АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/790/3480/16 Головуючий 1 інстанції -
Категорія: договірні Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді : Швецової Л.А.,

Суддів: Малінської С.М., Бровченка І.О.,

За участі секретаря: Єрьоменко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року

у справі за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. В обгрунтування позову вказала, що 03.06.2015 р. між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено Договір про надання інформаційних послуг б/н з приводу пошуку нерухомості (квартири) для придбання останньою у власність, при цьому, ОСОБА_2 зобовязалась оплатити виконавцю зазначену послугу (п.1.1) в розмірі 5% від вартості обєкта нерухомого майна (п.3.4). 03.06.2015 р. виконавцем (Позивачем) знайдений обєкт нерухомості, якій продавався ОСОБА_4, ОСОБА_5- квартира АДРЕСА_1, вартість якого визначена у 556 500 гр.; квартира була надана відповідачу для огляду, нею оглянута 03.06.2015 р. та у той же день між ОСОБА_2 та продавцями укладений Договір авансу та оплаті послуг. В подальшому, відповідач, не повідомивши Виконавця послуг, таємно від позивача, 17.06.2015 р. уклала Договір купівлі-продажу зазначеної квартири, при цьому, винагороди в розмірі 15750 гр. не оплатила; будь-яких претензій щодо не надання послуг, або неналежного виконання умов укладеного Договору не заявила.

Тому,посилаючись на вимоги ст. 526, 530, 527, 548-549 ЦК України просила стягнути на користь позивача суму винагороди та штрафу згідно п.п.4.3, а також відшкодувати понесені судові витрати за сплату судового збору.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_3 15750 гр. в рахунок заборгованості, 1725 грн. штраф по Договору про надання послуг від 03.06.2015 р. та 487 гр.20 коп. в рахунок сплаченого судового збору.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року та в позові ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначила, що суд першої інстанції відмовив в клопотанні про виклик свідків, свідчення яких мали велике значення для прийняття рішення по справі.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що сторонами були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія знаходить, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в судове засідання не було надано належних та допустимих доказів на обґрунтування того, що укладенням оскаржуваних договорів порушені права позивача.

З таким висновком суду, судова колегія погоджується з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлені наступні фактичні обставини по справі.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення зобовязання є договір або інший правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона виконавець, зобовязується за завданням іншої сторони ( замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інакше не встановлено договором.

03.06.2015 р. між ФОП ОСОБА_3 та відповідачем (замовник) укладено Договір про надання інформаційних послуг б/н з приводу пошуку нерухомості (квартири) для придбання у власність.

Відповідач зобовязалась оплатити виконавцю зазначену послугу (п.1.1, 2.2.1) в розмірі 5% від вартості обєкта нерухомого майна.

Згідно ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану послугу в розмірі, в строки та в порядку, що встановлені договором. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобовязаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач не заперечувала того факту, що договір з позивачем нею був укладений 03.06.2015 року. З вказаним договором вона була ознайомлена та підписала особисто, не заперечувала стосовно його умов. Крім цього ОСОБА_2 пояснила, що 12 травня 2016 року нею був укладений договір про надання інфомаційно-консультативних послуг з АН « Татьяна» і саме вказаній фірмі вона повинна була сплачувати кошти за надані інформаційні послуги по пошуку квартири.

Статтею 629 ЦК України щодо встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

ОСОБА_2 пояснила, що спірний договір в судовому порядку недійсним не визнаний, з заявою до правоохоронних органів, стосовно шахрайських дій з боку позивача, відповідач не зверталася.

Відповідно до ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За приписом ч.2 ст.207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій

Згідно із ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а також якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судова колегія погоджується з висновком районного суду стосовно стягнення суми заборгованості за договором про надання послуг від 03.06.2015 року, оскільки в судовому порядку спірний договір не визнаний є недійсним або нікчемними,так як волевиявлення позивача було вільним, умови договору не суперечать вимогам діючого законодавства. Також ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечувала, що вказаний договір вона уважно прочитала.

До як першої та і апеляційної інстанції відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при укладенні договору були порушені вимоги ЦК та Закону України « Про захист прав споживачів».

Суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини по справі, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінив докази, які були досліджені в судовому засіданні і дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення цивільного права є результатом протиправних дій порушника, внаслідок чого воно зазнало зменшення або ліквідації, що позбавляє його носія можливості здійснити, реалізувати це право повністю або частково.

При цьому, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 10 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи.

Сторони зобовязані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обгрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.60 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Відповідач будь яких доказів, які б спростовували висновки суду - не надала.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: