Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.11.2016 Справа №607/5116/16-ц

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Сташків Н.М.,

за участі секретаря судового засідання Крупи О.А.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 пред'явила до суду позов до відповідача ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, укладеного 24 червня 1994 року між нею і її колишнім чоловіком ОСОБА_5, з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі до 22 березня 1995 року, з однієї сторони, та ОСОБА_2, з другої сторони. Обгрунтовує позов тим, що відповідно до умов зазначеного договору у власність ОСОБА_2 передано квартиру АДРЕСА_1, за що ОСОБА_2 зобов'язувалася пожиттєво повністю утримувати ОСОБА_4 і ОСОБА_5, забезпечуючи їх харчуванням, одягом, доглядом і необхідною допомогою. Всупереч умовам договору, ОСОБА_2 протягом 2015 - 2016 років не виконує взятих нею зобов'язань за цим договором, не надає ОСОБА_4 необхідної допомоги та матеріального забезпечення. У зв'язку з незадовільним станом здоров'я позивач потребує лікування, однак ОСОБА_2 необхідних ліків їй не купує.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав із викладених у позовній заяві мотивів та просив позов задовольнити. Пояснив, що протягом 2015 - 2016 років ОСОБА_2 не виконує пункту 4 договору пожиттєвого утримання, не надавала ніякої допомоги ні на ліки, ні на продукти харчування. Відповідач приходила до позивача, але не допомагала, не купувала одяг по сезону. У квартирі, де проживає позивач, немає гарячої води, колонка для її обігріву відключена. На оплату комунальних послуг позивач давала гроші зі своєї пенсії сину ОСОБА_6 і він їх оплачував. Після подачі ОСОБА_4 до суду позову в справі, що розглядається, ОСОБА_6 погрожував її виселити. Розмір пенсії ОСОБА_4 становить близько 1000 гривень, яких вистачає тільки на оплату комунальних послуг. Продукти харчування ОСОБА_4 приносять її діти.

Позивач ОСОБА_4, допитана судом за її згодою як свідок, пояснила, що з 2015 року ОСОБА_2 не виконує обов'язків за договором довічного утримання, не забезпечує їй необхідного догляду, не надає належної матеріальної допомоги. На оплату комунальних послуг вона постійно давала гроші зі своєї пенсії сину ОСОБА_6 (чоловіку ОСОБА_2.), він їх за ці гроші оплачував, а квитанції зберігала ОСОБА_2, як і всі інші документи на квартиру. У 2003 році вона перенесла інсульт, на даний час потребує лікування, постійного догляду, чого ОСОБА_2 їй не забезпечує. Приходить зрідка, часом приносить лише деякі продукти харчування, ліків не купує. Їй допомагають її сусідки - підстригають волосся, ходять в аптеку. Дочка і сини ОСОБА_7 і ОСОБА_1 забирають її речі прати та прибирають у квартирі, купують ліки.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що вважає неможливим розірвання договору довічного утримання в частині ОСОБА_5 Жодних претензій з його боку щодо виконання договору не було. Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. У ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Тому договір довічного утримання є виконаний в частині зобов'язання довічного утримання ОСОБА_5, і ОСОБА_2 набула право власності на ? частину квартири. З цих підстав договір не може бути розірваний в цілому. Щодо виконання ОСОБА_2 зобов'язань за договором у частині довічного утримання ОСОБА_4 - відповідач надає їй продукти харчування, одяг, оплачує за комунальні послуги. Вартість щомісячного матеріального забезпечення сторони визначили в договорі в розмірі 150000 карбованців щомісячно. На даний час у переведенні на гривню ця сума складає 1,5 гривень. Відтак, ОСОБА_2 надає ОСОБА_4 утримання в необхідному розмірі. З цих підстав просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що позивача ОСОБА_4 вона з чоловіком ОСОБА_6 (сином ОСОБА_4.) забезпечують продуктами харчування. Зокрема, протягом 2015 - 2016 років купували одяг (тапки, підколінники, нижню білизну), кожного тижня вона або ОСОБА_6 купували та приносили ОСОБА_4 продукти харчування на тиждень, забирали додому прати її речі - влітку кожного тижня, взимку через тиждень. Вона, ОСОБА_2, особисто як мінімум один раз в місяць приходить до ОСОБА_4 Останнім часом ОСОБА_4 почала виганяти її, коли вона приходить і щось приносить. Загалом на місяць витрати на утримання ОСОБА_4 становили 1000, 1500 чи 800 гривень, включаючи продукти харчування, одяг, комунальні послуги. З цих підстав відповідач вважає, що надає ОСОБА_4 утримання в необхідному розмірі, тому просила в позові відмовити.

Судом досліджено надані сторонами докази та встановлено такі обставини:

24 червня 1994 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_5, непрацездатними за віком, та ОСОБА_2 було укладено договір пожиттєвого утримання, посвідчений нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 за реєстровим №1-2663.

Згідно з п.1 договору, ОСОБА_8 і ОСОБА_5 передали у власність ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого і зареєстрованого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 23 травня 1994 року за реєстровим №7365.

Відповідно до зазначеного свідоцтва вказана квартира належить ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. Квартира приватизована згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Свідоцтво видано згідно з розпорядженням (наказом) від 20 травня 1994 року №7228.

Пунктом 4 договору пожиттєвого утримання передбачено, що ОСОБА_2 зобов'язується пожиттєво повністю утримувати ОСОБА_8 і ОСОБА_5, забезпечувати їх харчуванням, одягом, доглядом і необхідною допомогою, зберігши в їх безоплатному пожиттєвому користуванні вказану квартиру.

Вартість щомісячного матеріального забезпечення сторони визначили в договорі в розмірі 150000 карбованців щомісячно (пункт 5 договору).

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, № витягу: 0 від 15 квітня 2016 року, на підставі актового запису про шлюб № 872 від 07 липня 1989 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 прізвище ОСОБА_4 після державної реєстрації шлюбу змінено на ОСОБА_4

З цього ж витягу слідує, що шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 розірвано 23 березня 1995 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторним) серії НОМЕР_1, виданим 21 липня 2006 року, актовий запис №78 Відділу реєстрації актів цивільного стану Краснодонського міськрайонного управління юстиції Луганської області.

Згідно з довідкою №722 від 09 березня 2016 року, виданою ПП "ТернопільКомСервіс", ОСОБА_4 з 31 липня 1986 року зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1

На підтвердження доводів сторін щодо надання ОСОБА_2 утримання ОСОБА_4 судом допитано у судовому засіданні свідків.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що є сусідкою ОСОБА_4, постійно навідується до неї. Приходить вимірювати їй тиск, помити її, підстригти волосся, оскільки в силу віку і стану здоров'я ОСОБА_4 сама за собою доглянути не може. ОСОБА_2 приходила рідко. Син ОСОБА_4 ОСОБА_6 навідувався раз в тиждень, але це було ще 2 - 3 роки тому. Приносив продукти, ОСОБА_4 платила йому гроші. Зі слів ОСОБА_4 їй також відомо, що вона давала ОСОБА_6 гроші на оплату комунальних послуг. Протягом 2015 - 2016 року вона жодного разу не бачила ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою ОСОБА_4, заходить до неї близько 1 - 2 разів на тиждень. ОСОБА_2 бачила один чи два рази минулого або позаминулого року.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що є дочкою ОСОБА_4 ОСОБА_2 ніколи маму не доглядала і не утримувала. Упродовж 2012 - 2016 років продукти матері приносить вона (ОСОБА_13.) і її брати ОСОБА_9 і ОСОБА_14. У 2015 році вона приходила до мами щомісяця, два рази в місяць. За цей період ОСОБА_2 бачила лише на великі свята і на мамин день народження. До січня 2016 року ОСОБА_4 сама себе доглядала. З січня 2016 року ОСОБА_13 приходить до неї кожного тижня, приносить продукти, прибирає. Зі слів ОСОБА_4 їй також відомо, що вона давала ОСОБА_6 гроші на оплату комунальних послуг.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що є сином ОСОБА_4 Після того, як мама перенесла інсульт, її доглядали всі по трохи - він, сестра, брати ОСОБА_14 , ОСОБА_6 і його дружина ОСОБА_2 ОСОБА_2 він бачив тільки на свята. Коли мамі треба було продуктів, вона дзвонила до нього, давала гроші, він їх купував і приносив. Забирав у мами речі прати додому, деколи прати речі брала ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_2 ОСОБА_16 пояснив, що є сином ОСОБА_4 ОСОБА_2 бачив у мами близько 2 - 3 разів на рік (на великі свята і на мамин день народження). З часу, коли в мами стався інсульт (2002 чи 2003 рік) він щотижня навідується до неї. Купує їй продукти, як за її гроші, так і за свої. Він не бачив, щоб ОСОБА_2 мамі щось допомагала, готувала їсти чи прибирала. Мама давала гроші брату ОСОБА_6 на оплату комунальнипх послуг. На свята ОСОБА_2 приносила деякі продукти, але мама казала, що давала на це гроші.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що у червні - серпні 2016 року на прохання ОСОБА_2 кілька разів ходила разом із нею до ОСОБА_4, вона несла їй продукти, забирала прати білизну. Одного разу ОСОБА_4 не відчиняла їм двері, а потім, коли побачила, виганяла, кричала, що ОСОБА_2 небажаний гість. Зі слів ОСОБА_2 та її дочки ОСОБА_18 знає, що ОСОБА_2 надавала допомогу ОСОБА_4, готувала на свята.

