Справа № 461/4699/15 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/530/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Богонюка М.Я., Зверхановської Л.Д.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3.,

представника Галицької районної адміністрації м.Львова

ОСОБА_4, представника ЛКП «Старий Львів» ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулась з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6, треті особи Львівське комунальне підприємство "Старий Львів", ОСОБА_7, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради про зобов"язання ОСОБА_2, ОСОБА_6 за власні кошти привести самовільно встановлені металопластикові балконні двері та три вікна у квартирі №1 на вул. Галицькій у м. Львові до автентичного вигляду.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що будинок №1 на вул. Галицькій у м. Львові перебуває у власності Львівської міської ради, на обслуговуванні ЛКП «Старий Львів» і в квартирі № 4, співвласником якої є ОСОБА_2, зі сторони фасаду було самовільно, без дозвільних документів замінено три деревяні віконні заповнення та одні деревяні двері на металопластикові, чим будинку завдано шкоду, оскільки рішенням виконкому Львівської міської ради від 09.12.2005 року «Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львова» вулицю Галицьку внесено у межі історичного ареалу міста Львова. Внаслідок неправомірних дій відповідача, ЛКП «Старий Львів» склало протокол про адміністративне правопорушення №88 від 05.05.2014 року і постановою адміністративної комісії Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №39 визнано ОСОБА_2 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 150 КУпАП, проте провадження у справі закрито, у звязку з спливом строку накладення адміністративного стягнення. А тому, позивач вважає, що ОСОБА_2 завдано шкоду будинку, який розташований у історичному ареалі м. Львова і з наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників Галицької районної адміністрації Львівської міської ради ОСОБА_4, ЛКП «Старий Львів» ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відмовляючи у задоволенні позову Галицької РА ЛМР, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України,не доведено, що квартира №4 у житловому будинку№1 по вул. Галицькій у м. Львові або житловий будинок №1 по вул. Галицькій у м. Львові в цілому, є пам»яткою культурної спадщини, що саме ОСОБА_2 в 2003 році замінено дерев»яні вікна та балконні двері на металопластикові в 2003 році на фасадній стороні житлового будинку №1 по вул. Галицькій у м. Львові, те, що позивачем не надано доказів щодо заміни вікон та дверей, які не мають автентичного вигляду, не зазначено, які саме дозвільні документи необхідні для заміни вікон та дверей.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що об»єкт культурної спадщини визначене місце, споруда, комплекс (ансамбль), їхні частини, пов»язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об»єкти (об»єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно антропогенні або створені людиною об»єкти незалежно від стану їх збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність. Пам»ятка культурної спадщини це об»єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам»яток України (далі Реєстр).

Згідно із ч.2 ст. 24 цього є Закону використання пам»ятки архітектури повинно здійснюватися у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам»ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби.

Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що пам»ятки, їхні частини, пов»язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця.

Відповідно до ч.3 ст. 47 зазначеного закону юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам»яткам, їхнім територіям (у тому числі незаконним будівництвом) зобов»язані відновити пам»ятки та їхні території, а якщо відновлення неможливе відшкодувати шкоду відповідно до закону.

Статтею 13 Закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлено, що лише із занесенням до Реєстру на об»єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам»ятки.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок №1 по вул. Галицькій у м. Львові перебуває у власності територіальної громади м. Львова та знаходиться на обслуговувані ЛКП «Старий Львів».

Судом також встановлено, що відповідачі зареєстровані та є співвласниками квартири №4 у житловому будинку №1 на вул. Галицькій у м. Львові, що підтверджується довідкою №1783, виданою 17.06.2014 року ЛКП «Старий Львів».

З протоколу №88 про адміністративне правопорушення, передбачене ст.150 КУпАП,складеного 05.05.2014 року, вбачається, що комісією ЛКП «Старий Львів» встановлено, що у 2006 році ОСОБА_2 у квартирі №4 на вул. Галицькій, 1 у м.Львові замінила дерев»яні вікна на металопластикові. У письмових поясненнях відповідач вказав, що вікна замінено у 2003 році у зв»язку з їх аварійністю.

Постановою адміністративної комісії Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №39 від 22.05.2014 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 150 КУпАП, та враховуючи сплив строку накладення адміністративного стягнення, провадження у справі закрито.

В обґрунтування позовних вимог та доводів апеляційної скарги, Галицька районна адміністрація Львівської міської ради посилалася на рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів №393 від 22.11.1988 року та рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №1311 від 09.12.2005 року «Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львова», якими, як вважає позивач, житловий будинок №1 на вулиці Галицькій у м. Львові належить до історичного ареалу м. Львова та є пам»яткою культурної спадщини.

З довідки Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 12.11.2014 року № 4-04-464, вбачається, що згідно рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 26.02.1980 року №130 «Про взяття під охорону держави споруд Львівської області, що мають наукову, історичну, містобудівельну і художню цінність» до переліку пам»яток архітектури місцевого значення включено будинок на розі пл. Ринок, 22 та вул. Галицької, 1. Тобто, вказаним рішенням у перелік споруд Львівської області, що мають наукову, історичну, містобудівельну і художню цінність віднесено житловий будинок, що знаходиться на розі пл. Ринок, 22 та вул. Галицької, 1 у м.Львові.

Зважаючи на те, що кожному житловому будинку присвоюється індивідуальний номер, віднесення до пам»яток культурної спадщини рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 26.02.1980 року №130 будинку на розі пл. Ринок, 22 та вул. Галицької, 1 у м.Львові, не доводить тверджень апелянта про те, що вищезгаданим рішенням саме житловий будинок №1 по вул. Галицькій у м. Львові включено у перелік пам»яток культурної спадщини.

У Переліку об»єктів культурної спадщини національного значення, які заносяться до Державного реєстру нерухомих пам»яток України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 року № 928, відсутні дані про включення квартири №4 житлового будинку №1 по вул. Галицькій у м.Львові чи зазначеного житлового будинку в цілому до переліку пам»яток культурної спадщини.

Тобто, Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не доведено приналежність житлового будинку до переліку пам»яток культурної спадщини.

На думку колегії суддів безпідставиними та необгрунтованми є доводи апелянта про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.12.2005 року №1311 «Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львова», згідно з яким вулиця Галицька знаходиться у межах історичного ареалу м. Львова, оскільки віднесення згаданим рішенням вулиці Галицької до історичного ареалу м. Львова за відсутності рішення уповноваженого органу про включення саме житлового №1 по вул. Галицькій у м. Львові в перелік об»єктів культурної спадщини, не є належним та достатнім доказом того, що житловий будинок №1 по вул. Галицькій є пам»яткою культурної спадщини.

Крім цього, представник Галицької районної адміністрації Львівської міської ради в суді апеляційної інстанції пояснив, що по вулиці Галицькій в м. Львові знаходиться багато житлових будинків, але не кожен із цих житлових будинків є пам»яткою культурної спадщини.

А відтак безпідставними та необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не взяв до уваги рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.12.2005 року №1311 «Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львова», оскільки у ньому не зазначено, що саме житловий будинок №1 по вул. Галицькій у м. Львові є пам»яткою культурної спадщини.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції взяв до уваги і те, що металопластикові вікна і двері були придбані за рахунок кредитних коштів, які надавалися ВАТ «Державний ощадний банк України» згідно кредитного договору від 25.04.2008 року, що надавався придбання енергозберігаючих товарів згідно з Програмою енергозбереження для бюджетної сфери і населення на 2006-2008 роки, що на думку суду свідчить про заміну вікон та дверей з дотриманням вимог чинного законодавства, оскільки органи державної влади надавали дотації згідно «Програми про енергозбереження для бюджетної сфери та населення на 2006-2008 роки».

Позивач, зазначаючи у позові про те, що заміна вікон та дверей були проведені без дозвільних документів, не зазначив, від яких державних органів і які конкретно дозвільні документи слід було отримати на заміну вікон та балконних дверей і яким нормативним актом це передбачено.

Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних доказів на підтвердження того, що замінені вікна та двері не мають автентичного вигляду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Богонюк М.Я.

ОСОБА_8