У х в а л а

іменем україни

08 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В.,Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою № АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є власником вказаної вище квартири, у якій з вересня 2000 року прописана його невістка ОСОБА_5 та з червня 2001 року його син ОСОБА_4

Вказав, що відповідачі понад три роки без поважних причин не проживають у вказаній квартирі, а оскільки він є її власником, реєстрація відповідачів порушує його права.

З огляду на вказане просив позовні вимоги задовольнити.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2014 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилою площею у буд. АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2014 року в частині визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилою площею у буд. АДРЕСА_1, скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідачі без поважних причин більше одного року не проживають у спірному приміщенні, що підтверджено у судовому засіданні показами свідків, а тому наявні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_5 та відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, врахував заяву, подану в 2000 році позивачем до паспортної служби про зобов'язання надати ОСОБА_5 право проживання та прописки у належній йому на праві особистої власності частини домоволодіння, у зв'язку із чим суд дійшов висновку, що положення ст. 405 ЦК України до цих правовідносин застосовуватися не можуть, оскільки відповідачка не є членом сім'ї власника житла, а право на проживання набула на підставі правочину.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 був власником 3/32 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 06 вересня 2000 року (а. с. 13).

Згідно із довідкою Ф-1, виданою станом на 03 листопада 2014 року, на житловій площі 23,8 кв. м у будинку АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3, зареєстровані, проте не проживають: невістка ОСОБА_5 та син ОСОБА_4 (а. с. 25).

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що 07 вересня 2000 року позивач надав на адресу паспортної служби нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої зобов'язався надати ОСОБА_5 право проживання та прописки в належній йому на праві особистої власності частині домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 95).

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що право ОСОБА_5 на вселення та на користування житловою площею виникло на підставі одностороннього правочину відповідно до ст. 202 ЦК України, а тому відсутні підстави для застосування положень ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі понад три роки; відсутність їхніх речей у приміщенні підтвердили свідки, допитані у судовому засіданні.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка посилалася на те, що у 2014 році позивачем було змінено замки на вхідних дверях квартири, у зв'язку із чим вона була позбавлена права користування спірним житлом.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційним судом належним чином не перевірено доводи, на які посилалися сторони на підтвердження та заперечення своїх вимог, фактичні обставини справи не встановлено, а поданим доказам, які є у справі, належної правової оцінки не надано; при цьому висновок апеляційного суду про незастосування до цих правовідносин вимог ст. 405 ЦК України є помилковим.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, неповноту перевірки законності і обґрунтованості рішення місцевого суду, порушення норм процесуального права, що у свою чергу призвело до неправильного вирішення спору.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

Л.М. Мазур

В.А.Нагорняк

Т.О. Писана