АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 676/1740/16-ц
Провадження № 22-ц/792/2100/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів

судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

у складі:

ОСОБА_1 (головуючий)

ОСОБА_2, ОСОБА_3

секретар судового засідання Кошельник В.М.

з участю: ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на заочне рішення Камянець-Подільського міськрайонного суду від 05 липня 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення коштів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Звертаючись в суд з позовом до ТОВ «Євролізинг Україна» ОСОБА_5 зазначав, що 2 вересня 2015 р. між ним та відповідачем укладений договір № 002459 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб GELLY MK plus. Вказаний договір містить несправедливі умови, які порушують права позивача як покупця предмета лізингу та як споживача.

Під час укладення договору представник відповідача надала позивачу усно інформацію про порядок укладення договору, сплати авансових платежів, отримання транспортного засобу та можливі ризики в процесі виконання умов договору обома сторонами. З умовами договору викладеному в письмовій формі, до його підписання позивач детально не ознайомлювався. Згідно договору вартість предмета лізингу становила 6119,40 Євро, гривневий еквівалент 164000 грн. В день укладення договору позивачем було оплачено 75000 грн. 9 вересня 2015 р. ОСОБА_5 оплатив на розрахунковий рахунок відповідача адміністративний платіж у розмірі 23400 грн. Після проплати адміністративного платежу позивачу повідомили, що в наявності є автомобіль іншої моделі і вартість запропонованого автомобіля становить 210000 грн. Позивач неодноразово звертався до товариства про отримання інформації стосовно вартості предмета лізингу, проте чіткої відповіді не отримав.

Крім того, в порушення ч. 2 ст. 299 ЦК України договір лізингу не був нотаріально посвідченим та містить несправедливі умови, зокрема викладені у п. 1.4, за яким лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміну, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. В порушення ст. 808 ЦК України, договір не містить інформації про продавця у якого лізингодавець мав придбати предмет лізингу. Тому, така умова договору позбавляє позивача права вимоги усунення перешкод в користуванні предметом лізингу до лізингодавця та продавця предмету лізингу в період його використання. Несправедливими є, відповідно до пп. 10, пп. 4, ч. 1, ч. 2, пп. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», умови викладені у п. 9.3, 12.1 договору фінансового лізингу.

Враховуючи викладене, ОСОБА_5 просив суд визнати договір № 002459 фінансового лізингу від 02.09.2015 р. недійсним та зобовязати ТОВ «Євролізинг Україна повернути безпідставно кошти у розмірі 99580,80 грн., з яких: 75000 грн. сума авансового платежу, 280 грн. сума комісії банку за переказ коштів, 23400 грн. сума адміністративного платежу, 900 грн. сума комісії банку за переказ коштів.

Заочним рішенням Камянець-Подільського міськрайонного суду від 05 липня 2016 року позов задоволений частково. Визнано договір фінансового лізингу № 002459 від 02.09.2015 р. укладений між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_5 недійсним.

Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_5 98400 грн.

Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь держави 1102,40 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна» просить скасувати вказане рішення суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На підтвердження незаконності рішення суду зазначається про порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження обставин справи. Суд не дослідив правовідносини, які склалися між сторонами, невірно встановив правову природу правочину. Судом не враховано, що договір фінансового лізингу містить усі істотні умови передбачені ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» і неприпустимим є кваліфікувати неоднозначне розуміння сторонами тієї чи іншої умови як відсутність згоди між ними.

Права ОСОБА_5, як споживача, порушені не були, оскільки момент виконання відповідачем своїх зобовязань щодо придбання предмету лізингу згідно п. 1.7. договору ще не розпочався, а отже ним не порушено умов договору.

В рішення суду не зазначено які саме права та законні інтереси позивача були порушені відповідачем на даній стадії виконання сторонами договірних зобовязань та у звязку з чим у нього виникли збитки.

Позивач мав можливість не підписувати договір у разі неповного ознайомлення із текстом договору або недостатнього розуміння його змісту та міг скористатися можливістю отримати у представника відповідача примірник договору фінансового лізингу для ознайомлення з його умовами.

При постановленні рішення суд прийшов до помилкового висновку, що відповідачем при укладенні договору фінансового лізингу порушені вимоги Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», та що умови договору не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін. Помилковим є висновок про те, що договір лізингу повинен був нотаріально посвідчуватися на момент укладення, а отже договір є нікчемним з моменту його вчинення відповідно до ст. 220 ЦК України.

Судом не було досліджено, що до моменту передання лізингоодержувачу транспортного засобу у користування договір містить елементи, та фактично ще не носить ознаки договору найму, а тому на даний момент його нотаріальне посвідчення не є потрібним.

Визначаючи несправедливими положення розділу 12 договору, які передбачають штрафні санкції, включення яких до положень договорів не забороняється чинним законодавством, суд не обґрунтовує у чому саме полягає їх несправедливість та метод її визначення. На момент ознайомлення з оспорюваними пунктами та підписання відповідних сторінок договору, позивач не визначив їх несправедливими та неприйнятними для себе.

Судом невірно витлумачено п. 12.1 договору, оскільки за вказаним пунктом у разі розірвання лізингоодержувачем договору лізингодавець повертає сплачені кошти з урахуванням штрафу, а тому споживач має право на одержання відповідної компенсації.

Суд не врахував, що договір лізингу розроблявся відповідачем у тому й числі і у відповідності з примірним договором.

Судом не досліджено жодного доказу що позивачу лізингодавцем не була надана уся необхідна інформація для укладення договору.

Суд прийшов до помилкового висновку, що продавця предмета лізингу обирає саме лізингодавець.

В засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_5 ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнала, рішення суду вважає законним і обґрунтованим.

Представник ТОВ «Євролізинг Україна», позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Судом встановлено, що 02 вересня 2015 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Євролізинг Україна» в особі представника ОСОБА_6 у м. Камянець-Подільському укладений договір фінансового лізингу № 002459. Предметом договору лізингу відповідно до п. 1.1 договору є транспортний засіб GELLY MK basik plus з обємом двигуна 1,57.

Вартість предмета лізингу становить 6119,40 Євро, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 164000 грн. (ст. 8 договору фінансового лізингу).

Відповідно до п. 1.3. договору лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет) передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства.

За п. 1.4. договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності та справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

Лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобовязанням щодо предмета лізингу (п. 1.5. договору).

Відповідно до п. 3.2.7. договору фінансового лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.1 ст. 12 даного договору, що стосується обсягу повернення коштів.

Статтею 12 договору фінансового лізингу передбачений порядок розірвання договору, порядок повернення коштів та відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу.

Так, за п. 12.1.ст. 12 договору лізингоодержувач який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку, поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Відповідно до п. 9.4 договору даним договором сторони визначили, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмета лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання додатку № 3 до даного договору та до моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу.

02 вересня 2015 року позивачем ОСОБА_5 на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» було перераховано грошові кошти у суму 75000 грн. 09 вересня 2015 року позивач додатково сплатив відповідачу 23400 грн. авансового платежу.

Договір фінансового лізингу № 002459, укладений 2 вересня 2015 р. між ОСОБА_5 та ТОВ «Євролізинг Україна», нотаріально не посвідчувався.

Враховуючи, що договір фінансового лізингу № 002459 містить несправедливі умови, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві; а також недотримані вимоги ст. 799 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, про наявність підстав, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України, для визнання договору фінансового лізингу недійсним. Тому, суд обґрунтовано визнав недійсним договір № 002459 та стягнув з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_7 98400 грн.

Оскільки кошти у сумі 1180 грн. 80 коп. є комісією банку сплаченою за перекази коштів, а не платежем, який здійснений на рахунок відповідача, суд першої інстанції правомірно відмовив у стягненні вказаних коштів з товариства.

Норми матеріального права застосовані судом правильно, порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом не допущено. Тому наявні підстави для відхилення апеляційної скарги на підставі ст. 308 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив правовідносини, які склалися між сторонами, невірно встановив правову природу правочину; не враховував, що договір фінансового лізингу містить усі істотні умови передбачені ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» і неприпустимим є кваліфікувати неоднозначне розуміння сторонами тієї чи іншої умови як відсутність згоди між ними, спростовуються наступними обставинами.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За ч. 2 статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив природу правовідносин, які виникли між сторонами та договору лізингу укладеного 02.09.2015 р.

Безпідставними є доводи про помилковість висновку суду, що відповідачем при укладенні договору фінансового лізингу порушені вимоги Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», та що умови договору не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України).

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Відповідно до п.п. 2-4 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п. 13).

Згідно п. 9.4 договору, у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмета лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання додатку № 3 до даного договору та до моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу.

Пункт 9.4. договору фінансового лізингу встановлює обовязок лізингоодержувача, у разі зміни вартості предмета лізингу, єдиноразово доплатити різницю вартості предмета лізингу, однак не передбачає права лізингоодержувача на розірвання договору у разі збільшення ціни порівняно з тією, яка була погоджена на момент укладення договору. Така умова договору є несправедливою у розуміння п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За п. 12.1. ст. 12 договору лізингоодержувач який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Вказаний пункт договору надає право лізингоодержувачу на розірвання договору у звязку з невиконанням лізингодавцем встановлених договором зобовязань щодо надання транспортного засобу, при цьому умови цього пункту передбачають неповернення лізингоодержувачу, у такому випадку, 40% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів та адміністративного платежу.

Тому, п. 12.1 договору фінансового лізингу є несправедливим, таким, що порушує принцип добросовісності та права споживача, створює дисбаланс прав та обовязків сторін.

Не впливають на законність рішення суду і доводи про те, що суд прийшов до помилкового висновку, що продавця предмета лізингу обирає саме лізингодавець, оскільки згідно п. 1.3 договору лізингодавець лише бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених договором, а за практикою яка склалася перевага в обранні продавців надається насамперед лізингоодержувачеві, зобовязання придбати залишається у лізингодавця, так як в договорах купівлі-продажу або поставки зазначатиметься саме він.

Відповідно до п. 1.4. договору фінансового лізингу лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності та справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

При цьому, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, а тому умови п. 1.4 договору є несправедливими

Не ґрунтуються на законі і доводи про те, що договір лізингу не повинен був нотаріально посвідчуватися на момент укладення.

Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, стаття 799 ЦК України передбачає обовязковість нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу укладеного з фізичною особою.

Інші підстави в межах доводів апеляційної скарги для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Заочне рішення Камянець-Подільського міськрайонного суду від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Суддя: Суддя:

підпис підпис підпис

З оригіналом згідно: суддя Апеляційного суду М.М. Пастощук

===============================================================

Головуючий у І інстанції Вдовичинський А.В.

Доповідач - Пастощук М.М. Категорія № 19