Справа № 343/364/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1240/2016
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І.І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Соколовського В.М., Мелінишин Г.П.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» про захист прав споживачів, визнання угоди недійсною, зобовязання повернути сплачені кошти, за апеляційною скаргою ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» на рішення Долинського районного суду від 06 квітня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що 30.11.2015 року між нею та ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» було укладено договір фінансового лізингу №000037, предметом якого є транспортний засіб, визначений у статті 1.1 договору та у Специфікації (Додаток №2 до договору), а саме автомобіль OPEL MOKKA.

Представник відповідача переконала позивача про можливість отримання обраного автомобіля у 3-х денний термін, за умови внесення авансового платежу у розмірі 52 000 грн. Того ж дня позивач оплатила авансовий платіж, підписала договір та додатки до нього.

01.12.2015 року позивач зателефонувала до представника ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» щодо отримання автомобіля у визначений строк, проте її повідомили, що транспортний засіб, який є предметом договору, вже продано іншій особі.

04.12.2015 року ОСОБА_2 направила відповідачу заяву про розірвання договору та повернення сплачених коштів у повному обсязі. Листом від 18.12.2015 ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» надано відповідь, у якій відповідач зазначив, що згідно п.12.1 договору зобовязується повернути тільки 60% від сплаченого авансового платежу, а 40% утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, оскільки договір розривається з ініціативи лізингоодержувача. Зважаючи на те, що спірний договір, на думку позивача, укладено із застосуванням нечесної підприємницької практики, під впливом обману, а його умови порушують права споживача, ОСОБА_2 просила визнати договір від 30.11.2015 року недійсним та зобовязати відповідача повернути 52 000 грн.

Рішенням Долинського районного суду від 06 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір № 000037 фінансового лізингу від 30 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю "СОЛО ІНВЕСТ". Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛО ІНВЕСТ" на користь ОСОБА_2 сплачені відповідно до квитанції № 0.0.469328423.1 від 30.11.2015 року кошти першого внеску в розмірі 52000,00 (п'ятдесят дві тисячі) гривень . Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛО ІНВЕСТ" на користь ОСОБА_2 3000,00 (три тисячі) гривень витрат за надання правової допомоги. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛО ІНВЕСТ" на користь держави 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок судового збору.

ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» на рішення суду подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права.

Апелянт не погоджується з висновком суду щодо невідповідності спірного договору положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та вказує, що договір фінансового лізингу підписаний позивачем добровільно та власноручно. При цьому ОСОБА_2 підписала заяву про розуміння всіх умов договору та висловила своє бажання його укласти. Підписом позивача погоджено специфікацію товару та його ціну.

Щодо посилання ОСОБА_2 на 3-х денний строк доставки автомобіля, то відповідно до п.4.1 договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, сплати різниць до вже сплаченого авансового платежу, на умовах, викладених у ст.9 даного договору. Згідно квитанції ОСОБА_2 оплатила адміністративний платіж у розмірі 52 000 грн. 30.11.2015 року.

Крім того, апелянт не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн. та вважає, що така сума не обґрунтована та не доведена позивачем.

Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної зарплати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій, під час ознайомлення з матеріалами справи.

Проте позивачем не надано жодних розрахунків суми гонорару адвоката із вказівкою на конкретний вид правової допомоги та кількість витраченого часу. Крім того, адвокат позивача не брав участі у судовому процесі.

Посилаючись на вказані обставини, апелянт просив скасувати рішення Долинського районного суду від 06 квітня 2016 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

У судове засідання апеляційного суду сторони не з»явилися, причини неявки не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.11.2015 року між ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» (лізингодавець) та ОСОБА_2 (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 000037 з додатками (а.с.9-16).

Згідно п.п.1.1;1.2 договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначений у специфікації (додаток №2 до даного договору), а саме автомобіль OPEL MOKKA. Вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору зазначається у договорі і згідно п.8.1 становить 510 800 грн., що еквівалентно 20 213,70 євро.

Пунктом 1.3 передбачено, що лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором . Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства.

Лізингоодержувач у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно графіку (розділ 3.3 договору).

Згідно пункту 1.7 договору та додатку №1 до договору - автомобіль передається у користування лізингоодержувачеві не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати нею на рахунок товариства адміністративного платежу в розмірі 10% вартості предмета лізингу, авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмета лізингу, комісії за передачу автомобіля в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу (а.с.15).

Преамбулою договору, розділами 8-10 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) адміністративного платежу як винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору, яка становить 10 % від вартості предмету лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору та становить 50 % вартості предмету лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, повязані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатку № 1 до даного договору та становить 3 % від вартості предмета лізингу.

