Провадження № 22-ц/783/5423/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест+» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 червня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест+», третя особа Альтер-топ» про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 23.10.14 року, зареєстрованим у реєстрі під № 903, укладеним між ним та ОСОБА_4» Інвест +», а саме на нерухоме майно - нежитлові приміщення будівлі « Е ( 1-2) загальною площею 650,60 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів вул. Липинського, 36, реєстраційний номер об»єкта нерухомості № 1, в рахунок погашення заборгованості за договором грошової позики від 23.10.14 року, яка становить 13 809 213,61 грн., шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження. Початковою вартістю для реалізації предмета іпотеки, позивач вважав, слід визначити погоджену сторонами в договорі іпотеки заставну вартість предмета іпотеки, а саме 11 200 000 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 23.10.14 року, зареєстрованим у реєстрі під № 903, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 «Інвест+», а саме на нерухоме майно - нежитлові приміщення будівлі « Е ( 1-2), загальною площею 650,60 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів вул. Липинського, 36, реєстраційний номер об»єкта нерухомості № 1, в рахунок заборгованості за договором грошової позики від 23.10.14 року, яка становить 13 809 213,61 грн., шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження. Початковою вартістю для реалізації предмета іпотеки визначено погоджену сторонами в договорі іпотеки заставну вартість предмета іпотеки, а саме 11 200 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_4» Інвест +» в користь ОСОБА_2 6090 грн. судового збору.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило ОСОБА_4 «Інвест+»,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції, визначаючи обсяг відповідальності майнового поручителя, дійшов до невірного висновку, виходячи з рішення Залізничного районного суду м. Львова, яким стягнуто суму заборгованості за договором позики, укладеному між позивачем та третьою особою у справі в розмірі 13 528 818,52 грн., оскільки така перевищує суму позики ОСОБА_4 «ОСОБА_3 Топ» в 7 000 000 грн., визначену п.1.1 договору позики від 23.10.2014 року та відповідно перевищує розмір відповідальності ОСОБА_4 «Інвест+» в сумі 7 000 000 грн., як майнового поручителя. Також зазначає, що суму боргу яка підлягає відшкодуванню за рахунок предмета іпотеки, суд встановив на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30.09.2015 року та вказав, що сума боргу встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили, а відтак така обставина в порядку ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Разом з тим, судом не враховано, що суб»єктний склад у справі, рішенням у якій стягнуто заборгованість, та у даній справі, є різним. Зокрема, в рішенні Залізничного районного суду м. Львова від 30.09.2015 року, позивачем є ОСОБА_2, а відповідачем ОСОБА_4 «ОСОБА_3 Топ», і відносно саме нього вищевказаним рішенням визначено суму боргу, яка підлягає стягненню, а не відносно майнового поручителя, яким є ОСОБА_4 «Інвест+». Крім цього, відповідач не погоджується із визначеною судом початковою ціною предмета іпотеки, з врахуванням оцінки, за результатами якої визначено вартість предмета іпотеки 5 895 544,74 грн. згідно висновку ОСОБА_4 «ОСОБА_5 Оцінювальні послуги», 11 200 000 грн., яка зазначена в іпотечному договорі та оцінка виконана ОСОБА_4 «ГЦНТП-плюс» в 2015 року, де вартість визначена в розмірі 15 538 280,00 грн. За таких обставин, початкова ціна предмета іпотеки визначена судом першої інстанції явно не відповідає його вартості, чим порушено вимоги ст.39 Закону України «Про іпотеку». З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення представника ОСОБА_2 ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України передбачає обов»язок позичальника повернути позику. За змістом цієї норми позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який просторочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 жовтня 2014 року, між ОСОБА_2, як позикодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альтер-Топ», як позичальником, було укладено договір грошової позики, пунктом 1.1. якого передбачено, що у строк до 10 листопада 2014 року позикодавець зобов'язується надати у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 7000000,000 гривень, що еквівалентно 540540,54 доларів США станом на день укладення договору (1 долар - 12,95 гривень) а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів в строк до 31 жовтня 2016 року з урахуванням вимог пункту 3.5. договору грошової позики.

