Ухвала

іменем україни

02 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ в складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Кафідової О.В., Писаної Т.О.,

МазурЛ.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання пункту договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 березня 2016 року,

вс т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 28 липня 2015 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна») був укладений договір фінансового лізингу № 000835, за умовами якого ОСОБА_3 зобов'язався придбати предмет лізингу - транспортний засіб марки «MG 6», комплектації «Delux», в порядку та на умовах договору, а ТОВ «Євролізинг Україна» зобов'язався передати придбаний транспортний засіб ОСОБА_3

Зазначав, що відповідач відмовився передати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу транспортного засобу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50 % від вартості предмета лізингу, комісії за передачу предмета лізингу.

Однак, під час попередніх переговорів позивача було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань, а саме щодо вартості предмета лізингу, адміністративного платежу, повернення сплачених грошових коштів та розірвання договору, тому позивач просив суд визнати недійним п. 12.1 договору фінансового лізингу від 28 липня 2015 року, розірвати вказаний договір та стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» сплачені кошти у розмірі

41 400 грн, а також 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 березня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним п. 12.1 договору фінансового лізингу від 28 липня 2015 року № 000835, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Євролізинг Україна».

Розірвано договір фінансового лізингу від 28 липня 2015 року № 000835, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Євролізинг Україна».

Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 41 400 грн, сплачені за договором фінансового лізингу від 28 липня 2015 року № 000835.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна», посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 березня 2016 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТОВ «Євролізинг Україна» - Міщенка А.Л., перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 липня 2015 року ОСОБА_3 та ТОВ «Євролізинг Україна» уклали договір фінансового лізингу № 000835, за умовами якого ОСОБА_3 зобов'язався придбати предмет лізингу - транспортний засіб марки «MG 6», комплектації «Delux», в порядку та на умовах договору, укладеного між сторонами, а ТОВ «Євролізинг Україна» зобов'язався передати придбаний транспортний засіб ОСОБА_3

На виконання п. 9.1 ОСОБА_3 перерахував ТОВ «Євролізинг Україна» 41 400 грн, що підтверджується квитанцією від 28 липня 2015 року.

Крім цього, відповідно до документа на бланку ТОВ «Євролізинг України», підписаного позивачем, останній просив на підставі п. 9.6 договору фінансового лізингу від 28 липня 2015 року № 000835 передати йому транспортний засіб «1,8 Мкпп комплектція DeLuxe. Акційна ціна 2014 р. 207000 грн».

Проте, за вказаними у договорі умовами ТОВ «Євролізинг Україна» не забезпечило передачу транспортного засобу ОСОБА_3, а в односторонньому порядку змінило умови договору. Зокрема, замість передачі автомобіля вартістю 207 тис. грн запропонувало автомобіль вартістю 414 тис. грн та виключно після сплати 50 % його вартості.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що згідно з оспорюваним п. 12.1 договору фінансового лізингу у випадку розірвання договору лізингоодержувачем, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізінгодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку про те, що оспорюваний пункт 12.1 договору фінансового лізингу підпадає під несправедливі умови, встановлені п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору.

Вказаною нормою Закону України «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанції узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від

19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16.

Враховуючи зазначене колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені із правильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права. Касаційна скарга висновків судів не спростовує.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст.ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Кафідова

Л.М.Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович