Номер провадження: 22-ц/785/3647/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Процик М.В., Сєвєрова Є.С.,

при секретарі судового засідання Сідлецька Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.03.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

30.11.2015 року ОСОБА_2 звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням. Просила визнати ОСОБА_3 такою, яка втратила прав користування будинком № 74 по вул. Трухінова в с. Шабо, Білгород-Дністровського району Одеської області. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 01.04.2014 року відповідачка не проживає в її будинку, але не знялася з реєстрації в ньому. Реєстрація відповідачки в будинку перешкоджає ОСОБА_2 в праві розпорядження останнім. Крім цього, вона змушена сплачувати комунальні послуги також і на відповідачку (а.с. 1-2).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.03.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено (а.с. 42).

29.03.2016 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.03.2016 року. Апелянт вважає рішення незаконним та необгрунтованним, проголошеним з суттєвими порушеннями норм матеріального та процесуального права, що призвело до відмови в доступі до правосуддя при наявному посяганні на нерухоме майно у злочинний спосіб. В обґрунтування апелянт посилалася на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено представлені позивачем докази, у звязку з чим суд дійшов передчасних висновків про безпідставність позовних вимог. Зокрема, суду був представлений Акт обстеження побутових умов проживання від 25.11.2015 року, складений у складі трьох осіб, щодо якого судом першої інстанції взагалі не було надано оцінки (а.с. 46-47).

В судовому засіданні апелянт підтримала апеляційну скаргу. Пояснила, що відповідачка по справі є колишньою дружиною її онука, певний час вони мешкали разом, проте зараз ніхто з них не мешкає та не користується жилою площею. Вказала, що відповідачка можливо мешкає у своїх батьків за адресою: с. Карналіївка, Білгород-Дністровського району Одеської області, вул. Тітова, 58 проте точних відомостей вона не має. Її онука в звязку з працевлаштуванням в мю. Одесі, також вибув з її житла.

Відповідачка в судові засідання не зявлялась, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином за адресою реєстрації батьків, про що свідчать поштові повідомлення приєднані до матеріалів справи (а.с. 72, 84). У відповідності з вимогами ч.2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення позивачки, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що всупереч положенням ст. 60 ЦПК України, позивачка не надала суду жодних належних доказів, які б дійсно підтвердили з якого часу відповідачка не проживає в жилому приміщення без поважних причин, а також чи не переривався перебіг строку тимчасової відсутності. Так як позивачкою не було надано доказів, які підтверджують факт відсутності відповідачки у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад шести місяців, з яких підстав суд вважав би вимоги обґрунтованими, тому суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог. При цьому суд першої інстанції посилався на ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи справу по суті суд першої інстанції невірно оцінку кваліфікував спірні правовідносини, невірно оцінив обставини справи, невірно застосував норми матеріального права, що згідно з п.п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та прийнята по справі нового рішення про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідачка по справі ОСОБА_3 є дружиною онуки позивачки ОСОБА_4, які, як вбачається з заочного рішенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 23.02.2015 року по справі № 495/9680/14-ц уклали шлюб. Разом з тим, право користування спірним житлом онука ОСОБА_4 набув до реєстрації шлюбу з відповідачки на підставі безстрокового договору піднайму (найму) від 01.09.2010 року (а.с. 13), який, як вбачається з матеріалів справи, було укладено між ОСОБА_2 (позивачкою) та ОСОБА_4. Останній зареєстрував своє місце проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 01.09.2010 р. про що свідчить копія будинкової книги приєднаної до матеріалів справи (а.с. 6-7).

Як вбачається з копії домової книги 13.06.2013 року в спірному будинку була зареєстрована ОСОБА_3. В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що остання дійсно певний час з її онукою проживала в її будинку, проте після припинення з ним шлюбних відносин виїхала до своїх батьків за адресою: с. Карналіївка, Білгород-Дністровського району Одеської області, вул. Тітова, 58.

Надаючи кваліфікацію спірним правовідносинам колегія суддів виходить з того, що питання щодо позбавлення права користуванням житлом регулюється положеннями ст. 405 ЦК України, а саме відповідно до ч. 3 вказаної статті член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як розяснив Конституційний Суд України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї"), а саме пунктом 6 стосовно поняття "член сім'ї" Конституційний Суд України виходить з об'єктивної відмінності його змісту залежно від галузі законодавства. Так, відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Виходячи з зібраних по справі доказів ОСОБА_3 набула права користування спірною житловою площею як член сімї ОСОБА_4, який виступає в статусі наймача даного будинку. Відповідно до ст. 158 ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Вказані правовідносини можуть регламентуватись ЦК України, у разі якщо вони б мали оплатний характер (ст. 810). Позивачка пояснила суду про безоплатний характер користування, а тому вирішення спору здійснюється за ЖК УРСР. Згідно зі ст. 160 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Як зазначається в ст. 163 ЖК УРСР у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу, а саме згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Виходячи з цього, на підставі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Щодо посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено представлені позивачем докази, а також, не було надано оцінки акту обстеження побутових умов проживання від 25.11.2015 року, складеного у складі трьох осіб (а.с. 46-47) колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Пленум Верховного суду України у своїй постанові від 12.06.2009 року № 5 пунктом 9 розяснив, що у позивача суд повинен зясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги). Так як предметом даного спору виступає вимога позивача позбавити права користування житлом ОСОБА_3, відповідно до матеріалів справи підставою зазначається наявність факту реєстрації у спірному будинку, але відсутність фактичного проживання відповідачки. Крім цього, в зазначеній постанові вказується, що з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені під час судового розгляду вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином, позивачка повинна була надати докази суду, які б свідчили про правомірність її вимог.

Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїм вимог позивачка подала до суду першої інстанції свідоцтво про право власності на спірний будинок (а.с. 4), домову книгу, яка свідчить про зареєстрованих осіб в даному будинку (а.с. 5-7), технічний паспорт на садибний житловий будинок (а.с. 8-11), акт обстеження побутових умов проживання (а.с. 12). Саме акт обстеження побутових умов проживання не був врахований судом першої інстанції при ухваленні рішення. Відповідно до нього ОСОБА_2 за адресою вул. Трухінова № 74, с. Шабо, Білгород-Дністровського району, Одеської області проживає одна. В свою чергу ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 в будинковій книзі прописана, але з 01.04.2014 року в даному помешканні не проживає та виписуватися з будинкової книги не бажає. Зазначений акт спростований не був, тому є всі підстави вважати його належним та допустимим доказом по справі. Крім цього, факт не проживання за спірною адресою підтверджує неприйнята відповідачкою кореспонденція за адресою спірного будинку (а.с. 40). У сукупності з поясненнями позивачки вони не спростовані, і при цьому таке спростування повинно здійснюватись не судом, а відповідачем по справі (ст.ст. 10, 11 ЦПК України)

Таким чином, оскільки, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу частково, скасовує рішення суду приймає нове рішення про задоволення позовних вимог на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.03.2016 року задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.03.2016 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком № 74 по вул.Трухінова в с. Шабо в Білгород-Дністровському районі Одеської області.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Одеської області

ОСОБА_5

ОСОБА_6