01 листопада 2014 року між цими ж сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору грошової позики від 23 жовтня 2014 року, якою було викладено у новій редакції пункти 1.1. , 2.1. та 3.1. договору грошової позики, зокрема, змінено дату надання позики не пізніше 31 січня 2015 року та дату повернення позики на 30 листопада 2016 року, а також складено новий графік погашення позики, згідно з яким повернення позики повинно здійснюватися щомісячно однаковими сумами в розмірі по 259000.00 грн. в період з 31.12.2014 року до 30.11.2015 року; по 324000.00 грн. в період з 31.12.2015 року до 31.10.2016 року, та 328000.00 грн. в листопаді 2016 року.

У п. 3.1. договору позики сторони домовилися про те, що у випадку якщо на дату повернення позики розмір середньозваженого курсу долара США до гривні на міжбанківському валютному ринку України збільшиться або зменшиться на 3 (три) чи більше відсотки порівняно із розміром середньозваженого курсу долара США на міжбанківському валютному ринку України на дату видачі позики, сума позики (її частина) повертається у розмірі скорегованому пропорційно до зміни середньозваженого курсу долара США до гривні на міжбанківському валютному ринку України.

Відповідно до п. 4.1.2 договору позики за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення позичених коштів у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцеві пеню в розмірі 25 % від суми несвоєчасного виконання боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Судом першої інстанції встановлено факт виконання позивачем грошових зобов'язань, що підтверджується платіжними банківськими дорученнями, а саме: №113 від 27.10.2014 року на суму - 256 355,00 грн., №60 від 07.11.2014 року на суму - 147 747,34 грн., №186 від 14.11.2014 року на суму - 1 500 000,00 грн., №119 від 17.11.2014 року на суму - 3 000 000,00 грн., №19 від 19.11.2014 року на суму 2 095899,66 грн.

Перерахування позикодавцем зазначених сум ОСОБА_4 «ОСОБА_6 Топ» не заперечувалося, позичені кошти ОСОБА_4 «ОСОБА_6 Топ» ОСОБА_2 не повернуло, належних та допустимих доказів на підтвердження погашення всієї суми позики чи частинами в строки, передбачені графіком її погашення, ОСОБА_4 «Альтер-Топ» суду не надав.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30.09.15 р., що залишене без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 21.01.16 р., частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4» ОСОБА_6 Топ» про стягнення заборгованості за договором позики від 23.10.14 р. та стягнуто з відповідача на користь позивача на виконання умов договору 13528818.52 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30.09.2015 року, ОСОБА_4 «ОСОБА_6 Топ» не виконане.

В забезпечення виконання зобов»язань за договором позики від 23.10.2014 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4» Інвест +» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 903.

Як вбачається із п. 1.3 вказаної угоди, предметом іпотеки є нерухоме майно - нежитлові приміщення будівлі « Е ( 1-2) загальною площею 650,60 кв.м , що знаходяться за адресою м. Львів вул. Липинського, 36, реєстраційний номер об»єкта нерухомості № 1.

Пунктом 1.1 договору визначено, що цей договір забезпечує виконання зобов»язань ОСОБА_4» Альтер-Топ» та вимог Іпотекодержателя за договором грошової позики від 23.10.2014 р. ,а також усіх додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені в майбутньому стосовно повернення отриманої суми позики, несплаченої пені, а також відшкодування збитків в повному обсязі. Пунктом 1.4 сторонами договору визначена погоджена ними заставна вартість предмета іпотеки у сумі 11 200 000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 «Інвест+» оспорювало договір іпотеки в судовому порядку, рішенням Апеляційного суду Волинської області від 01.09.2016 року задоволено частково апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_8, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.07.2016 року в частині задоволення позовних вимог та стягнення судового збору - скасовано, та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 «Інвест+» до ОСОБА_9, приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимг щодо предмету спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4 «ОСОБА_6 -Топ» про визнання недійсним договору іпотеки та зобов»язання вичнити дії відмовлено. В решті рішення суду в частині відмови в позові залишено без змін.

А відтак, договір іпотеки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 «Інвест+», посвідчений 23.10.2014 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_7, є чинним, оскільки невизнаний недійсним у судовому порядку.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону: у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов»язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

У разі порушення боржником основного зобов»язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Як вбачається з вимог ч. 6 ст.38 Закону України « Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, або на підставі оцінки майна суб»єктом оціночної діяльності на рівні , не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна Як зазначалось вище, у п. 1.4 договору іпотеки визначена погоджена між сторонами заставна вартість предмету іпотеки 11200000.00 грн..

Відповідно до роз»яснень п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною особою від іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки, тощо) належить виключно позивачеві (ч.1 ст. 20 ЦК, ст. ст. 3. 1 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред»явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред»явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена.

Встановивши, що рішення Залізничного районного суду м.Львова від 30.09.2015 року ОСОБА_4 «ОСОБА_6 Топ» не виконане, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 «ОСОБА_6 Топ» перед ОСОБА_2, пред»явлення ним позову до іпотекодавця ОСОБА_4 «Івест+» про звернення стягнення на предмет іпотеки, узгоджується з роз»ясненнями вищезгаданої постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Стаття 7 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов»язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов»язання.

Відповідно до п. 1.1 договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 «Інвест+», цей договір забезпечує виконання зобов»язань ОСОБА_4» Альтер-Топ» та вимог Іпотекодержателя за договором грошової позики від 23.10.2014 р. ,а також усіх додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені в майбутньому стосовно повернення отриманої суми позики, несплаченої пені, а також відшкодування збитків в повному обсязі, що спростовує доводи апелянта про те, що ОСОБА_4 «Інвест+» виступив майновим поручителем за зобов»язаннями ОСОБА_4 «Альтер Топ» перед ОСОБА_2Ю, виключно в межах суми 7000000.00 грн.

Наданий ОСОБА_4 «Івест+» протокол загальних зборів учасників ОСОБА_4 «Інвест+», на яких надано згоду відповідачу виступити майновим поручителем за зобов»язаннями ОСОБА_4 «ОСОБА_6 - Топ» лише в межах 7000000.00 грн. не спростовує висновків суду про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості ОСОБА_4 «ОСОБА_6 Топ» на суму 13809213.61 грн., яка включає суму неповернутої позики, пені та 3% річних, оскільки ні договір іпотеки, ні п.1.1. цього договору недійсними в судовому порядку не визнавалися.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що суд першої інстанції невірно визначив загальний розмір грошового зобов»язання, в межах якого ОСОБА_4 «Інвест +» виступило майновим поручителем, зважаючи на рішення Залзничного районного суду м.Львова від 30.09.2015 року, яким з ОСОБА_4 «ОСОБА_6 Топ» на користь ОСОБА_2 стягнуто 13528818.52 грн. заборгованості за договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 «ОСОБА_6 Топ».

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 до позову долучено розрахунок пені та розрахунок 3% річних, згідно з яким загальна сума пені становить 1373375.83 грн. та 3% річних становить 208810.78 грн., які розраховано станом на 15.12.2015 року.

Оскільки розмір заборгованості ОСОБА_4 «Альтер Топ» за договором позики у даній справі розраховано станом на 15.12.2015 року, то сума заборгованості, яка стягнута за рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30.09.2015 року, і сума заборгованості, яка стягнута згідно з оскаржуваним рішенням, є різними, і оскільки позивачем проведено розрахунок заборгованості за договором позики за період після ухвалення 30.09.2015 року рішення Залізничним районним судом м.Львова, такий розмір заборгованості є більшим, ніж розмір заборгованості, стягнутий згідно з рішенням Залізничного районного суду м.Львова.

Враховуючи положення ст. 99 Конституції України, ч. ч. 1, 2 ст.192 ЦК України, Закону України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», положення ст. ст. 524 та 533 ЦК України, беручи до уваги те, що п.1.1 договору грошової позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 «ОСОБА_6 Топ», передбачено отримання грошової позики в розмірі 7000000.00 грн., що еквівалентно 540540.54 дол. США, тобто, в еквіваленті до курсу долара, суму неповернутої позики вірно розраховано з врахуванням курсу долара, а відтак, розмір неповернутої позики становить 12.227.027.00 грн., що еквівалентно 540540.54 дол. США. Саме таку суму заборгованості по поверненню позичених коштів було стягнуто з ОСОБА_4 «ОСОБА_6 Топ» на користь ОСОБА_2 рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30.09.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.01.2016 року, а відтак таке набуло законної сили.

Що стосується розміру нарахованої пені та 3% річних, то пеня в розмірі 1373375.83грн.. та 3% річних в розмірі 208810.78 грн. нараховані позивачем станом на 15.12.2015 року з врахуванням положень договору грошової позики від 23.10.2014 року та ст..625 ЦК України.

З врахуванням того, що пеня та 3% річних були нараховані позивачем за період, в тому числі і після ухвалення 30.09.2015 року Залізничним районним судом м. Львова рішення про стягнення з ОСОБА_4 «ОСОБА_6 Топ» на користь ОСОБА_2 13528818.52 грн. заборгованості за договором грошової позики від 23.10.2014 року, з яких 1 238 729.64 грн. пені та 63061.88 грн. 3% річних, то розмір пені та 3% річних вже станом на 15.12.2015 року збільшився, а відтак колегія суддів погоджується з нарахуванням позивачем пені та 3% річних станом на 15.12.2015 року в розмірі: пеня - 1373375.83 грн. та 3% річних - 208810.78 грн.

За таких обставин колегія суддів погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором грошової позики від 23.10.2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 «ОСОБА_6 Топ».

Іншого розрахунку, на спростування розрахунку заборгованості за договором грошової позики від 23.10.2014 року, наданого позивачем, ні ОСОБА_4 «ОСОБА_6 Топ», ні ОСОБА_4 «Інвест+» ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, не надали, а також не надали належних та допустимих доказів на підтвердження неправильності проведеного позивачем розрахунку заборгованості за договором позики, на підтвердження повернення позичених коштів, виконання умов договору про повернення позичених коштів, дотримання ОСОБА_4 «ОСОБА_6 Топ» графіку повернення позики, та з врахуванням рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30.09.2015 року, яке набрало законної сили, суд першої інстанції вірно взяв до уваги розрахунок заборгованості, наданий позивачем.

Зазначення судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації погоджену сторонами в договорі іпотеки заставну вартість предмета іпотеки, а саме, 11200000.00 грн., не суперечить Закону України «Про іпотеку», не порушує прав ОСОБА_4 «Інвест +», оскільки оскаржуваним рішенням суду вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, якою передбачено обов»язкове проведення оцінки предмета іпотеки для його реалізації.

А відтак, дійшовши обґрунтованого висновку про укладення сторонами договору позики за умови її повернення частинами протягом періоду з 31.12.2014 року до 30.11.2016 року, встановивши невиконання позичальником зобов»язань за договором позики, передбачених п.3.1. договору грошової позики, відповідно до якого суму грошей позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві безготівковими платежами на рахунок позикодавця в строк до 30.11.2016 року у відповідності до графіку погашення, погодженого сторонами, і який є невід»ємною частиною договору, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 23.10.14 року, зареєстрованим у реєстрі під № 903, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 «Інвест+», посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_7, а саме на нерухоме майно - нежитлові приміщення будівлі « Е ( 1-2), загальною площею 650,60 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів вул. Липинського, 36, реєстраційний номер об»єкта нерухомості № 1, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 «Альтер Топ» за договором грошової позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 «Альтер Топ» 23.10.14 року, яка становить 13 809 213,61 грн., з якої : 12 227 027.00 грн. сума неповернутої позики; 1373375.83грн. пеня; 208810.78 грн. 3% річних, шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, з початковою вартістю для реалізації предмета іпотеки визначено погоджену сторонами в договорі іпотеки заставну вартість предмета іпотеки, а саме 11200000.00 грн.

Колегія суддів, з врахуванням положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку», роз»яснень п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до яких в резолютивній частині рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в обов»язковому порядку має зазначатись загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, погоджується з доводами апелянта про те, що резолютивна частина оскаржуваного рішення не відповідає зазначеним вимогам, оскільки у ній не зазначено складові загального розміру заборгованості, у зв»язку з чим оскаржуване рішення суду слід змінити, виклавши його резолютивну частину в редакції з врахуванням складових загальної суми заборгованості ОСОБА_4 «ОСОБА_6 Топ» перед ОСОБА_2, в рахунок якої звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Керуючись ст. 303, п.3 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест+» - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 червня 2016 року змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

« Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 23.10.14 року, зареєстрованим у реєстрі під № 903, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 «Інвест+», посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_7, а саме на нерухоме майно - нежитлові приміщення будівлі « Е ( 1-2), загальною площею 650,60 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів вул. Липинського, 36, реєстраційний номер об»єкта нерухомості № 1, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 «Альтер Топ» за договором грошової позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 «Альтер Топ» 23.10.14 року, яка становить 13 809 213,61 грн., з якої: 12227027.00 грн. сума неповернутої позики; 1373375.83грн. пеня; 208810.78 грн. 3% річних, шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, з початковою вартістю для реалізації предмета іпотеки визначено погоджену сторонами в договорі іпотеки заставну вартість предмета іпотеки, а саме 11200000.00 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 «Інвест+» на користь ОСОБА_2 6090 грн. судового збору».

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_10