30 листопада 2015 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач ОСОБА_2 сплатила на рахунок ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» авансовий платіж у розмірі 52 000 грн., про що свідчить квитанція № 0.0.469328423.1 (а.с.17).

Однак відповідач відмовився передавати предмет лізингу за ціною, визначеною у п.8.1 договору та вказав на можливість придбання автомобіля такої ж моделі у лютому 2016 року за ціною вищою за обумовлену у договорі.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним спірного договору та стягнення з відповідача коштів, суд першої інстанції дійшов висновку про встановлення обставин введення позивача в оману, застосування відповідачем нечесної підприємницької практики, а також невідповідність положень договору фінансового лізингу № 00037 від 30.11.2015 року принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі. Суд встановив, що положення оспорюваного договору є несправедливими, оскільки вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві, що є порушенням вимог Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про фінансовий лізинг».

З таким висновком колегія суддів погоджується частково, виходячи з наступного:

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста, статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", колегія суддів приходить до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 30.11.2015 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Отже, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Колегією суддів не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства

Наявність у справі довідки про взяття на облік юридичної особи Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 18 серпня 2015 року не є таким дозволом (ліцензією) за формою, визначеною статтею 37 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Колегією суддів встановлено, що договір фінансового лізингу від 30 листопада 2015 року, укладений між позивачем та ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ», нотаріально посвідчено не було.

В силу дії ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Зазначений висновок відповідає також правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у справі за позовом про визнання аналогічного договору фінансового лізингу недійсним до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» у постанові № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання договору фінансового лізингу від 30.11.2015 року позивач ОСОБА_2 згідно квитанції №0.0.469328423.1 від 30.11.2015 року сплатила на рахунок відповідача 52 000 грн.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, а також положення ст.216 ЦК України позовні вимоги ОСОБА_2 є підставними.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини у справі, проте невірно застосував норми матеріального права, даючи оцінку таким обставинам. Суд виходив зі встановлення обставин доведеності факту обману під час укладення договору та встановлення факту нечесної підприємницької практики. Разом з тим, такий висновок не можна вважати обґрунтованим.

За змістом ст.230 ЦКУ, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Тобто при визнанні недійсним договору з підстав, визначених наведеною нормою, суд повинен встановити факт введення в оману, умисел, факт заперечення наявності обставин, які могли перешкодити вчиненню правочину або замовчування їх існування.

Разом з тим, така обставина не доведена стороною позивача належними та допустимими доказами. Самі лише пояснення позивача з цього приводу не є достатнім доказом таких обставин.

Не є обґрунтованим і висновок суду про визнання недійсним договору з підстав здійснення нечесної підприємницької практики, оскільки на обґрунтування такої вимоги сторона не представила доказів отримання нечіткої, неправдивої інформації стосовно оспорюваного договору, вчинення умисно дій з метою приховати обставини, які б зумовили відмову позивача від укладення договору на запропонованих умовах. Встановлення таких обставин потребує відповідної доказової бази.

Суд фактично прийшов до висновку про наявність ознак несправедливості умов договору в розумінні законодавства про захист прав споживачів, як підстави для визнання договору недійсним, тоді як виходив зі встановлення обставин введення в оману та здійснення нечесної підприємницької практики, тому рішення прийняте з цих підстав підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення з інших правових підстав наведених вище.

Не можна вважати обгрунтованим і рішення суду в частині вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як розяснив пленум ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ п.47 Постанови «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року N 10 (далі Постанова №10), витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року N 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Статтею 1 Закону встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У п.48 Постанови №10 зазначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст.ст.10,59,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріали справи не містять доказів, які вказують на предмет, обсяг та вид наданої правової допомоги, вартість якої склала вказану в рахунку суму, відсутній і розрахунок витрат та докази щодо її виконання, тому слід вважати, що стороною позивача зазначені витрати не доведені належними та допустити доказами, тому і в цій частині рішення слід скасувати та відмовити в задоволенні вимоги.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а саме скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» задоволити частково.

Рішення Долинського районного суду від 06 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_2 до ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» задоволити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000037 від 30.11.2015 року укладений між ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» (лізингодавець) та ОСОБА_2 (лізингоодержувач) з додатками.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛО ІНВЕСТ" на користь ОСОБА_2 сплачені відповідно до квитанції № 0.0.469328423.1 від 30.11.2015 року кошти в розмірі 52000,00 (п'ятдесят дві тисячі) гривень .

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛО ІНВЕСТ" на користь держави 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок судового збору.

В задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 3000грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Мелінишин Г.П.

ОСОБА_3