Справа № 462/7827/15 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/5779/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючий суддя Шумська Н.Л.

судді: Цяцяк Р.П, ОСОБА_2

секретар Бадівська Н.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Прокуратури Львівської області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Львівської області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області про зняття арешту, усунення перешкод у здійсненні права власності та зобовязання Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області зняти з обліку транспортний засіб «MAN 3870» 2000 р.в., державний реєстраційний номер НОМЕР_1,-

ВСТАНОВИЛА :

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права власності шляхом звільнення з-під арешту належного їй автомобіля марки «MAN3870» 2000 р.в., державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Зобовязано Регіональний сервісний центр МВС у Львівській області зняти з обліку транспортний засіб «MAN3870» 2000 р.в., державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив заступник прокурора Львівської області О.Русецький. Уважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаргу мотивує тим, що за результатами розслідування кримінальної справи №181-0311, 20.02.2012 року слідчим СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_4 винесено постанову про заборону на проведення реєстраційних дій транспортних засобів, які були предметами злочину. З матеріалів кримінальної справи за фактом шахрайства, вчиненого невстановленими особами в особливо великих розмірах, підроблення документів та використання невстановленими особами завідомо підроблених документів за ознаками ст. 190 ч.4, 358 ч.ч.1, 3 КК України, якій присвоєно №181-0062, вбачається, що по справі проводиться досудове розслідування, постанова слідчого у передбаченому законом порядку не скасована, є чинною, заявниця ОСОБА_3 визнана потерпілою у кримінальній справі, тому рішення суду про звільнення з-під арешту автомобіля та накладення зобов»язання Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області зняти з обліку т/з МАН 3870 д.н. НОМЕР_1 незаконне і підлягає скасуванню.

Відповідно до абз. 3 п.1 постанови ВССУ №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» за наявності кримінального провадження, з метою захисту свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності, власник чи інший володілець вправі звернутись до суду в загальному порядку, та після підтвердження цього права, така особа як і титульний власник майна, в тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обовязків чи законних інтересів в порядку передбаченому в ст.ст. 174, 539 КПК України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. Вказане свідчить про те, що у разі якщо потреби в підтвердженні права власності на майно немає, то питання щодо звільнення такого майна з-під арешту повинно вирішуватись в порядку кримінального судочинства. Також в абз. 4 п.1 визначено, що згідно з п.9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК питання зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Доказів звернення до слідчого в порядку вимог КПК ( в редакції 1960 року) позивачкою в ході розгляду вказаної справи надано не було. За вказаних обставин, суд відповідно до ст. 205 ЦПК України мав винести ухвалу про закриття провадження у вказаній справі. Окрім цього, прокуратура Львівської області є неналежним відповідачем у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, з»ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, враховуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів знаходить підстави, передбачені ч.1ст.309 ЦПК, для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у позові повністю.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та ухвалюючи рішення про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення з-під арешту належного їй автомобіля марки МАN 3870 2000 року випуску, д.н. НОМЕР_2, суд першої інстанції виходив з того, що накладення заборони на цей ТЗ є протиправним та порушує право власності позивача.

Однак, до такого висновку суд прийшов помилково, без дотримання вимог законності та обґрунтованості рішення суду, з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи.

Кожна особа, відповідно до ч.1ст.3 ЦПК, має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з позовної заяви, позивач ОСОБА_3 про захист порушеного права власності первинно звернулась до структурного підрозділу прокуратури Львівської області та до структурного підрозділу УМВСУ у Львівській області. Із мотивів позовної заяви видно, що порушення права власності позивач пов»язує з винесенням постанови посадовою особою слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області ОСОБА_5

Відповідно до роз»ясень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ від 03.0е6.2016року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, повязані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обовязків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідачами в справі, як роз»яснив Пленум, є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року№2677-VI) (далі Закон про виконавче провадження).

У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

Позови про зняття арешту з майна можуть бути предявлені, зокрема, коли накладено арешт на майно з метою забезпечення можливої конфіскації майна.

Разом із тим згідно зі статтею 465 Митного кодексу України конфіскація майна, яке є безпосереднім обєктом порушення митних правил, застосовується незалежно від того, чи є це майно власністю особи, яка вчинила адміністративне правопорушення.

У звязку з цим позови власників чи володільців такого майна про зняття арешту з майна можуть бути задоволені лише у тому разі, коли постановою відповідних органів буде встановлено, що особа, яка вчинила адміністративне митне правопорушення, заволоділа майном протиправним шляхом. Захист прав власника або володільця в інших випадках можливий шляхом стягнення збитків з особи, визнаної в установленому законом порядку винною в адміністративному митному правопорушенні.

Враховуючи роз»яснення Пленуму ВССУ, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки постанову про заборону проведення державної реєстрації ТЗ позивача було винесено у час дії КПК 1960року, у спірних правовідносинах належало застосовувати норми колишнього КПК, в межах передбачених законом.

Відповідно до глави 22 ст.234 КПК України, який діяв на той час, дії слідчого можуть бути оскаржені прокуророві як безпосередньо, так і через слідчого. Скарги можуть бути як письмові, так і усні. Усні скарги прокурор або слідчий заносить до протоколу. Слідчий зобов'язаний протягом доби направити прокуророві скаргу, що надійшла до нього, разом із своїми поясненнями. Подача скарги не зупиняє виконання дії, яка оскаржується, коли це не визнає за потрібне слідчий або прокурор. Дії слідчого можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до ст.236 КПК, до суду у порядку КПК також передбачалось оскарження дій прокурора.

Однак позивач, як потерпіла у кримінальній справі та власник майна своїм правом не скористалась, не оскаржила до суду постанову слідчого. Відтак її доводи щодо незаконності постанови колегія вважає необґрунтованими, а висновки суду першої інстанції про незаконність постанови про заборону зняття з реєстрації ТЗ такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам закону, тому свідчать про порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст.3,4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Пленум ВССУ у 9 постанови від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» наголошує на обов»язку суду, ухвалюючи рішення згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, на які посилалися особи, які беруть участь у справі. У звязку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні предявленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підстави (обставини, якими обґрунтовувались вимоги) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

Однак, суд першої інстанції не дав оцінки правовідношенню сторін, зважаючи на склад відповідачів, не звернув уваги, що у позивача не виникло з жодним із відповідачів спору про право власності, що свідчить про порушення норм процесуального права. Судом не дано правової оцінки змісту позовних вимог, які фактично зводяться до оскарження дій прокуратури Львівської області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, якими було відмовлено позивачу у скасування накладеної заборони на вчинення дій із зняття з реєстрації цього ТЗ.

До участі у справі не залучено фіскальну службу, повноваження якої пов»язані із перевіркою правильності сплати податку при первинній реєстрації ТЗ позивача. Саме фіскальна служба є належним відповідачем у справі, зважаючи на підстави та мотиви постанови про накладення заборони державної реєстрації ТЗ, винесеною з метою запобігання вчинення злочину та забезпечення можливого виконання судового рішення у кримінальній справі.

Окрім того, суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність між позовними вимогами та змістом постанови слідчого, якою не накладалось арешту на майно позивача. Арешту майна позивача здійснено не було, вона продовжувала вільно володіти та користуватись транспортним засобом, з обмеженням права зняття з реєстрації транспортних засобів. Однак такі обмеження не визнані у передбаченому законом порядку незаконними чи протиправними.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення покликається на сталу судову практику, зокрема рішення Верховного Суду України у справі №6-26 цс 13, однак тлумачить її неправильно. Суд не звернув уваги, що відповідачем у аналізованій справі виступає податкова (фіскальна) служба, а вимога стосується звільнення нерухомого майна з-під арешту та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна.

У мотивувальній частині постанови зазначено, що в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Саме до цього зводяться розяснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6 в редакції від 30 червня 1978 року № 5.

Правова позиція - вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна.

Фактично, як видно з позовної заяви (а.с.3) позивач доводить, що накладення заборони на належний їй транспортний засіб є протиправним та порушує її право власності. Таким чином, порушене право позивач пов»язує із незаконністю дій посадової особи у кримінальному провадженні, що порушує її право власності. А тому належним способом захисту її порушеного права було оскарження дій (постанови) слідчого до суду, як це передбачалось ст. 234 КПК. Таке право позивача не втрачено на даний час, оскільки кримінальне провадження здійснюється і на даний час.

Як видно з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 постановою ст. слідчого СУ ГУ МВСУ у Львівській області Гелецького В.І. від 05.10.2012року визнана потерпілою по кримінальній справі.

У порядку, передбаченому діючим на той час КПК ОСОБА_3 зверталась до прокуратури Львівської області, ГУМВСУ у Львівській області, слідчого відділу Залізничного РВ ЛМУ ГУМВСУ про скасування заборони, накладеної слідчим, однак їй було відмовлено.

Зокрема, у мотивах відмови йдеться про те, що заборона, накладена слідчим у кримінальному провадженні, відповідно до вимог КПК 1960року та діючого на даний час скасовується одночасно з ухваленням судового рішення по кримінальній справі, а також у випадках закриття кримінального провадження.

Судом першої інстанції задоволено вимогу позивача та зобов»язано Регіональний сервісний центр МВС у Львівській області зняти обліку ТЗ позивача ОСОБА_6 управління ОСОБА_7 України не встановивши наявність спору між позивачем та цим державним органом, чи було відмовлено позивачу у вчиненні такої дії центром, що свідчить про порушення диспозитивності розгляду справи та недотримання повноти з»ясування обставин, що мають значення у справі, невідповідності висновків суду обставинам справи щодо наявності спору про право цивільне позивача та про відповідність значення способів його захисту.

Колегія суддів вважає відсутніми підстави для висновку що між позивачем та відповідачами - прокуратурою Львівської області, ГУ Національної поліції та структурним підрозділом МВСУ у Львівській області виник спір про право власності на ТЗ.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що КПК 1960 року було передбачено можливість скасування накладеного арешту на майно у межах кримінального провадження лише коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба (абз. 6 ст.6 КПК).

З роз»яснень Пленуму ВССУ вбачається, що вимога про зняття арешту з майна, власником якого є процесуальна особа у кримінальному провадженні (ОСОБА_3 визнана потерпілою), що накладено у кримінальній справі, яка розслідується за нормами КПК 1960року, вирішується у спосіб, передбачений цим кодексом.

Ухвалюючи рішення, за роз»ясненнями Пленуму, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, на які посилалися особи, які беруть участь у справі. У звязку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні предявленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підстави (обставини, якими обґрунтовувались вимоги) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

Однак цієї вимоги судом першої інстанції дотримано не було, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судом першої інстанції допущено ряд порушень норм процесуального права, порушено норми матеріального права, не визначено правовідношення сторін, не застосовано закон, який регулює спірні правовідносини, що у сукупності свідчать про недотримання вимог ст..212-214 ЦПК та слугують підставами для скасування рішення суду.

Колегія суддів не знаходить підстав для закриття провадження у справі, як вимагає апелянт у апеляційній скарзі, оскільки позов заявлено не про зняття арешту з майна, а про усунення перешкод у здійсненні права власності та зобов»язання до вчинення дій. Такі вимоги за змістом не можуть розглядатись у іншому процесуальному порядку, ніж цивільний.

Ухвалюючи нове рішення, відповідно до ст.309 ЦПК, колегія суддів враховуючи встановлені апеляційним судом обставини та порушення, допущені судом першої інстанції, неможливість залучення чи заміни на стадії апеляційного розгляду належного відповідача, яким є фіскальна служба України та її орган у Львівські області, приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову повністю. Крім того друга вимога про зобов»язання зняття з обліку транспортного засобу не є самостійною вимогою, є похідною від першої вимоги.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, п.2 ч.1 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Прокуратури Львівської області задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_3 про зняття арешту і усунення перешкод у здійсненні права власності відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий суддя

Судді: