УХВАЛА

іменем україни

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у них з відповідачкою народився син - ОСОБА_5 Зазначав, що 27 грудня 2011 року вони зареєстрували шлюб, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 6 червня 2012 року розірвано. 19 листопада 2013 року вони повторно уклали шлюб, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року розірвано. Питання про визначення місця проживання дитини ними не вирішувалось, однак фактично дитина після їх розлучення проживала з ним. Позивач вважав, що відповідачка не може забезпечити їхній дитини належний догляд і утримання та з урахуванням викладеного, просив визначити місце проживання дитини - ОСОБА_5 разом з ним.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року позов ОСОБА_3задоволено. Визначено місце проживання малолітнього - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - ОСОБА_3 за місцем його проживання.

Справа в апеляційному порядку розглядалась неодноразово.

Останньою ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області

від 21 квітня 2016 року рішення міськрайонного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 має кращі умови для проживання, виховання та забезпечення сина, ніж ОСОБА_4, у якої на вихованні та утриманні знаходиться неповнолітня дочка - ОСОБА_6 від іншого шлюбу.

Апеляційний суд погодився з таким висновком місцевого суду та зазначив, що визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 з батьком відповідає якнайкращим інтересам дитини, про що свідчить висловлене самою дитиною бажання жити з батьком та висновок служби у справах дітей, тобто органу опіки та піклування.

Проте повністю погодитись із такимивисновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, народився син - ОСОБА_5

27 грудня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 6 червня 2012 року, що набрало законної сили, розірвано.

19 листопада 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повторно уклали шлюб, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року, що набрало законної сили, розірвано.

Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року № 70 затверджено висновок служби у справах дітей Нікопольської міської ради про можливість та доцільність проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, з батьком ОСОБА_3 за місцем його фактичного проживання.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Принципом 6 Декларації з прав дитини визначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливе, рости під опікою та під відповідальністю своїх батьків та у всякому випадку в атмосфері любові та моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків коди мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Апеляційний суд у порушення наведених норм матеріального та процесуального права, ухвалюючи судове рішення, не встановив виключних обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір'ю, не врахувавши при цьому принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року.

Разом з тим, визначаючи місце проживання малолітньої дитини з батьком, апеляційний суд виходив із того, що винятковою обставиною для прийняття такого рішення є зазначений вище висновок служби у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області.

Згідно з чч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з таким висновком, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» (далі - Порядок), для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Апеляційний суд наведене не врахував, не дав оцінку тому, чи при затвердженні висновку від 28 січня 2015 року службою у справах дітей було вчинено усіх необхідних дій, передбачених Порядком, чи є він достатньо обґрунтованим і чи не суперечить він інтересам дитини, чи містить він виняткові обставини, які є безумовною підставою для визначення місця проживання дитини з батьком.

Згідно із ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Апеляційний суд наведене не врахував, та беручи до уваги думку малолітньої дитини, яка не досягла 10 років, не звернув увагу на те, що у даному випадку законодавством не передбачено врахування думки дитини.

Крім того, апеляційний суд не дав оцінку тому, що з 15 травня 2015 року відповідач влаштувалась на роботу, що підтверджується копією її трудової книжки, не врахував її поведінку по відношенню до неповнолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Про вказані порушення закону зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму судовому рішенні від 27 січня 2016 року при скасуванні попереднього судового рішення апеляційного суду, який всупереч вимогам ч. 4 ст. 338 ЦПК України вказівки суду касаційної інстанції, які є обов'язковими, не виконав.

Також апеляційний суд, вважаючи майновий стан позивача більш стабільних умов для проживання, виховання та забезпечення сина, ніж у відповідачки, не дав належну правову оцінку тому, що на підтвердження майнового стану позивачем надано лише договір оренди приміщення від 5 лютого 2015 року, згідно з умовами якого його щомісячний дохід складає 1 200 тис. грн, не дав оцінку доводам відповідачки про те, що вона отримує щомісячний дохід від оренди квартири на підстав договору оренди від 1 січня 2015 року у розмірі 1 300 грн.

При цьому апеляційний суд не вказав, чи є майновий стан батьків обставиною, яка позбавляє можливості залишити проживати дитину з матір'ю і чи є це виключною обставиною для розлучення дитини з матір'ю та чи відповідає це інтересам дитини.

За таких обставин, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, не встановив і не зазначив у судовому рішенні передбачених ч. 2 ст. 161 СК України чи будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітнього ОСОБА_5 з матір'ю, визнавши винятковою обставиною висновок служби у справах дітей, яким не враховано всі визначені Порядком обставини та не врахувавши інші наявні обставини, які мають значення для справи та дійшов до передчасного висновку про задоволення позову.

Ураховуючи, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик