АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Винту Ю. М.

Суддів : Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.

Секретар Чубрей І.І.

За участю : позивача ОСОБА_1, представника відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення ідеальної частки в спільному майні та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 червня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення ідеальної частки в спільному майні та визнання права власності, посилаючись на наступне.

У зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_4 від перебував з 1992 по червень 2007 року. Від шлюбу народився син ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

Під час шлюбу, окрім іншого майна, ним з відповідачкою набуто у власність приміщення кафе «Віденська кавярня», загальною площею 173,7 кв.м., яке знаходиться за адресою м.Чернівці, вул.Кобилянської,49 з якого йому належить 1/2 частки, що встановлено рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 01.03.2013 року у спорі між ним та відповідачкою, третя особа ПАТ «Укрсоцбанк», про поділ майна подружжя.

Спірне нежитлове приміщення було передано відповідачкою за його згодою в іпотеку в рахунок забезпечення виконання спільного боргового зобовязання подружжя за кредитним договором №398 від 01.11.2006 року, укладеного між ним та АКБ «Укрсоцбанк».

Грошові кошти, отриманні у кредит за вказаним договором, були використанні відповідачкою для купівлі нерухомого майна по вул. Заньковецької, 17 в м.Чернівці. Оскільки із вересня 2015 року спірні нежитлові приміщення перестали перебувати під обтяженням, а тому постало питання про можливість визначення його ідеальної частки у спірному майні.

Оскільки його право власності на 1/2 частку спірних нежитлових приміщень не визнається та оспорюється ОСОБА_2, просив суд першої інстанції з підстав передбачених ст. 392 ЦК України визначити за ним ідеальну частку в спільному майні у розмірі 1/2

_______________________________________________________________________________________________

№ 22ц-794/1037/16р. Головуючий у 1 інстанції : Піхало Н.В.

Категорія : 2/5 Доповідач: Винту Ю.М.

нежитлових приміщень кафе «Віденська кавярня» по вул.Кобилянської, 49 в м.Чернівці, площею 173,70 кв.м., визнати за ним право власності на вказану частку, та припинити право спільної сумісної власності на зазначені нежитлові приміщення.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 червня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції дав неправильну оцінку зібраним доказам, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Приймаючи рішення по справі судом першої інстанції не у повному обємі зясовані обставини справи, не вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального й процесуального права та зроблено висновки, які не відповідають зібраним по справі доказам.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і pаперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави :судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Таким вимогам закону рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 червня 2016 року не відповідає.

Приймаючи рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 червня 2016 року судом першої інстанції, всупереч вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України, не було: повно і всебічно зясовано обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень; дано неправильну оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам; неправильно встановлено обставини справи, не визначено відповідно до них правовідносини та норми матеріального права, які суд мав застосувати виходячи зі змісту позовної заяви позивача та заперечень відповідача.

Зібраними по справі доказами встановлено, що 27 серпня 1992 року між сторонами зареєстровано шлюб, який було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 08 червня 2007 року.

У період шлюбу, а саме 23 жовтня 2003 року, відповідач придбала у власність на підставі договору купівлі-продажу нежитлові приміщення (кафе «Віденська кавярня»), які розташовані за адресою : м.Чернівці, вул.Кобилянської, 49, ринковою вартістю 8 889 399 грн.

Спірні нежитлові приміщенні перебували в іпотеці АКБ «Укрсоцбанк» з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №397 від 01 листопада 2006 року, укладеним між вказаним банком та ОСОБА_2, та кредитним договором № 398 від 01 листопада 2006 року, укладеним між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 (а/с 14-26).

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 01 березня 2013 року у справі №2-46/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ПАТ «Укрсоцбанк» про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ПАТ "Укрсоцбанк" про поділ спільного майна подружжя, в задоволенні первісного та зустрічного позову було відмовлено. Зазначене судове рішення набрало законної сили та не оскаржувалося позивачем.

Приймаючи рішенням від 01 березня 2013 року судом першої інстанції було зроблено висновок, що ОСОБА_5 належить 1/2 частина нежитлових приміщень, розташованих по вул.Кобилянської, 49 в м.Чернівці, як частка у спільному майні подружжя.

Проте, судом при вирішені первісного та зустрічного позову сторін про поділ майна подружжя та, зокрема в частині визнання за позивачем права власності на частку у спірному нерухомому майні, як частку в спільному майні подружжя, були враховані боргові зобовязання сторін за укладеними кредитними договорами в інтересах сімї, які складали по 105 906,91 дол. США для кожного, а також було встановлено, що ОСОБА_1 будь-які грошові кошти за кредитним договором №398 від 01.11.2006 року не сплачувалися.

Враховуючи боргові зобовязання сторін за кредитними договорами, укладеними в інтересах сімї, які були сплачені відповідачкою ОСОБА_2 судом було відмовлено позивачу в задоволенні його позову про поділ між подружжям спірного нежитлового приміщення.

Таким чином, оскільки право спільної сумісної власності позивача та відповідачки на спірне нежитлове приміщення припинено не було, доводи апелянта про те, що ухвалюючи рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 01 березня 2013 року судом було встановлено факт належності йому 1/2 частини житлового приміщення по вул.Кобилянської, 49 в м.Чернівці є необгрунтованими, оскільки спір між сторонами розглядався в частині визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 6491/10000 ідеальних часток спірного приміщення.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України ; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України.

Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги про поділ спільного майна або про виділ частки з спільного майна не заявлялися.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Заявленим на підставі ст. 392 ЦК України позовом про визнання права власності є позадоговірний позов власника майна про визнання його права, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, що посвідчує його право власності. Потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Метою використання вказаного позову є усунення невизначеності відносин власності щодо індивідуально-визначеного майна, власником якого є позивач або отримання документа, що засвідчує його право власності та був раніше втрачений ним. Таким чином позов про визнання права власності є речево-правовим, вимоги якого звернені не до відповідача, а до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на відповідне майно.

Обєктом позову про визнання права власності за ст.392 ЦК України є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально-визначеного майна.

Позивачем у позові про визнання права власності за ст.392 ЦК України є власник індивідуально-визначеного майна, право якого оспорюється або не визнається іншою особою, з якою власник майна не перебуває у зобовязальних відносинах, або власник, який втратив документ, що засвідчує право власності на майно.

Відповідачем у позові про визнання права власності за ст.392 ЦК є особа, яка оспорює право власності на майно, або особа, яка хоч і не оспорює права власності на майно, але і не визнає його. У випадках коли факти оспорювання чи не визнання права власності на майно з боку інших осіб відсутні, але відсутність документа, що засвідчує право власності на майно, заважає власнику володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, відповідач у позові про визнання права власності взагалі відсутній.

Підставою позову, заявленого за ст.392 ЦК України, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно та ст.16 ЦК України, яка визначає визнання права як способу захисту цивільних прав та інтересів.

Умовою задоволення позову про визнання права власності на майна за ст.392 ЦК України є наявність у позивача доказів, що підтверджують його право власності на майно. ЦК України, визначивши, що власник здійснює право власності своїм майном на свій розсуд, в той же час не визначає конкретних доказів, якими останній повинен підтверджувати своє субєктивне право.

Такими доказами відповідно з нормами процесуального законодавство України є будь які фактичні данні, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність обставин, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Насамперед підтверджувати наявність у позивача права власності на майно в суді можуть правовстановлювальні документи. Перелік таких документів щодо нерухомого майна було наведено у додатку 1 до пункту 2.1 «Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», що затверджений в редакції від 28 січня 2003 року наказом Міністерства юстиції України №66/7387, та наведено у п. 27 Постанови КМ України №703 від 22 червня 2011 року «Про затвердження порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно».

Таким чином, посилання у мотивувальній частині рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 01 березня 2013 року на те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, не може бути доказом наявності у позивача права на 1/2 частку нежитлових приміщень кафе «Віденська кавярня» по вул.Кобилянської, 49 в м.Чернівці.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем не було надано суду належні та допустимі докази на підтвердження наявності у нього права на майно, яке на його думку оспорюється відповідачкою.

Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення ідеальної частки в спільному майні подружжя та визнання права власності позивачем не надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що його право власності оспорюється відповідачкою.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що оскільки спірне нежитлове приміщення було придбано сторонами у період шлюбу, на це майно поширюється режим спільної сумісної власності.

Ст. 71 СК України встановлені способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїх професійній діяльності. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається за його згодою, крім випадків передбачених ЦК України.

Позивачем не надано суду першої інстанції також докази на підтвердження того, що спірне нежитлове приміщення є неподільним.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

В силу положень ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно роз?яснень викладених в абз. 1 п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 позов про поділ спільного майна подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частку спірного майна не заявлявся.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК та ст. 60 ЦПК України України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Всупереч вимогам ст.ст. 60, 131 ЦПК України позивачем не надано суду належні та допустимі докази на підтвердження заявлених ним позовних вимог, заявлених на підставі ст.392 ЦК України, а також про наявність підстав для визнання за ним права на ідеальну частку у спільній сумісній власності подружжя та не спростовано висновків щодо визначення загальної маси спільного майна подружжя висловлених у рішенні Першотравневого районного суду м.Чернівці від 01 березня 2013 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 01 березня 2013 року у справі №2-46/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ПАТ «Укрсоцбанк» про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ПАТ "Укрсоцбанк" про поділ спільного майна подружжя, в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя було відмовлено. Зазначене судове рішення набрало законної сили та не було оскаржено позивачем ОСОБА_1 в апеляційному порядку.

Приймаючи рішенням від 01 березня 2013 року судом першої інстанції було зроблено висновок, що ОСОБА_5 належить 1/2 частина нежитлових приміщень, розташованих по вул.Кобилянської, 49 в м.Чернівці, як частка у спільному майні подружжя.

Проте, судом при вирішені первісного та зустрічного позову сторін про поділ майна подружжя та, зокрема в частині визнання за позивачем права власності на частку у спірному нерухомому майні, як частку в спільному майні подружжя, було враховано загальну масу спільного майна наявного на час його поділу та боргові зобовязання сторін за укладеними кредитними договорами в інтересах сімї, які складали по 105 906,91 дол. США для кожного, було встановлено, що ОСОБА_1 будь-які грошові кошти за кредитним договором №398 від 01.11.2006 року не сплачував.

Враховуючи боргові зобовязання сторін за кредитними договорами, укладеними в інтересах сімї, які виконувалися тільки відповідачкою ОСОБА_2, дії сторін щодо реалізації спільного майна подружжя, Першотравневим районним судом м.Чернівці було відмовлено позивачу ОСОБА_1 в задоволенні його позову про поділ між подружжям вказаного нежитлового приміщення по вул.Кобилянської, 49 в м.Чернівці.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 червня 2016 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 309, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення ідеальної частки в спільному майні та визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді :