Справа № 154/2924/15-ц Провадження № 22-ц/773/893/16 Головуючий у 1 інстанції: Лященко О.В.
Категорія: 59 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря Лимар Р.С.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський, Ковельського будинкоуправління № 2, Ковельської ремонтно-житлової експлуатаційної контори № 1 про відшкодування майнової шкоди за апеляційною скаргою позивача на рішення Володимир-Волинського міського суду від 14 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що при виконанні судового рішення належне йому на праві власності майно з трикімнатної квартири № 11, що по вул. Незалежності (Леніна), 86 в м. Ковелі Волинської області, без його участі, 03.09.1990 року було перенесено в однокімнатну квартиру № 17 по вул. Незалежності (Леніна), 86 в м. Ковелі Волинської області. Перелік майна, яке було винесене з квартири, зазначене у додатку до позовної заяви.

Вказує на те, що ордер на вселення у квартиру № 17 він не отримував і не вселявся у неї, сподіваючись на позитивне рішення Європейського суду з прав людини, оскільки він оскаржував судові рішення у всіх інстанціях, то рішенням Камінь-Каширського районного суду від 02.02.2001 року його було визнано таким, що втратив право користування квартирою № 17 по вул. Незалежності (Леніна), 86 в м. Ковелі Волинської області.

Наявне у даній квартирі майно, перенесене з попередньої квартири на виконання рішення суду, відповідно до долученого переліку, знову ж таки, без його участі було поміщено на зберігання у приміщення відповідача у справі Ковельського будинкоуправління № 2. Викладене у переліку майно відповідачі йому не повернули і де воно в даний час знаходиться, йому не відомо. Звернення до Ковельського MB УМВС України у Волинській області до позитивного результату не привели.

Просив суд стягнути з відповідачів на його користь 58 244 грн. на відшкодування завданої майнової шкоди.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 14.03.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволенні позову, з підстав неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а оскаржуване рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з інших підстав, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з даним позовом із пропуском строку позовної давності, а тому відповідно до ст. 267 ЦК України відмовив у задоволенні позову з цієї підстави.

Однак погодитися з такими висновками не можна, оскільки до них місцевий суд прийшов без повного зясування обставин, що мають значення для справи, а також із порушенням норм матеріального права та процесуального права.

Так судом першої інстанції встановлено, що при виконанні судового рішення належне позивачу на праві власності майно з трикімнатної квартири № 11, що по вул. Незалежності (Леніна), 86 в м. Ковелі Волинської області, без його участі, 03.09.1990 року було перенесено в однокімнатну квартиру № 17 по вул. Незалежності (Леніна), 86 в м. Ковелі Волинської області (а.с.6-8).

Оскільки ордер на вселення у зазначену квартиру № 17 по вул. Незалежності (Леніна), 86 в м. Ковелі Волинської області він не отримував і не вселявся у неї, тому рішенням Камінь-Каширського районного суду від 02.02.2001 року його було визнано таким, що втратив право користування даним жилим приміщенням (а.с.9-11).

Позивач вказував на те, що звернення до Ковельського MB УМВС України у Волинській області з приводу неповерненого йому відповідачами майна, до позитивного результату не привели.

Як вбачається з вимоги квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський від 02.01.1995 року позивача було повідомлено про те, що йому необхідно до 15.01.1995 року звернутися в Ковельське будинкоуправління № 2 і в присутності комісії забрати всі свої речі, які були судовими виконавцями Ковельського міського суду в присутності понятих перенесені з квартири № 11 буд. 86 в квартиру № 17 цього ж будинку по вул. Незалежності (Леніна) м. Ковелі Волинської області (а.с.21). З цієї ж вимоги вбачається, що якщо позивачем до зазначеної дати речі не будуть забрані Ковельське будинкоуправління № 2 знімає з себе відповідальність за збереження цих речей. Цією вимогою підтверджується, що речі станом на 02.12.1995 року, тобто через майже пять років після їх поміщення в квартиру АДРЕСА_1 (колишня Леніна), надану ОСОБА_1 в порядку примусового обміну в замін квартири №11 в тому ж будинку. Тобто весь цей період часу спірне майно домашньої обстановки знаходилось фактично в квартирі позивача, не дивлячись на те, що він не вселявся в це жиле приміщення за наявності у нього такого права.

З листа Ковельської ремонтно-житлової експлуатаційної контори № 1 від 10.07.1998 року вбачається, що хоча ОСОБА_1 і був переселений у квартиру № 17 по вул. Незалежності (Леніна), 86 в м. Ковелі Волинської області, в яку було перенесено його майно, однак він в ній не проживав та не був прописаний, а речі в опечатаній квартирі так і продовжували знаходитися в ній, а ключі від квартири відповідно у квартирно-експлуатаційному відділі м. Володимир-Волинський (а.с.22).

Наведене свідчить про те, що непроживання позивача у квартирі № 17 по вул. Незалежності (Леніна), 86 в м. Ковелі Волинської області не є свідченням того, що відповідачі зобовязані були слідкувати за схоронністю його речей, оскільки такий обовязок покладається на особу, якій надане це жиле приміщення. Позивач був належним чином повідомлений про те, коли і у який спосіб йому слід забрати свої речі та попереджений про відповідні наслідки, якщо ці речі не будуть ним забрані.

Як вбачається з висновків Ковельского МВ УМВС України у Волинській області (а.с.15-18) із заявами про втрату свого майна ОСОБА_1 почав звертатися у грудні 2013 року. До цього часу більше 23 років (з вересня 1990 року, коли речі були перенесені з квартири №11 в квартиру №17 по вул. Незалежності (Леніна), 86 в м. Ковелі Волинської області), не звертався в правоохоронні чи судові органи з приводу повернення згаданого майна, не проявляв належної турботи про їхню долю, не цікавився їхнім станом. Навпаки, він проігнорував вищезазначену вимогу Ковельського будинокоуправління №2, забрати поміщене в надане йому квартиру майно, чим сам же породив невизначеність з долею свого майна на такий тривалий період часу, що фактично унеможливлює встановлення обставин щодо місцязнаходження, складу цього майна, його наявності чи відсутності. Адже тільки у разі доведеності факту втрати майна, тобто неможливості повернення його в натурі, у його власника виникає право на відшкодування вартості цього майна за рахунок тої особи, яка його розтратила, або ж чиєї вини воно було втрачено внаслідок неправомірних дій цієї особи.

Позивач не звертався до суду з позовом про повернення заявлених речей, що на його думку були втрачені, не довів, що це майно втрачене внаслідок дій чи бездіяльності когось із відповідачів у цій справі. Долучений до позовної заяви перелік майна (а.с.12-14), складений у серпні 2015 року у той час, коли майно описувалось при виконанні рішення у вересні 1990 року (а.с.48), і підписаний особами з невідомими суду повноваженнями, не може бути прийнятий судом як доказ втрати майна, його переліку і вартості.

Суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення прийшов до неправильного висновку, відмовивши позивачу у заявленому позові у звязку з пропуском встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності, оскільки порушення прав позивача в даному випадку є триваючим, а не виникло від дня коли він довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже виходячи з цього, у місцевого суду не було підстав для застосування строку позовної давності і відповідно для відмови в позові з цих підстав.

Позивачем у відповідності до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України не доведено ті обставини на які він покликався у своїх позовних вимогах, а тому колегія суддів приходить до висновку, що у заявленому ним позові слід відмовити за безпідставністю вимог.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у заявленому ОСОБА_1 позові слід відмовити саме за безпідставністю вимог, а не у звязку з пропуском строку позовної давності, що відповідно до положень ст. 309 ЦПК України є наслідком скасування оскаржуваного в даній справі рішення суду з ухваленням нового з наведених вище мотивів.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Володимир-Волинського міського суду від 14 березня 2016 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський, Ковельського будинкоуправління № 2, Ковельської ремонтно-житлової експлуатаційної контори № 1 про відшкодування майнової шкоди відмовити за безпідставністю

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: