Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/250/16-ц
Провадження № 2/553/321/2016
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
07.06.2016м. Полтава
Ленінський районний суд м. Полтави в складі:
головуючого судді : Крючко Н.І.,
при секретарі: Босяк К.О.,
за участю представника позивача - адвоката - Омелай Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Крюківської районної ради, Ленінський відділ державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції про позбавлення батьківських прав ,-
У січні 2016 року позивачка ОСОБА_4 звернулась в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Крюківської районної ради про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав щодо його малолітньої ( неповнолітньої) дитини ОСОБА_3.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ленінський відділ державної виконавчої служби Полтавського міського управління та витребувано з Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського МУЮ для огляду в судовому засіданні виконавче провадження з виконання рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 17.01.2007 року про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 починаючи з 14.11.2006 року і до досягнення дитиною повноліття у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно ухвали суду від 17 травня 2016 року повідомлено відповідача ОСОБА_4 про місце і час розгляду справи шляхом опублікування оголошення про її виклик в газеті «Урядовий кур'єр».
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 17 травня 2016 року явку представника третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції було визнано обов'язковою.
В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_4 - адвокат Омелай Н.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.
Позивачка ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про день та час слухання справи.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день та час слухання справи.
Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Крюківської районної ради в судове засіданні не з'явився, але надали на адресу суду заяву, в якій прохали проводити судовий розгляд справи у відсутність їх представника, проти задоволення позовних вимог не заперечували.
В судове засідання представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день та час слухання справи.
Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи.
Суд, вислухавши представника позивачки, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до виснову, що позов ОСОБА_4 підлягає до задоволення за наступних обставин.
Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.
Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 одружилися 25 лютого 2006 року, про що здійснено було актовий запис № 179 та підтверджується копію свідоцтва про шлюбу ( а.с.5).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 28 серпня 2006 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Керченського міського управління юстиції Автономної республіки Крим, від шлюбу у сторін народилась донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що здійснено актовий запис № 746 ( а.с.6).
Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2, виданого Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 01 грудня 2009 року розірвано, про що здійснено актовий запис № 304 ( а.с.7).
В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Омелай Н.М. вказувала, що фактично шлюбні стосунки між сторонами припинились з 2006 року, та востаннє відповідач бачив свою доньку коли їй виповнилося 2 (два) місяці. Наразі позивачка з відповідачем проживають окремо, дитина ОСОБА_3 проживає разом з матір'ю, дитина забезпечена гідними умовами для проживання та створена гармонійна атмосфера для розвитку та виховання дитини. При цьому, вказувала, що спору про місце проживання дитини у сторін по справі не виникало та відповідач не заперечував, що дитина проживає з матір'ю.
В зв'язку з тим, що відповідач зі свого боку, після розірвання шлюбу припинив взагалі спілкування з донькою, не надає матеріальної допомоги донці, не приймає участі у її вихованні та розвитку, та на сьогоднішній день дитині вісім років і вона не пам'ятає свого батька та не має до нього ніяких почуттів, оскільки всі ці роки вона його жодного разу не бачила, тому позивачка була змушена звернутися до суду з вказаним позовом, як було зазначено в судовому засіданні представником позички - адвокатом Омелай Н.М..
Вказані обставини були підтверджені в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_5 та письмовими поясненнями ОСОБА_6.
Згідно частини1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що вихованням в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я , фізичний та духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного житт та праці.
Згідно ч.2 ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов»язані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Частиною 2 статті 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав а не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Судом встановлено, що згідно рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17.01.2007 року стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3, починаючи з 14.11.2006 року і до досягнення дитиною повноліття,, на користь позивачки починаючи з 14.11.2006 року по 17.08.2009 року, тобто до досягнення дитиною трьох років, про що було видано виконавчий листі.
В судовому засіданні представник позивачки - Омелай Н.М. вказувала, що до теперішнього часу позивачка не отримала аліментів та заборгованість з 2006 року по аліментам відповідача становить станом на 01.10.2015 року 18 341,79 грн.. Поряд з цим вказувала, що відповідач ОСОБА_4 на даний час перебуває у розшуку, та є таким, що злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Відповідач ОСОБА_4 жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місяця перебування дитини та позивачки. Та з боку останньої ніколи не створювались перешкоди у спілкуванні дитини з ним та прийманні участі батька в вихованні, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але свідоме небажання виконувати відносно дитини батьківські обов'язки, покладені на нього законом.
При цьому, представник позивачки наголошувала на тому, що нехтування обов'язками з боку батька, принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому призвести до негативних наслідків у житті дитини, як з моральної, так і з правової точки зору.
Статтею 180 СК України визначено,що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Вказані вище обставини підтверджуються висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав, при цьому в якому зазначено, що відповідно до довідки Кременчуцької ЗОШ №16, ОСОБА_3 навчається в даній школі у 3-Б класі. За роки навчання в закладі дитини, батько з класним керівником не спілкувався, не цікавився навчанням та поведінкою доньки, не відвідував батьківських зборів.
Відповідно до акту обстеження умов проживання, службою у справах дітей, встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2, донька ОСОБА_3, малолітній син ОСОБА_7, 2014 року народження. В помешканні створені всі належні умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Під час бесіди з малолітньою ОСОБА_3, з'ясовано, що дівчинка не знає батька та не спілкується з ним.
При цьому, даним висновком встановлено, що ОСОБА_4 не цікавився життям, розвитком дитини - доньки ОСОБА_3. При цьому, останнім, не сплачувались аліменти на утримання неповнолітньої дитини, в зв'язку з чим ОСОБА_4 був оголошений в розшук.
Так, згідно довідки державної міграційної служби України в Полтавській області від ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, знятий з реєстраційного обліку місця проживання 25.02.2015 року за рішенням суду з адреси: АДРЕСА_2, і до теперішнього часу своє місц проживання на території Полтавської області не зареєстрував.
З огляду на вказані обставини, орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради у відповідності до ст. ст. 150, 155, 164 СК України, ст. ст. 8,10,12 Закону України «Про охорону дитинства», враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Кременчуцької міської ради (протокол №1 від 17.02.2016 року), керуючись постановою Кабінету міністрів України від 24.09.2008 року № 866 «Питанння діяльності органів опіки та піклування пов'язаної із захистом прав дитини» вважає за доцільне позбавити батьківських прав гр.. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 9 а.с.44-46).
Зазначені обставини дають суду підстави вважати, що відповідач ОСОБА_4 злісно ухиляється від виконання батьківських обов"язків відносно своєї ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, не турбується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, порушуючи вимоги ст. 150 Сімейного кодексу України щодо захисту прав та інтересів неповнолітніх, їх виховання, турботи про фізичний, духовний та моральний розвиток, а тому повинний бути позбавлений батьківських прав.
Відповідно до положення ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа» визначено, що судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи.
В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_4 - адвокат Омелай Н.М. просила стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 3500 грн., посилаючись на те, що позивачкою для надання юридичних послуг та ведення справи в суді останньою було укладено угоду № 292 від 10.08.2015 року з адвокатом Омелай Н.М. (свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю №600 від 19.06.2008 року), в зв'язку з чим останнім було сплачено гонорар адвокату в сумі 3500 грн..
Згідно п.3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30 вересня 2009 року визначено, що право на правову допомогу є гарантією реалізації, захисту та охорони інтересів інших прав і свобод людини.
Правова допомога є одним з елементів доступності правосуддя. Право на правову допомогу у цивільному судочинстві закріплене у ст. 12 ЦПК України.
Так, частиною 1 статті 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».
У відповідності до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
З матеріалів справи вбачається, що 10 серпня 2015 року адвокатом Омелай Н.М., яка діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №600 від 19.06.2008 року та ОСОБА_4 укладено договір про надання правової допомоги на предмет того, що адвокатом надається правова допомога клієнтові з приводу представництва та захисту його інтересів в судових, правоохоронних та податкових органах, згідно положень кримінально - процесуального законодавства, податкового законодавства та інших законів України, зокрема, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Згідно розрахунку вартості правової допомоги ОСОБА_4 у справі про позбавлення батьківських прав адвокатом Омелай Н.М. було надано - витрачено 6 годин на такі види правової допомоги, а саме:
- пошук та вивчення нормативних документів, судової практики, підготовка до ведення справи - 2 години;
- підготовка та складання позовної заяви - 2 години;
- участь у судових засіданнях - 2 години, всього 6 годин.
Даний розрахунок проведено у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року №560 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, їх компенсації за рахунок держави», з розрахунку 6 годин * 40 % мін. заробітної плати = 580 грн.* мінімальна заробітна плата станом на 01.05.2016 року = 3500 грн. ( а.с.101).
Так, судом встановлено, що проведений розрахунок з надання правової допомоги є таким, що узгоджується з фактичною участю та фактичним наданням адвокатом Омелай Н.М. та підтверджується матеріалами справи. При цьому, судом перевірено та встановлено, що даний розрахунок проведений згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» у межах граничного розміру компенсації судових витрат на правову допомогу.
Слід звернути увагу, що законодавцем чітко визначено, що стороні, на користь якої прийнято рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести:
1)факт і тривалість надання їй правової допомоги;
2)та, що допомога надавалася адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги.
При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися надання правової допомоги: у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (огляду доказів за їх місцезнаходженням, підготовки позовних заяв та інших заяв, скарг, клопотань, письмових пояснень, тощо), під час ознайомлення з матеріалами справи у суді.
Відшкодування не може перевищувати граничного розміру, визначеного у законі, та мають проводитися за правилами розподілу судових витрат.
Відшкодування витрат на правову допомогу має здійснюватися у разі її надання адвокатом та іншим фахівцем у галузі права у процесуальному статусі, як представника, так і особи, яка надає правову допомогу.
Так, законодавцем у коментарі до статті 84 ЦПК України визначено, що при відшкодуванні витрат на правову допомогу враховується час на її надання:
1)у судовому засіданні;
2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням;
3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.
Витрати на інші дії, що не належать до процесуальних, не є витратами на правову допомогу в розумінні цивільного процесуального законодавства.
Так, у Цивільному процесуальному законодавстві достатньо часто використовується словосполучення «процесуальна дія», яка закріплена в наступному переліку статтей ч.3 ст.2, ч.4 ст. 10, ч.ч.1,2 ст. 54, ч.1 ст. 132, ч.ч.1,5 ст. 135, ст. 200, ст. 306 ЦПК України.
Згідно поняття процесуальна дія вбачається, що це дії суб'єктів процесу, що вчиняються ними з метою здійснення своїх процесуальних прав. При цьому, всі дії суду, осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу, пов'язані з розглядом справи, винесенням рішення, його оскарженням, виконанням, можуть здійснюватись лише у межах норм чинного процесуального закону й тому є процесуальними діями, сукупність яких і утворює цивільне судочинство.
При цьому реалізація процесуальних прав та обов'язків здійснюється шляхом вчинення учасниками процесуальних дій.
Поряд з цим,слід зазначити, що до невичерпного переліку процесуальних дій відноситься: огляд доказів за їх місцезнаходженням, підготовка та подання позовних та інших заяв і скарг, клопотань ( про призначення експертизи, забезпечення доказів, відвід складу суду, апеляційних і касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами); подання доказів, письмових пояснень суду поза судовим засіданням.
Згідно п.4 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30 вересня 2009 року, в якому надано офіційне тлумачення поняття «правова допомога», яка є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом і формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок , заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб'єкта такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Держава гарантує можливість вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі та формах, як вона того потребує. Це право, згідно ст.64 Конституції України, не може бути обмежено.
Таким чином, з аналізу даних норм вбачається, що характер правової допомоги, а саме послуги, які були надані адвокатом Омелай Н.М. позивачу ОСОБА_4, згідно договору про надання правової допомоги, є виключно процесуальними діями, які вчинялись, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи: у судових засіданнях в ході розгляду даної справи; підготовки під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; підготовки процесуальних документів, що в свою чергу є нічим іншим, як витратами на правову допомогу.
Слід також зауважити, що дані права сторони - є абсолютним правом, яким особа користується на власний розсуд і жодним чином обмеження даного права не допускається.
Частиною 3 статті 88 ЦПК України визначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Таким чином, суд приходить до висновку, що судовий збір підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_4 у відповідності до положення статті 88 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 62, 213-215,224 ЦПК України,164, 180, 181, 245 Сімейного кодексу України /в редакції 2003 року/ , суд -
Позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Крюківської районної ради, Ленінський відділ державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції про позбавлення батьківських прав - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, батьківських прав відносно малолітньої (неповнолітньої) дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 3 500 грн..
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Ленінського районного суду м. Полтави протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції може бути подано до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Суддя Ленінського районного суду м. Полтави Н. І. Крючко