Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Виконавчий комітет Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1985 року перебуває з ОСОБА_8 у шлюбі. Вказує, що подружжя з 1988 по 1992 роки побудували житловий будинок АДРЕСА_1, який є об'єктом спільного майна подружжя.

12 березня 2014 року до Дніпропетровського районного суду була подана позовна заява ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про виділення частки домоволодіння та визнання права власності. З цього моменту він дізнався, що його дружина ОСОБА_8 під час перебування з ним у шлюбі, не поставивши його до відома, подарувала своїй матері ОСОБА_7 23/50 частини вищевказаного домоволодіння, яке є їхнім спільним майном подружжя.

На підставі вказаного позивач вважає, що договір дарування 23/50 частини житлового будинку від 20 лютого 1993 року під час перебування з ним у шлюбі укладений незаконно, без його згоди, без додержання необхідної форми договору. Вважає, що він як співвласник майна повинен був бути повідомлений відповідачем про відчуження спільного майна подружжя і відчуження могло відбутися лише за його згодою. Однак він такої згоди не давав, а тому позивач просив поновити строк позовної давності та визнати недійсним вказаний договір дарування.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах .

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що з 19 квітня 1985 року ОСОБА_8 та ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Із матеріалів справи вбачається, що ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 листопада 1984 року належали ОСОБА_9, а решта - 1/4 частини цього домоволодіння - належали ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 09 січня 1970 року.

У подальшому ОСОБА_9 належні йому 3/4 частини домоволодіння відповідно до договору від 15 квітня 1988 року подарував ОСОБА_8, а у зв'язку із руйнуванням належної ОСОБА_10 1/4 частини домоволодіння її свідоцтво про право на спадщину було анульовано.

Взамін договору дарування від 15 квітня 1988 року ОСОБА_8 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок (домоволодіння) АДРЕСА_1 від 15 червня 1992 року.

20 лютого 1993 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір дарування 23/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до вищевказаного договору дарування за ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на 23/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Із договору дарування житлового будинку від 20 лютого 1993 року, укладеного між ОСОБА_7 та її донькою ОСОБА_8, вбачається, що він підписаний власноруч дарувальником та обдаровуваним, посвідчений секретарем Виконавчого комітету Кіровської селищної ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області та зареєстрований в реєстрі за № 20.

Відмовляючи у задоволені вимог позивача про визнання недійсним договору дарування частини спірного житлового будинку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірне майно відповідачем (дружиною позивача) було отримане в дар, а тому є її особистою приватною власністю і вона вправі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд без згоди свого чоловіка.

З таким висновком судів погодитися не можна.

На момент укладення оспорюваного договору дарування (20 лютого 1993 року) діяли норми Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Частиною 1 ст. 24 КпШС передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст. 61 цього Кодексу.

Так, суди у порушення вищевказаних вимог закону не дали оцінки доводам позивача щодо припинення особистої власності на отримане ОСОБА_8 в дар на підставі договору дарування від 15 квітня 1988 року домоволодіння у зв'язку із його знищенням та набуття права спільної сумісної власності подружжям на нове домоволодіння, яке було побудовано на місці знесеного, та стало предметом оспорюваного договору дарування від 20 лютого 1993 року. Зокрема, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог і в суді першої інстанції, і в суді апеляційної інстанції вказував на те, що рішенням Виконавчого комітету Кіровської селищної (сільської) ради Дніпропетровського району від 15 червня 1988 року, надано дозвіл ОСОБА_8 на знесення старого будинку по АДРЕСА_1, який прийшов в непридатний для проживання стан (а. с. 121), рішеннями Виконавчого комітету Кіровської селищної (сільської) ради від 27 травня 1992 року (а. с. 123) та від 24 червня 1992 року (а. с. 98) затверджено акти прийняття в експлуатацію жилого будинку та визнано право власності на індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 Суди у порушення вимог ст. 214 ЦПК України належної оцінки зазначеним доводам не дали, у зв'язку з чим ухвалили судові рішення, які не можуть бути визнані законними і обґрунтованими, а тому відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийГ.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана