УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним, за касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 18 квітня 2014 року він уклав договір позики з ОСОБА_5 і ОСОБА_6, за умовами якого останнім передав грошову суму у розмірі 50 697 грн, що еквівалентно 4 300 доларів США, із зобов'язанням повернути вказану суму позики на умовах та у строки, визначені цим договором. Передача коштів відповідачам і отримання їх підтверджується відповідною розпискою від 18 квітня 2014 року. Проте, позичальники належним чином не виконали умови договору по поверненню коштів, внаслідок чого у них утворилась заборгованість.

З огляду на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на свою користь 135 465 грн 34 коп. боргу за договором позики, з яких: 95 675 грн основний борг, 11 087 грн 84 коп. - 30 % річних та 28 702 грн 50 коп. - штраф.

У липні 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним.

Вимоги мотивували тим, що 18 квітня 2014 року між ними та ОСОБА_4 укладений договір позики, проте грошові кошти у розмірі 50 697 грн, що на день укладення договору еквівалентно 4 300 доларів США, не були їм передані позикодавцем. Вказували, що насправді між сторонами 18 квітня 2014 року був вчинений договір купівлі-продажу автомобіля, за умовами якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5, ОСОБА_6 купили автомобіль марки BMW 520I, державний номерний знак НОМЕР_1, за ціною 4 300 доларів США, що на день укладення договору еквівалентно 50 697 грн, визначивши порядок розрахунку за придбаний автомобіль у договорі позики, після чого ОСОБА_4 цього ж дня видав на їх ім'я нотаріально посвідчену довіреність на право експлуатацією вказаним транспортним засобом.

На їх думку, договір позики від 18 квітня 2014 року є удаваним правочином, оскільки вчинений для приховання іншого правочину, який дійсно мав місце - договір купівлі-продажу автомобіля.

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 20 липня 2015 року позов ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 об'єднані в одне провадження.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено. Визнано оспорюваний договір позики, укладений 18 квітня 2014 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, удаваним. Встановлено, що 18 квітня 2014 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був вчинений договір купівлі-продажу автомобіля, за умовами якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 купили автомобіль марки BMW 520I, державний номерний знак НОМЕР_2, за ціною 4 300 доларів США, що на день укладення договору в еквіваленті становить 50 697 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 135 465 грн 34 коп. боргу за договором позики. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що 18 квітня 2014 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_5, ОСОБА_6 (позичальники) був укладений договір позики, за яким позикодавець передав позичальникам у власність грошову суму у розмірі 50 697 грн, що еквівалентно 4 300 доларів США на день укладення договору, а позичальники зобов'язувалися повернути вказану суму позики на умовах та у строки, визначені даним договором. Пунктом 2.1.1 сторони погодили графік погашення грошових коштів з кінцевим терміном повернення - 25 листопада 2014 року. Пунктом 2.1.4 цього договору передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення суми позики позичальники додатково сплачують позикодавцю 30 % річних від суми неповернутою позики (а.с. 7).

Згідно розписки, написаною 18 квітня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 останні підтвердили, що отримали грошові кошти у розмірі 50 697 грн, що еквівалентно 4 300 доларів США на день укладення договору позики, та зобов'язалися їх повернути (а.с. 8).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5 та ОСОБА_6, виходив з того, що укладаючи 18 квітня 2014 року договір позики, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 удавали, що вчиняють договір позики, а насправді вчинили договір купівлі-продажу автомобіля, передбачивши порядок здійснення покупцями розрахунку за придбаний товар під видом їх зобов'язань як позичальників за цим договором позики.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено, виходив із того, що 18 квітня 2014 року між сторонами був укладений договір позики коштів у розмірі 50 697 грн, що на день укладення договору еквівалентно 4 300 доларів США, за яким, отримавши від позивача кошти, відповідачі цього ж дня видали про це написану ними розписку, чим визнали наявний у них борг та зобов'язалися йому цей борг повернути на умовах і у строки, встановлені п. 2.1.1 договору позики. У встановленому законом порядку договір купівлі-продажу автомобіля між сторонами не укладався, оскільки перед відчуженням автомобіль не був знятий з обліку в підрозділі ДАІ та не було укладено в письмовій формі договору купівлі-продажу автомобіля. Відтак договір позики від 18 квітня 2014 року не може бути визнаним удаваним.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відмінну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Таким чином, згідно із законом підтвердженням виконання зобов'язання є видача кредитором розписки боржнику про одержання ним виконання зобов'язання, наявність у боржника боргового документа або розписки кредитора про неможливість повернення йому боргового документа.

Оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належних і допустимих доказів про виконання ними перед ОСОБА_4 свого боргового зобов'язання за договором позики від 18 квітня 2014 року суду не надали, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позов ОСОБА_4 є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Письмова форма договору купівлі-продажу автомобіля передбачена і постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, якою затверджений Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - Порядок), згідно з п. 2 якого він є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до п. 4 зазначеного Порядку перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ.

Згідно з п. 44 цього Порядку зняття з обліку транспортних засобів здійснюються після їх огляду в підрозділі ДАІ на підставі заяви власника з поданням документа, що посвідчує його особу.

У матеріалах справи відсутні дані про те, автомобіль марки BMW 520I, державний номерний знак НОМЕР_1 був знятий з обліку в органах ДАІ. Як слідує зі справи, зазначений автомобіль до цього часу залишається зареєстрованим за ОСОБА_4, яким заява про зняття його з обліку не подавалася і його огляд органами ДАІ не здійснювався.

Відповідно до п. 8 Порядку (у редакції, яка була чинною станом на 18 квітня 2014 року) правомірність придбання транспортного засобу підтверджується зазначеними в ньому документами, зокрема: довідкою-рахунком, виданою за формою згідно з додатком № 1 до цього Порядку; договором та іншими посвідченими в установленому порядку документами, що встановлюють право власності на автомобіль. Бланки довідок-рахунків є бланками суворого обліку.

Зважаючи на те, що правочин про купівлю-продаж автомобіля марки BMW 520I, державний номерний знак НОМЕР_1, сторонами з дотриманням зазначених вище нормативних вимог укладено не було, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. Маляренко А.В.