АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/943/16 Справа № 183/6786/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

02 лютого 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі Сахарову Д. О..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

22 жовтня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 15 червня 2004 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») і відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № DNN0SK00000208, відповідно до якого Банк надав відповідачу кредит в сумі 10 000,00 грн. а відповідач, в свою чергу, зобовязався повернути суму кредиту, зі сплатою 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення умов кредитного договору, відповідач припинив сплачувати суми за кредитом і відсотки за користування кредитними коштами, в звязку з чим, загальна сума заборгованості станом на 17 вересня 2014 року становить 56 990,89 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 2 639,85 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 16 458,21 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 37 892,83 грн., яку позивач й просить стягнути з відповідача на його користь, а також судові витрати в сумі 569,91 грн. (а.с.2-3).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено в повному обсязі (а.с. 43-45).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.49-51).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 червня 2004 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») і відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № DNN0SK00000208, відповідно до якої Банк надав відповідачу кредит в сумі 10 000,00 грн. строком, відповідно до п. 1.1 договору до 13 червня 2006 року включно, а відповідач, в свою чергу, зобовязався повернути суму кредиту в передбачений договором строк, сплативши 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

В порушення умов кредитного договору, відповідач припинив сплачувати суми за кредитом і відсотки за користування кредитними коштами, в звязку з чим станом на 17 вересня 2014 року виникла заборгованість за договором в сумі 56 990,89 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 2 639,85 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 16 458,21 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 37 892,83 грн.

Відмовляючи з задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що строк дії кредитного договору № DNN0SK00000208 від 15 червня 2004 року закінчився 13 червня 2006 року, позовна давність за даним договором сплинула 13 червня 2009 року, а до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) 13 червня 2007 року, а позивач звернувся з позовом до суду 22.10.2014 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем, що на думку суду є підставою для відмови у задоволенні позову до боржника.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, є підставою для відмови у позові. Згідно зі ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Верховний Суд України 6 листопада 2013 року розглянув справу № 6-116цс13, предметом якої був спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором і зробив правовий висновок, згідно з яким початок перебігу строку позовної давності відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу України співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії договору закінчився 13 червня 2006 року, згідно п.1.1. договору, погашення кредиту проводиться згідно графіку: до 28.04.2006 року 3500 грн., до 28.05.2006 року 3500 грн., до 13.06.2006 року 3000 грн., а позивач звернувся з позовом до суду 22.10.2014 року, тобто з пропуском позовної давності відносно кожної частини, визначеної графіком.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском позовної давності, про застосування якого просив відповідач, то суд обґрунтовано дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову з зазначених підстав.

Посилання ПАТ КБ "Приватбанк" в апеляційній скарзі на те, що позовна давність не сплинула, оскільки мало місце її переривання в 2007 та на протязі 2012-2014 роках, а останній платіж був здійснений 21.11.2014 році, не може бути взяте до уваги з огляду на те, що доказів в розумінні ст. ст. 57, 58 ЦПК України, які б свідчили про те, що саме ОСОБА_2 здійснював платежі протягом 2012-2014 р.р. на погашення заборгованості за кредитним договором, матеріали справи не містять, таких доказів позивачем у порядку, передбаченому ст.60 ЦПК України не надано.

Навпаки, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник апелянта та відповідач пояснили, що протягом 2012-2014 років саме Банком здійснювалися списання з рахунків та картки відповідача, а не вносилися ним особисто в рахунок погашення заборгованості, що колегією суддів не може бути розцінено, як визнання суми заборгованості відповідачем та виконання умов кредитного договору саме з його боку, що переривало б перебіг позовної давності.

Зазначене, крім пояснень сторін, підтверджується випискою з рахунку, наданого позивачем суду апеляційної інстанції (а.с. 73-74).

А умовами кредитного договору від 15.06.2004 року, не передбачено, що у разі наявності простроченої заборгованості клієнта за кредитним договором банк має право на примусове чи автоматичне списання (стягнення) коштів з будь-якого рахунку чи картки клієнта у розмірі суми заборгованості.

Інші доводи апелянта, приведені в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: