Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 331/8575/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/778/2074/16 Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

за участю секретаря: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4

на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2016 року по справі

за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, процентів та пені за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, процентів та пені за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 23 липня 2015 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики №б/н від 23 липня 2015 року, за яким відповідач отримав від нього грошові кошти в розмірі 201730 грн. строком на три місяці до 23 жовтня 2015 року за сплатою відсотків за користування позикою в розмірі 24% річних.

На підтвердження отримання коштів ОСОБА_3 надав йому розписку.

На день подання позову відповідач грошові кошти не повернув, на усні звернення з вимогою про повернення коштів не реагує.

Вважає, що відповідач повинен сплатити йому 201730 грн. позики, 4642,55 грн. відсотків за користування позикою за період з 24 жовтня 2015 року по 27 листопада 2015 року, а також 70605,50 грн. пені за період прострочення з 24 жовтня 2015 року по 27 листопада 2015 року.

На підставі зазначеного просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 201730 грн. позики, 4642,55 грн. відсотків за користування позикою, 70605,50 грн. пені за прострочення повернення позики, судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суму боргу за договором позики від 23 липня 2015 року в розмірі 201 730 гривень 00 копійок, проценти в сумі 4 642 гривні 55 копійок, пеню в розмірі 70 605 гривень 50 копійок, судовий збір в сумі 2 769 гривень 79 копійок.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що надана ОСОБА_5 розписка не є підтвердженням отримання коштів за договором позики, вона не містить посилання на договір та на реквізити, визначені в п.2.2. договору , на момент подання позову в нього не виник обов'язок повернення коштів,оскільки в розписці не зазначено строк виконання зобов'язання.,

На підставі зазначеного просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене рішення відповідає вимогам ст.ст.213,214 ЦПК України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав, грошові кошти, отримані 23 липня 2015 року за укладеним з позивачем договором позики, в установлений строк не повернув, правовими наслідками чого відповідно до ст. ст. 1046, 1047, ч. 1 ст. 1049, ст. 1051 ЦК України та умов договору є стягнення з нього суми боргу 201730 грн., процентів за користування коштами та пені за порушення строку виконання зобов'язань.

Фактичні обставини встановлені судом повно та об'єктивно, підтверджуються матеріалами справи, спір вирішено у відповідності до вимог матеріального права, які регулюють правовідносини сторін.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 статті 611 Цивільного кодексу України

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошима встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 64 ЦПК України установлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Суд, вирішуючи спір, встановив, що ОСОБА_3 є боржником, а ОСОБА_5 - кредитором, і визнав, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, які регулюються ст.ст.1046,1047,1049,1050 ЦК України. Для визначення факту укладення договору та його юридичної природи, умов договору суд дослідив письмовий договір позики від 23.07.2015р., розписку від 23.07.2015 р., яким оцінку дав відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

У відповідності до ст.ст.64,138 ЦПК України оригінали договору та розписки після дослідження судом повернуті позивачу, а засвідчені суддею копії приєднані до матеріалів справи ( а.с.4,5,6 ).

Із матеріалів справи вбачається, що 23 липня 2015 року сторони уклали в письмовій формі та підписали договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 передає ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 201730 грн. зі сплатою 24 % річних на термін три місяця, а позичальник зобов'язався своєчасно повернути кредит і сплатити проценти за користування ним (а.с. 4,5 ). Згідно п. 2.2 позичальник в момент отримання грошових коштів зобов'язується власноручно скласти та передати позикодавцю відповідну розписку і датою надання позики вважається дата складання розписки ( п.2.2 договору позики).

Відповідно до власноручно написаної ОСОБА_3 розписки від 23 липня 2015 року та особисто ним підписаної ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 201730 грн., що відповідає сумі, зазначеній в п.11. договору позики від 23 липня 2015 ( а.с.6 ).

Такі умови укладеної між сторонами угоди відповідають умовам договору позики і є належною підставою у розумінні норм ст.11 Цивільного Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що в розписці від 23.07.2015 р. не зазначено, що вона стосується договору позики від 23.07.2015 р., та про недоведеність отримання ним коштів у борг саме на умовах договору, ґрунтуються на формальних міркуваннях та не підтверджені належними доказами.

Так, фраза у розписці від 23.07.2015 р. «Я, ОСОБА_3 (рік народження, дані паспорту, номер ідентифікаційного коду, адреса місця проживання) отримав …» свідчить про закінчену дію, тобто отримання на час написання розписки грошових коштів в сумі 201730 грн.

Наявність будь-яких інших зобов'язань між сторонами відповідачем не доведено, а судом не встановлено, договір позики позичальником не оспорювався, сторони договір не розривали. Тому доводи відповідача про те,що складанням розписки сторонами були оформлені інші правовідносини, судом обґрунтовано визнані такими, що не відповідають встановленим обставинам та наявним у справі доказам.

Відповідно до положень ст.204 ЦК України про презумпцію правомірності правочину, ст.ст. 1047,1051 ЦК України, ст.ст.57,58,59 ЦПК України суд обґрунтовано виходив з того, що договір позики від 23 липня 2015 року, розписка ОСОБА_3 від 23.07.2015 р. є належним підтвердженням укладення між сторонами договору позики та його умов.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Оригінали боргових документів знаходяться в позикодавця.

На факт виконання боргових зобов'язань відповідач не посилався та відповідно на його підтвердження доказів не надавав.

Оскільки у визначений договором строк, до 23 жовтня 2015 року, позичальник своїх договірних зобов'язань не виконав, суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України стягнув заборгованість, загальний розмір якої та її складові розраховані позикодавцем відповідно до п.1.1, п.3.1, п.4.2. договору позики. Заборгованість стягнута в межах заявлених позовних вимог. Щодо розрахунків апеляційна скарга доводів не містить.

Заяву про зменшення пені відповідач не подавав та не посилався на обставини, які б давали підстави для застосування ч.3 ст.551 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: