АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 613/707/16ц Головуючий 1 інст.- Уварова Ю.В.
Провадження №22-ц/790/4032/16 Доповідач - Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Піддубного Р.М., Котелевець А.В.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в особі представника Приватного підприємства «Юридична компанія «Право груп», на ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 10 травня 2016 року за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Богодухівського районного управління юстиції Харківської області, заінтересована особа - ОСОБА_2,

встановила:

05 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Заявник просила визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Богодухівського районного управління юстиції Харківської області (далі ВДВС) ОСОБА_3 щодо не накладення арешту на майно боржника.

Посилалась на те, що на примусовому виконанні ВДВС знаходиться виконавче провадження №50205132 з виконання виконавчого листа № 613/707/15-ц від 05 лютого 2016 року, виданого Богодухівським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки Софії в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку щомісяця, але не менш 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 травня 2015 року і до повноліття дитини.

12 березня 2016 року представником стягувача до ВДВС було направлено заяву про накладення арешту на все майно та кошти боржника ОСОБА_2, але державним виконавцем арешт накладено не було. Вважає бездіяльність державного виконавця по не накладенню арешту на майно боржника неправомірною та такою що порушує її права, як стягувача.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 10 травня 2016 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм права матеріального, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою вимоги за її скаргою задовольнити.

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, представник ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Представник ВДВС в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, а тому, в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу ч. ч. 1, 2 ст. 57 зазначеного Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ст.68 цього Закону у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів стягнення звертається на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Статтею 74 зазначеного Закону передбачено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. У разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 28 жовтня 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини в частці від всіх видів його заробітку.

Це рішення набрало законної сили 25 листопада 2015 року після його перегляду судом апеляційної інстанції за скаргою позивача.

05 лютого 2016 року цивільна справа повернулась до суду першої інстанції і того ж дня Богодухівським районним судом Харківської області було видано виконавчий лист №613/707/15-ц.

16 лютого поточного року за заявою стягувача постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого документу.

Того ж дня з метою забезпечення виконання судового рішення державним виконавцем ВДВС були надіслані запити до установ та організацій, які реєструють майновий стан та кошти на рахунках боржника.

11 березня 2016 року на адресу ВДВС від стягувача надійшла заява про накладення арешту на все майно та кошти боржника ОСОБА_2 з метою забезпечення реального виконання судового рішення, проте постанова про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на відчуження майна державним виконавцем винесена не була.

Постановою державного виконавця від 17 березня 2016 року визначено проводити утримання в розмірі 50 відсотків від доходу боржника ОСОБА_2 на користь стягувача до погашення заборгованості, а після цього - в розмірі по 1/4 частині доходу.

На час розгляду справи судом першої інстанції заборгованість по аліментам складала 2385,15 гривень.

Відмовляючи у задоволення скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що факт ухилення державного виконавця від вчинення виконавчих дій не знайшов свого підтвердження, державний виконавець при виконанні виконавчого документу про стягнення аліментів на користь заявника діяв у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження» та не допустив порушень прав останньої.

Судова колегія з таким висновком погоджується.

Так, відповідно до ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб'єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (пункт 18 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України №6 від 07.02.2014 року)

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог; при цьому підстави заяви визначає саме заявник.

У скарзі ОСОБА_1 просила визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця ВДВС ОСОБА_3 щодо не накладення арешту на майно боржника, посилаючись на порушення такою бездіяльністю її прав стягувача.

Разом з тим доказів, які б давали підстави вважати, що не накладення державним виконавцем арешту на майно боржника ОСОБА_2 призвело до порушень прав та законних інтересів стягувача ОСОБА_1 остання суду не надала.

Посилання представника заявника на те, що накладення арешту на майно боржника, зокрема на житловий будинок могло забезпечити виконання судового рішення на протязі всього часу його виконання (до досягнення дитиною повноліття) є помилковим.

Законом чітко визначено порядок виконання судового рішення про стягнення періодичних платежів та не передбачено можливості забезпечувати реальне виконання такого рішення шляхом накладення арешту на майно платника аліментів на весь час його виконання з підстав ймовірного невиконання судового рішення в майбутньому. Накладення арешту на майно платника аліментів без достатніх на то підстав є порушенням прав останнього.

З огляду на дату набрання законної сили рішенням суду про стягнення аліментів та дату предявлення виконавчого документу до виконання, відсутні підстави вважати, що заборгованість в сумі 3226 гривень, яка мала місце на час відкриття виконавчого провадження є наслідком неправомірно бездіяльності державного виконавця.

Судом встановлено та не заперечується заявником, що державним виконавцем в межах Закону вчиняються дії на погашення заборгованості, яка виникла до набрання чинності судом рішенням про стягнення аліментів (за період з моменту подачі позову).

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм права процесуального носять субєктивний характер, зводяться до переоцінки та непогодженням з оцінкою доказів судом першої інстанції та висновків суду не спростовують.

За наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованою відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання незаконною бездіяльності державного виконавця ВДВС.

Підстав для скасування ухвали суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в особі представника Приватного підприємства «Юридична компанія «Право груп» відхилити.

Ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді