Ухвала

іменем україни

27 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

ПаріновоїІ.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 05 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами від 13 лютого 2007 року № 0 та від 26 липня 2007 року № 0 у розмірі 2 001 253 грн 79 коп. звернути стягнення

на предмет іпотеки, а саме: нежитлове приміщення загальною площею 272,0 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві приватної власності ОСОБА_3, встановивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, та стягнути судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 13 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику ОСОБА_3 кредит у сумі 232 тис. доларів США зі сплатою відсотків, інших платежів відповідно до умов договору. Крім того, 26 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого остання отримала кредит у сумі 65 тис. доларів США зі сплатою відсотків, інших платежів відповідно до умов договору. Терміни повернення кредитних коштів установлені у графіку погашення кредиту згідно з додатком № 1 до договорів, але в будь-якому випадку не пізніше 13 лютого 2018 року. На забезпечення виконання позичальником умов кредитних договорів 13 лютого 2007 року та 26 липня 2007 року між тими самими сторонами було укладено договори іпотеки, відповідно до яких позичальник - іпотекодавець - передав банку в іпотеку нежитлове приміщення літ. «А-5» загальною площею 272,0 кв. м, яке розташоване на першому поверсі будівлі за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку з невиконанням належним чином позичальником взятих за договорами зобов'язань утворилася заборгованість, що стало підставою для звернення ПАТ «УкрСиббанк» до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості. Так, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого 2011 року стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за вищевказаними кредитними договорами у розмірі 2 001 253 грн 79 коп. У подальшому 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договори відступлення права вимоги і факторингу, відповідно до яких останнє набуло право вимоги за вищевказаними кредитними й іпотечними договорами. Тому позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами від 13 лютого 2007 року № 0 та від 26 липня 2007 року № 0 у розмірі 2 001 253 грн 79 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 05 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, на якому наполягав відповідач при зверненні у грудні 2014 року до суду з цим позовом, при цьому суд керувався ст. ст. 257, 264, 266, ч. 3 ст. 267 ЦК України.

На обґрунтування такого висновку суд зазначив, що право позивача на стягнення заборгованості за вищевказаними договорами виникло з моменту набрання рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого 2011 року законної сили, тобто з 03 березня 2011 року, тому саме з цього часу у кредитора виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Із вказаними висновками погодився апеляційний суд та, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що зі зверненням у березні 2010 року до суду із позовом до боржника та поручителя про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості банком змінено кінцевий строк виконання основного зобов'язання замість 13 лютого 2018 року, що визначено кредитними договорами відповідно до положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

При цьому суд зазначив, що оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора, до позивача перейшло право вимоги до особи боржника, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня, коли позивачу стало відомо або повинно бути відомо про порушення його прав.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що суб'єктивне право звернення стягнення на предмет іпотеки ТОВ «Кей-Колект» втратило з моменту спливу строку позовної давності для пред'явлення позову до суду.

Однак із вказаними висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У ст. 526 ЦК України наведено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.

Отже, із настанням обставин, наведених у ст. 17 Закону України «Про іпотеку», припиняється суб'єктивне право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-153цс14, сам факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником.

Аналогічне положення відображено й у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-213цс15, згідно з якою, ураховуючи, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), то у кредитора за договором залишається право вимоги до боржника, а боржник не звільняється від обов'язку розрахуватися з кредитором, відповідне право вимоги залишається навіть після спливу строку договору.

Проте, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд усупереч вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: не дослідив питання про те, чи припинено основне зобов'язання виконанням, проведеним належним чином, тобто, чи виконані вищевказані судові рішення про стягнення кредитної заборгованості станом на час розгляду цієї справи у суді.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, у результаті чого помилково залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України у достатньому обсязі не визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 05 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак