АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 686/6147/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1152/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі : головуючого - судді Марцинкевича А.М.,

суддів: Переверзєвої Н.І., Янчук Т.О.

при секретарі Дубовій М.В.

з участю: позивача та її представника

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Чорноострівської селищної ради Хмельницького району про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом та просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті своєї бабусі, ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, право власності на будинковолодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1. В обґрунтування вимог вказувала, що дане спадкове майно не було зареєстровано в передбаченому законом порядку, проте вона, як єдина спадкоємиця за законом, вступила у фактичне володіння та управління майном померлої бабусі. Оскільки, бажає отримати свідоцтво про успадкування будинку, тому просила задовольнити її позовну заяву.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 29 квітня 2016 року відмовлено у позові.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції вважає незаконним, необґрунтованим, з неповним з'ясуванням обставин справи, а висновки його суперечать чинному законодавству та порушують її майнові та процесуальні права, тому просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Звертає увагу суду, що при підготовці справи до розгляду їй не було вказано переліку усіх документів, які необхідні суду для вирішення справи, а через свою необізнаність і не

роз'яснення судом їй цих прав, не написала письмового клопотання про долучення до матеріалів справи документів, які підтверджують її родинний зв'язок з ОСОБА_2 Апелянт стверджує, що під час слухання справи в суді першої інстанції у неї були всі необхідні

_____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Карплюк О.І. Провадження 22ц/792/1152/16

Доповідач - Марцинкевич А.М. Категорія № 39

документи та вона пропонувала суду їх оглянути, проте суд не вимагав їх надання, тому і не заявляла клопотання про їх приєднання до матеріалів справи. Вважає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у досліджені доказів, які мали вирішальне значення для справи та проігнорував їх існування, тому просить визнати причину їх неподання поважною та прийняти їх до розгляду під час перегляду рішення в суді апеляційної інстанції.

Заслухавши пояснення учасника процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з наступних підстав і мотивів.

Відповідно до п.п. 1, 4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували родинні відносини між нею та ОСОБА_2, тому вимоги є необґрунтованими.

Проте, з такими висновками суду погодитись неможливо, оскільки він зроблені з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права через неповне з'ясування всіх обставин справи.

Відповідно до вимог ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 130 ЦПК України попереднє судове засідання проводиться з метою з'ясування можливості врегулювання спору до судового розгляду або забезпечення правильного та швидкого вирішення справи. Якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд: 1) уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову; 2) вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; 3) визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню; 4) з'ясовує, які докази подані чи подаються на попередньому судовому засіданні кожною стороною для обґрунтування своїх доводів чи заперечень щодо невизнаних обставин; 5) за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, вирішує питання про витребування доказів та виклик свідків, про проведення експертизи, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача, особи, яка надає правову допомогу, або про судові доручення щодо збирання доказів; 6) у невідкладних випадках проводить огляд на місці, огляд письмових і речових доказів; 7) за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, вирішує питання про вжиття заходів забезпечення позову; 8) вчиняє інші дії, необхідні для підготовки справи до судового розгляду; 9) визначає час і місце судового розгляду.

Незважаючи на те, що попереднє судове засідання не є обов'язковим (ч. 7 ст. 130 ЦПК України), суд не виконав вимоги вищевказаних норм. Зокрема, не уточнив позовних вимог щодо визнання права власності на будинок, запитавши чи є документи, які підтверджують родинні відносини, не роз'яснив, які саме документи стороні слід надати для правильного та повного з'ясування обставин справи.У процесі підготовки до розгляду справи суд не визначив факти, які необхідно встановити для вирішення спору, зокрема, факти родинних стосунків між спадкодавцями та спадкоємцями, належності будинку на праві власності спадкодавцям та які докази існують на підтвердження вказаного. Крім того, не визначився які з цих фактів визнаються сільською радою, нотаріусом, а отже не підлягають доказуванню, а які потребують цього. Невжиття судом всіх дій, необхідних для підготовки справи до судового розгляду призвело до неповного з'ясування всіх обставин справи та винесення незаконного рішення.

Апеляційним судом встановлено, що власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 була ОСОБА_2, яка згідно свідоцтва про смерть померла 09.01.2006 року (а.с.10).

У вказаному будинку разом з нею проживала її онука ОСОБА_1, 1969 року народження, яка згідно відмітки в паспорті була зареєстрована в даному будинку з 20.02.1990 року (а.с.7).

ОСОБА_1 постійно та до дня смерті ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала у вищевказаному будинку, що також підтверджується довідкою виданою Чорноострівською сільською радою (а.с.8).

Згідно доданих до апеляційної скарги документів, вбачається, що в свідоцтві про народження ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2, записана мати ОСОБА_2 (а.с.43).

В свідоцтві про народження ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, записаний батько ОСОБА_4 (а.с.44).

ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 08.07.1990 року, і після розірвання шлюбу, 13.10.2009 року, залишила прізвище ОСОБА_1 (а.с.41,42).

З аналізу даних документів, прослідковується родинний зв'язок між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Згідно свідоцтва про забудову садиби в населених пунктах Української РСР забудовнику ОСОБА_2 дозволена забудова будинку в с.Рідкодуби, рішенням виконкому Хмельницької районної Ради депутатів трудящих від 28.06.1973 року № 181-а та затверджено план забудови садиби (а.с. 50,51).

Згідно відповіді Хмельницької районної державної нотаріальної контори вих. № 507/02-14 від 19.02.2016 року вбачається, що Хмельницької районної державної нотаріальної контори немає можливості видати свідоцтво про право на спадщину за законом на права власності житлового будинку за АДРЕСА_1, який залишився після смерті ОСОБА_2, оскільки, право власності на даний будинок не зареєстровано (а.с. 9).

03.03.2009 року позивачці було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2, яка залишила спадкове майно, яке складається із земельної ділянки, площею 1.53 гектара з кадастровим номером НОМЕР_1, майнового паю, грошових внесків з усіма процентами і компенсаціями, рахунки, компенсаційний рахунок, своїй внучці ОСОБА_1 (а.с. 45,46).

Що стосується домоволодіння, яке залишилось у спадщину після смерті бабусі, то нотаріус відмовив позивачці в оформленні спадкових прав у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього, тому ОСОБА_1 в судовому порядку просить визнати права власності на спадкове майно.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Так, відповідно до ч.ч.3,4 ст.1268 ЦК України слідує, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив відмову від неї.

Із витягу з витребуваної копії спадкової справи №390-2006, відкритої після смерті ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 наявний заповіт ОСОБА_2, яка на ім'я ОСОБА_1 заповіла, на випадок своєї смерті, все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй було належало на день смерті, і на що вона за законом мала право. Крім того, в даних документах міститься заява від ОСОБА_1, якою вона прийняла всю спадщину після смерті ОСОБА_2, відмови від прийняття спадщини немає.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Під час слухання справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що план на будівництво та свідоцтво про забудову садиби по АДРЕСА_1 було видано 23.07. 1973 році. З відомостей з по господарської книги вбачається, що будівництво будинку було завершено у 1976 році.

Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

З матеріалів справи вбачається в Положенні про свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, щодо надання дозволу на будівництво житлового будинку ОСОБА_2 ,в с.Рідкодуби Хмельницького району, в п. 2 зазначено, що свідоцтво дає право проводити будівництво за затвердженим проектом на ділянці і в обсязі що зазначено у свідоцтві. Пунктом 8 даного Положення вказано, що свідоцтво є документом, що посвідчує право особистої власності на будівлі (а.с.53-зворот).

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого 29.02.2016 року, замовнику технічної інвентаризації, ОСОБА_1, та згідно висновку Хмельницького бюро технічної інвентаризації від 24.03.2016 року встановлено, що домоволодіння, яке знаходиться по вище вказаній адресі, складається з цегляного одноповерхового житлового будинку, загальною площею 74,8 кв. м., житловою площею 48,3 кв.м., літньої кухні, хліва , гаража, погріба (а.с. 54-58).

З урахуванням вищевказаних норм права, вчасного звернення позивачки до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, доведення факту фактичного прийняття нею спірного домоволодіння у спадок після смерті баби, яка не оформила своїх прав на будинковолодіння, доведеністю набуття права власності на вказане майно ОСОБА_2 відповідно до норм, які діяли станом на час його будівництва, відмови нотаріуса в оформленні спадкових прав, не заперечення щодо задоволення позову відповідачем, що не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, є всі підстави для захисту невизнаних прав ОСОБА_1 та задоволення позову про визнання права власності за нею на будинок у порядку спадкування після смерті ОСОБА_2

Колегія суддів приходить до висновок, що у випадку, коли житловий будинок або інше домоволодіння було збудовано в установленому порядку, із додержанням відповідних вимог до вказаного періоду, право власності на нього входить до складу спадщини незалежно від наявності державної реєстрації цього об'єкта. При цьому не має значення, що у подальшому законами та іншими нормативно-правовими актами, чинними на час відкриття спадщини і пізніше, була запроваджена обов'язковість державної реєстрації будинків та прав на них.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з цим, воно підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити .

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на цегляний одноповерхий житловий будинок, загальною площею 74,8 кв. м., житловою площею 48,3 кв.м., літню кухню, хлів, гараж, погріб, що розташовані по АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті баби ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в селі Рідкодуби Хмельцького району Хмельницької області.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді:/підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.М.Марцинкевич