Свідок ОСОБА_19 пояснив, що є чоловіком дочки ОСОБА_2 Протягом 2015 року він часто (близько 5 - 6 разів) підвозив ОСОБА_2 та її чоловіка до ОСОБА_4 Вони везли продукти, забирали прати білизну. Восени 2015 року він особисто завозив ОСОБА_4 картоплю. Взимку 2015 - 2016 р.р. (перед святами) з чоловіком ОСОБА_2 завозили фрукти і ще щось в пакеті. Навесні 2016 року, вже після конфлікту, він привозив ОСОБА_4 продукти - олію, крупи, сметану, сир, картоплю. Ці продукти передавала ОСОБА_2 Зі слів ОСОБА_2 і її дочки знає, що ОСОБА_2 постійно допомагала ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_4 ОСОБА_6 пояснив, що є сином ОСОБА_4 З 1986 року він і його дружина ОСОБА_2 надавали мамі утримання, він приносив картоплю, інші продукти. У 1994 році був укладений договір довічного утримання і вони здійснювали за нею постійний догляд. Продукти приносили кожного тижня. Коли в мами погіршився стан здоров'я, вони допомагали їй ходити, купували ліки, продукти, прали, зробили ремонт. ОСОБА_2 мила вікна, прибирала. Мама сама дзвонила і казала, що треба зробити. Брати і сестра приходили тільки на свята. Деколи мама давала йому гроші на продукти, коли він не мав своїх, але переважно він купував усе за свої гроші. На оплату комунальних послуг мама грошей не давала. Комунальні послуги оплачувала ОСОБА_2 Були випадки, що мама давала йому гроші при свідках, а він потім їх віддавав їй (мама так просила).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 10 ЦПК України).

Судом установлено, що 24 червня 1994 року між позивачем і її чоловіком з одного боку та відповідачем із іншого боку, був укладений договір пожиттєвого утримання, за яким відповідачу передано у власність квартиру АДРЕСА_2.

Умовами договору від 24 червня 1994 року передбачено, що ОСОБА_2 зобов'язується пожиттєво повністю утримувати ОСОБА_4 і ОСОБА_5, забезпечувати їх харчуванням, одягом, доглядом і необхідною допомогою. Вартість щомісячного матеріального забезпечення сторони визначили в договорі в розмірі 150000 карбованців щомісячно.

На час укладення договору був чинним та діяв Цивільний кодекс Української РСР, відповідно до вимог ст. 425 якого за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

На час виникнення спірних правовідносин є чинним та діє Цивільний кодекс України, вимоги якого повинні застосовуватись при вирішенні спору між сторонами.

Так, відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Особливості укладення договору довічного утримання (догляду) щодо майна, що є у спільній сумісній власності передбачені статтею 747 цього кодексу, відповідно до якої у разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов'язання набувача відповідно зменшується.

Відповідно до ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Частиною 2 статті 755 ЦК України встановлено, що договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Аналогічної норми Цивільний кодекс Української РСР не містив, однак статтею 223 передбачалося припинення зобов'язання смертю громадянина , зокрема відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦК Української РСР зобов'язання припиняється смертю кредитора, якщо виконання провадиться особисто для кредитора.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер.

Тобто, на підставі статті 223 Цивільного кодексу Української РСР договір пожиттєвого утримання від 24 червня 1994 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 припинився у зв'язку із смертю відчужувача ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Судом не встановлено, що за життя ним оспрорювалось належне виконання ОСОБА_2 умов договору. Відтак договір від 24 червня 1994 року щодо ОСОБА_5 вважається виконаним.

Цивільним законодавством не передбачено можливість розірвання договору на підставі рішення суду після його припинення з передбачених законом підстав.

За вказаних обставин позовні вимоги ОСОБА_4 про розірвання договору пожиттєвого утримання від 24 червня 1994 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, не можуть бути задоволені, а в межах розгляду спору між сторонами суд повинен дослідити, чи дотримуються умови договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, та чи є підстави для його розірвання відповідно до вимог ст. 755 ЦК України.

На підставі показань позивача ОСОБА_4, допитаної в судовому засіданні як свідка, установлено, що з 2015 року відповідач ОСОБА_2 не виконує обов'язків за договором довічного утримання, не забезпечує їй необхідного догляду, не надає належної матеріальної допомоги, не купує ліків.

Показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_15 та ОСОБА_14 підтверджено, що візити ОСОБА_2 до ОСОБА_4 не мали систематичного характеру. Утримання, яке полягало у періодичному наданні деяких продуктів харчування, не було достатнім для забезпечення ОСОБА_4 необхідного догляду.

Суд критично відноситься до показань свідка ОСОБА_12, яка в судовому засіданні пояснила, що має погану пам'ять та деколи забуває.

Відповідач ОСОБА_20 не надала суду належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача.

Із показань допитаних за її клопотанням свідків не вбачається належного виконання ОСОБА_2 умов договору довічного утримання.

Так, свідку ОСОБА_17 особисто нічого не відомо про виконання договору довічного утримання до червня 2016 року. Позов до суду ОСОБА_4 пред'явила ще у травні 2016 року. Підставами розірвання договору зазначала невиконання ОСОБА_2 його умов з 2015 року. Одиничні візити на прохання ОСОБА_2 до ОСОБА_4 у червні - серпні 2016 року, свідком яких була ОСОБА_17, в той час, коли судом уже розглядався спір між сторонами, не можуть бути доказом надання ОСОБА_2 ОСОБА_4 необхідного утримання відповідно до умов договору.

Показання свідка ОСОБА_19 також не доводять належного виконання умов договору ОСОБА_2 Повідомлені ним обставини про надання ОСОБА_4 продуктів харчування кілька разів на рік та прання білизни суд не може вважати повним її утриманням, забезпеченням її харчуванням, одягом, доглядом і необхідною допомогою, як це передбачено умовами договору.

Твердження свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_19 про обставини, які їм відомі зі слів ОСОБА_2, зокрема про те, що ОСОБА_2 постійно допомагала ОСОБА_4, суд не може взяти до уваги, оскільки вони не містять відомостей про періодичність, систематичність та обсяг такого утримання.

Показання свідка ОСОБА_6 ОСОБА_4 про те, що він разом із ОСОБА_2 кожного тижня приходив до ОСОБА_4, приносив їй продукти, ОСОБА_2 прибирала, прала, оплачувала комунальні послуги, спростовуються показаннями допитаної як свідка позивача ОСОБА_4 та свідків ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_14. Більше того, свідок ОСОБА_14 ОСОБА_6 зазначав, що часом купував продукти за гроші, які йому давала ОСОБА_4

Суд не може взяти до уваги як доказ належного виконання ОСОБА_2 умов договору довічного утримання квитанції про оплату комунальних послуг у помешканні ОСОБА_4 за період з січня 2015 року по лютий 2016 року та за червень 2016 року, оскільки, будучи допитаною як свідок, позивач ОСОБА_4 стверджувала, що давала гроші на їх оплату зі своєї пенсії сину ОСОБА_6. Заперечення свідком ОСОБА_6 ОСОБА_4 цієї обставини не є доказом оплати цих послуг за рахунок коштів ОСОБА_2 Більше того, як ствердив свідок ОСОБА_6 ОСОБА_2, на даний час у нього з матір'ю неприязні відносини. Також, він, як чоловік позивача ОСОБА_2, є особою, зацікавленою у результаті розгляду справи.

Суд звертає увагу й на те, що свідки ОСОБА_13, ОСОБА_15 та ОСОБА_14 є дітьми позивача ОСОБА_4, тому теж можуть бути зацікавленими у результаті розгляду справи, та у ОСОБА_13 і ОСОБА_15 неприязні відносини із ОСОБА_2 Однак, їхні показання узгоджуються з показаннями допитаної як свідка позивача ОСОБА_4 та узгоджуються між собою. При цьому відповідач ОСОБА_2 не надала достатніх і належних доказів на спростування їхніх показань.

Надані представником позивача квитанції про оплату комунальних послуг у помешканні ОСОБА_4 за період з березня 2015 року по травень 2016 року, суд також не може взяти до уваги як належні докази у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування в даній справі є виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором довічного утримання.

ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечувала, що не сплачувала комунальні послуги в цей період.

Як квитанції, надані відповідачем, так і квитанції, надані представником позивача, жодних відомостей про платника коштів не містять. У квитанціях зазначено лише прізвище власника особового рахунку, який відкритий для сплати послуг у квартирі АДРЕСА_2, - ОСОБА_2, ОСОБА_4

Також не є належним доказом у справі відповідь Тернопільського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Тернопільській області №8091 від 28 березня 2016 року на звернення ОСОБА_14 щодо вчинення ОСОБА_6 ОСОБА_14 конфлікту з ОСОБА_4 за місцем її проживання по АДРЕСА_1 оскільки на правовідносини між сторонами ці обставини не впливають, відомостей щодо виконання чи невиконання ОСОБА_2 умов договору довічного утримання не містять.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини та досліджені судом докази, суд приходить до переконання, що відповідач ОСОБА_2 не виконує належним чином обов'язків за договором пожиттєвого утримання від 24 червня 1994 року в частині зобов'язання пожиттєво повністю утримувати ОСОБА_4, забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом і необхідною допомогою.

Доводи про те, що вартість щомісячного матеріального забезпечення сторони визначили в договорі в розмірі 150000 карбованців щомісячно, що в перерахунку на гривні складає 1,5 гривень, а тому договір виконується, суд вважає необгрунтованими.

Дійсно, на підставі Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25 серпня 1996 року № 762/96 українські карбованці підлягали обміну на гривні за курсом 100000 карбованців на 1 гривню.

Разом з тим, внаслідок інфляційних процесів, які відбувалися в Україні з 1994 року по даний час, суд не може визнати обгрунтованим розмір щомісячного утримання за договором від 24 червня 1994 року в сумі 1,5 гривень.

Умовами цього ж договору передбачений обов'язок ОСОБА_2 пожиттєво повністю утримувати ОСОБА_4, забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом і необхідною допомогою. Вартість такого матеріального забезпечення на даний час не може становити 1,5 гривень. При визначенні його розміру слід виходити з реальних цін на продукти харчування, одяг, медичні препарати тощо, з урахуванням характеру догляду і допомоги, якої потребує ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_2, стверджуючи, що витрати на утримання ОСОБА_4 загалом на місяць, включаючи продукти харчування, одяг, комунальні послуги, становлять 1000, 1500 чи 800 гривень, жодних доказів на підтвердження цих обставин не надала.

Оскільки суд на підставі зібраних у справі доказів прийшов до переконання, що ОСОБА_2 не виконує належним чином своїх обов'язків пожиттєво повністю утримувати ОСОБА_4, договір довічного утримання, укладений 24 червня 1994 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_2 підлягає до розірвання відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України.

З цих підстав позов ОСОБА_4 підлягає до часткового задоволення.

Крім цього, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 744, 755 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 215, 223, ч. 1 ст. 294, ч. 1 ст. 296 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання задовольнити частково.

Розірвати договір довічного утримання, укладений 24 червня 1994 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_2.

У задоволенні вимог про розірвання договору довічного утримання між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 551 гривню 20 копійок судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяН. М. Сташків