Єдиний унікальний номер 235/8816/15-ц Номер провадження 22-ц/775/913/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Гапонова А.В.,

суддів Новікової Г.В., Папоян В.В.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу публі-чного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Красноар-мійського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2016 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 бере-зня 2016 року у задоволені позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

На вказане рішення ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу та просило рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, представник позивача зазначив, що відповідно до умов кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, статтей 253, 256, 257 Цивільного кодексу України перебіг трирічного строку позовної да-вності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту. В даному випадку строк повного виконання зобов'язання встановлено договором - 11.10.2012р., а ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом 25.09.2015 р., тобто в межах строку позовної давності.

Також представник позивача посилається на правову позицію Верховного Суду України від 23.09.2015 р. у справі № 6-1206 цс 15 відповідно до якої, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встанов-лено договором або законом. Верховний суд України визнав неправильною позицію судів, відповідно до якої нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання не передбачено.

Належним чином повідомлені сторони в судове засідання не з'явились.

Від представника ПАТ КБ «Приватбанк» надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши ма¬теріали справи та перевіри-вши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вва-жає, що скарга задоволенню не підлягає, а оска¬ржувану ухвалу слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 12.10.2007 року укладено кредитний договір № DN81AR03110221 (а.с. 7-9).

За умовами укладеного кредитного договору банк надав позичальнику кредит в су-мі 63091,00 гривень на термін до 11.10.2012 p., а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. А саме позичальник повинен був щомісячно починаючи з наступного місяця в період сплати надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 1321,31 гривень для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Відповідно до розрахунку, наданого до позовної заяви, розрахунок зроблено ста-ном на 10.09.2015 року (а.с.4-6). Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач проводив останню сплату щомісячного платежу в червні 2008 року.

Відповідач стверджує, і це не оспорюється позивачем, що ним в рахунок погашен-ня заборгованості за кредитним договором було передано автотранспортний засіб. Відпо-відно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 18.11.2015 року на підставі договору застави автотранспорта № DN81AR03110221 від 12.10.2007 року об'єк-том обтяження є транспортний засіб ВАЗ 21112, номер об'єкта НОМЕР_1, держ.номер НОМЕР_2 (а.с.30-31).

Даних про те, що на предмет застави в передбаченому законом порядку зверталось стягнення суду не надано, але у витягу зазначені зміни 04.11.2008 року та 03.09.2012 року з терміном дії після змін до 03.09.2017 року. Дані зміни відбувались вже після передачі автотранспортного засобу кредитодавцю.

Як вбачається з розрахунку заборгованості банком було зараховано вартість авто-мобілю в рахунок погашення заборгованості в травні 2009 року, в сумі 20062,90 гривень.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фі-нансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позича-льникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК Украї-ни).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК Украї-ни.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (переда-ти майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від пе-вної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного зако-нодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зо-бов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - до повного погашення позичальником заборгованості за кредитом та процентів за користу-вання ним, кінцевий строк повернення кредиту - до 11 жовтня 2012 року (пункт 7.1 дого-вору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця 12 по 16 числа включно кожного календарного місяця (пункт 7.1 договору), що складаєть-ся із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, частині першій, дру-гій статті 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки ви-конання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання по-дії, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підс-тавою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціа-льну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності почина-ється з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчис-лення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом ви-никнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції установлено, що згідно з умо-вами кредитного договору (пунктом 7.1) позичальник зобов'язаний погасити заборгова-ність за кредитом, шляхом внесення коштів, що складаються із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди на рахунок щомісяця, і щомісяця в період з «12» по «16», а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним (пункт 7.4).

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які дета-лізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається поруше-ним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з мо-менту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником до 16 числа кожного місяця наступного за звітним, у раху-нок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих пла-тежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Згідно довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором жодних плате-жів в рахунок погашення заборгованості починаючи з 28 червня 2008 року від позичаль-ника не надходило (а.с.4). У свою чергу банк звернувся до суду із зазначеним позовом 07 жовтня 2015 року.

У зв'язку з наведеним висновок суду про початок перебігу позовної давності з ли-пня 2008 року - з моменту порушення права та виникнення у зацікавленої сторони права на позов є правильним.

Довід апеляційної скарги, що строк повернення коштів за кредитним договором спливає 11.10.2012 року, а банк звернувся до суду з позовом 25.09.2015 року (у трирічний строк) не впливає на рішення суду, оскільки судом першої інстанції правильно встановле-но початок перебігу строку позовної давності - від дня коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права, тобто з липня 2008 року.

Як зазначено в ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розг¬ляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рі¬шення суду першої інста-нції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заяв¬лених у суді першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і за-лишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додер-жанням вимог матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо не застосуванні судом першої інстан-ції правової позиції Верховного Суду України, викладену у постанові від 23.09.2015 року по справі № 6-1206 цс 15 не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, оскільки Верховним Судом України здійснено системний аналіз ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, щодо змісту кредитного договору про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санк-цій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Тобто вказана правова позиції не стосується правовідносин у даній цивільній спра-ві.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303 - 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «При-ватбанк» відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціа¬лізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набран-ня нею законної сили.

Судді: