Ухвала

іменем україни

02 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Фаловської І.М., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача та визнання частково недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що положення додаткової угоди від 11 лютого 2010 року до договору про надання споживчого кредиту від 05 червня 2008 року в частині сплати Публічному акціонерному товариству «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») комісії за управління кредитом при достроковому погашенні кредиту у розмірі 16,81 % від суми дострокового погашення кредиту суперечать вимогами Закону України «Про захист споживачів», з урахуванням змін, внесених Законом України від 22 вересня 2011 року.

Враховуючи викладене позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог просив визнати недійсною з моменту її укладання додаткову угоду від 11 лютого 2010 року до договору надання споживчого кредиту від 05 червня 2008 року в частині сплати ПАТ «УкрСиббанк» комісії за управління кредитом при достроковому погашенні кредиту у розмірі 16,81 % від суми дострокового погашення кредиту (п. 4 додаткової угоди); припинити дії ПАТ «УкрСиббанк» щодо нарахування до сплати на підставі нікчемної додаткової угоди від 11 лютого 2010 року до договору від 05 червня 2008 року коштів у вигляді комісії за управління кредитом при достроковому погашенні кредиту у розмірі 16,81 % від суми дострокового погашення кредиту; зобов'язати ПАТ «УкрСиббанк» здійснити відповідне коригування кредитних зобов'язань перед банком шляхом зменшення суми основного боргу й зменшити основний борг (тіло кредиту) у доларовому еквіваленті на суму незаконно стягнутих коштів за період з 05 червня 2008 року по день звернення до суду із указаним позовом; стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» на його користь 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 березня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсною умову, передбачену п. 4 додаткової угоди

від 11 лютого 2010 року № 2 до договору про надання споживчого кредиту від 05 червня 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк», щодо обов'язку позичальника сплачувати комісію за управління кредитом при достроковому погашенні кредиту в розмірі 16,81 % від суми дострокового погашення з моменту її укладення.

Зобов'язано ПАТ «УкрСиббанк» зарахувати отримані від ОСОБА_3 за недійсними умовами угоди кошти в якості комісії за управління кредитом у розмірі 26 830 грн 29 коп. у рахунок погашення боргу ОСОБА_3 відповідно до договору про надання споживчого кредиту від 05 червня 2008 року, зменшивши суму боргу за споживчим кредитом в доларовому еквіваленті на суму безпідставно стягнутих коштів за період з 01 листопада 2011 року по 01 липня 2014 року, з урахуванням курсу гривні до долара США, на загальну суму 26 830 грн 29 коп.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 05 червня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк зобовʼязався надати позичальнику кредит у розмірі 48 000 доларів США на термін до 05 червня 2023 року зі сплатою 13 % річних.

11 лютого 2010 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» була укладена додаткова угода до договору про надання споживчого кредиту від 05 червня 2008 року. Пунктом 4 цієї додаткової угоди передбачено, що позичальник згідно з умовами договору сплачує банку комісію за управління кредитом при достроковому погашенні кредиту у розмірі 16,81 % від суми дострокового погашення.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що умови додаткової угоди від 11 лютого 2010 року № 2 до кредитного договору від 05 червня 2008 року, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну плату за управління кредитом при достроковому погашенні кредиту в розмірі 16,81 %, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ці умови договору є недійсними (нікчемними) з моменту їх укладення.

При цьому місцевий суд відхилив доводи відповідача про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності. Свій висновок суд обґрунтовував тим, що зміни до Закону України «Про захист прав споживачів», які дали позивачу право на звернення до суду були внесені Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795, рішення Конституційного Суду України, яким було роз'яснено порядок застосування цих змін, було ухвалено 10 листопада 2011 року, позивач звернувся до суду 03 жовтня 2014 року, тобто в межах трирічного строку з моменту, коли дізнався про порушення його прав та наявність можливого способу їх захисту на стадії виконання договору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи та врахувавши висновки і мотиви, з яких скасовано рішення апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2015 року виходив з того, що на момент укладення сторонами вказаної додаткової угоди (лютий 2010 року) законодавство України, у тому числі Закон України «Про захист прав споживачів», не містило заборон щодо надання/отримання споживчих кредитів в іноземній валюті та встановлення додаткової плати при достроковому поверненні споживчого кредиту.

При цьому зазначив, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов додаткової угоди від 11 лютого 2010 року № 2, уклавши її у письмовій формі та скріпивши підписами.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За вимогами ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судами встановлено, що позивач був належним чином повідомлений щодо усіх умов Додаткової угоди від 11 лютого 2010 року № 2, обізнаний про всі права та обов'язки, що нею встановлені, про що свідчить його підпис.

Крім того, певний час позивачем виконувалась оскаржувана умова Додаткової угоди від 11 лютого 2010 року № 2 щодо сплати комісії за управління кредитом.

Відповідно до ст. 58 ч. 1 Конституції України та ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Згідно п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року, дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відтак, умова передбачена п. 4 додаткової угоди від 11 лютого 2010 року № 2 до договору про надання споживчого кредиту від 05 червня 2008 року щодо обов'язку позичальника сплачувати комісію за управління кредитом при достроковому погашенні кредиту у розмірі 16,81 % від суми дострокового погашення, не може бути визнана недійсною, оскільки відсутні підстави недійсності правочину, передбачені ст. 215 ЦК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2016 року, оскільки рішення суду апеляційної інстанції законне та обґрунтоване, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська

М.Є.Червинська