду і не доводять його незаконності.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» відхилити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області 15 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: