Справа № 456/2117/14-ц
Провадження № 2/456/718/2016
РІШЕННЯ

іменем України
08 червня 2016 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Пака В. М. ,

при секретарі Дяк О.М.

прокурора Негрича Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию справу за позовом Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави Україна, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонду державного майна України про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України права власності на нежитлове приміщення, витребування та повернення майна до державної власності, суд
Встановив:

29 травня 2014 року Івано - Франківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» до відповідача ОСОБА_1 з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21 вересня 2009 року, визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України права власності на нежитлове приміщення магазину загальною площею 379,2 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_1 та витребування майна та повернення до державної власності, оскільки представник продавця в особі начальника філії « Управління торгівлі Західного оперативного командування еонцерну «Військторгсервіс» Свілерського Григорія Мілетійовича, довіреність, посвідченого 29 грудня 2008 року втратила чинність та не було згоди власника Міністерства оборони України на віджчуження вказаного майна.
Дана справа розглядалась в різних судових інстанціях та ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 01.07.2015 року всі попередні рішення попередніх інстанцій скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд. А.с. 191-193 т. 1.
В обґрунтування позовних вимог Івано-Франківський прокурор В. Вдовитченко покликається також на те, що 15 травня 2009 року проведено публічні торги з продажу нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі - магазину «А-1» загальною площею 379,2 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , які оформлені протоколом № 036-н про хід публічних торгів. На підставі зазначених торгів 21 вересня 2009 року між відповідачем ОСОБА_1 (Покупець) та концерном «Військторгсервіс» в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» Свідерського Г.М. (Продавець) укладено договір купівлі-продажу, згідно з п.1.1 якого Продавець передав (продав) у власність, а Покупець - набув (купив) у власність нежитлову будівлю - магазин «А-1», побудований з цегли, загальною площею 379,2 кв. м,, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п.2.1 Договору продаж вчинено за 399 398,69 грн. в тому числі ПДВ, що на той час становило 46 441,71 долар США.. Дане нерухоме майно було власністю держави в особі Міністерства оборони України та відповідно до п.7.3 Статуту Концерну «Військторсервіс» було закріплене за останнім на праві господарського відання; концерн володіє, користується і розпоряджається майном з обмеженнями правомочності, розпорядження щодо окремих видів майна за згодою органу управління майном - Міністерства оборони України.
Відповідно до п.7.5 Статуту, відчуження основних фондів Концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном (Міністерства оборони України).
Концерн «Військторгсервіс» є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України, а отже нерухоме майно є загальнодержавною власністю, яке перебуває на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс», а тому відчуження останнього повинно здійснюватись з урахуванням особливостей його правового режиму встановлених чинним законодавством України.
Відповідно до п.6 Постанови КМУ № 803 від 6 червня 2007 року «Про затвердження Порядку відчуження об`єктів державної власності» відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.
П. 7 даної Постанови визначено перелік документів, які необхідно подати суб`єту господарювання для отримання згоди на відчуження майна разом зі зверненням стосовно відчуження майна.
Згідно з п.8 Постанови рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа.
Відповідно до п.п.68 п.4 Положення про МО України затвердженого Указом Президента України № 406/2011 від 6 квітня 2011 року МО України надає згоду або відмовляє у наданні згоди на відчуження майнових об`єктів, що відносяться до основних фондів підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони України, а також на передачу в заставу цілісних майнових комплексів підприємств, будівель та споруд, що належать до сфери управління Міноборони України, його структурних підрозділів.
Підставою проведення публічних торгів та укладення договору купівлі-продажу стало звернення начальника філії Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» Свідерського Г.М. з необхідними документами до Рівненської міжрегіональної універсальної товарно-майнової біржі «Прайс».
Довіреністю директора концерну «Військторгсервіс» Пукіра П.Н., що видана начальнику філії Управління торгівлі Західного оперативного командування Свідерському Г.М. передбачено, що останній має право здійснювати відчуження нерухомого майна лише з дозволу органу управління майном концерну - Міністерства оборони України.
4 жовтня 2004 року за вих. № 220/2071 Міністр оборони України видав довіреність Пукіру П.Н. як начальнику Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України, а не як директору концерну «Військторгсервіс», згідно якої останній отримав право надання від Міністерства оборони України дозволу на відчуження майна, що закріплене за ними на праві господарського відання.
Однак, відповідно до наказу Міністра оборони України № 47 від 31 січня 2006 року Головне управління торгівлі тилу МОУ припинило свою діяльність у зв`язку зі створенням концерну «Військторгсервіс».
Оскільки довіреність Міністра оборони України від 4 жовтня 2004 року вих. №220/2071, видана начальнику Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України відповідно до п.5 ч.1 ст.248 ЦК України, втратила чинність внаслідок припинення даної юридичної особи, а довіреність (дозвіл) директора концерну «Військторгсервіс», видана начальнику філії Управління торгівлі Західного оперативного командування даного концерну Свідерському Г.М., не уповноважувала останнього самостійно здійснювати реалізацію майна, договір від 21 вересня 2009 р. укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з порушенням чинного на той час законодавства.
Окрім того, 12 травня 2005р. Міністр оборони України окремим дорученням скасував довіреність від 4 жовтня 2004р. № 220/2071, надану ОСОБА_3 і остання була повернута до адміністративного департаменту МОУ 18 лютого 2005р., що підтверджується супровідним листом начальника Головного управління торгівлі тилу МО України № 140/ЮР/154 від 17 лютого 2005 р.
Отже, на момент укладення договору, довіреність (дозвіл) № 220/2071 від 4 жовтня 2004 р. втратила свою чинність на підставі ч.3 ст. 249 ЦК України.
Таким чином, спірне нерухоме майно, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України, вибуло з володіння поза його волею внаслідок укладеного договору купівлі-продажу від 21 вересня 2009 р.
Оскільки, спірне нерухоме майно перебуває у незаконному володінні ОСОБА_1 , на підставі ст.ст.203,215,216,387,388 ЦК України просив визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нежитлові приміщення (будівлі) - магазин «А-1», побудований з цегли, загальною площею 379,2 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 399398,69 грн. та зобов`язати ОСОБА_1 повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України зазначене майно.
В судових засіданнях прокурор Негрич Н.М., представники Міністерста оборони України Боберський І.М. позовні вимоги уточнені підтримали та пояснилии, що відчуження державного майна мало місце без згоди власника МО України та на підставі довіреності, яка була нечинною на час укладення такого договору купівлі-продажу. Хоча ОСОБА_1 вніс 399 398, 69 грн. власних заощаджень за придбане примішення магазину на прилюдних торгах, а також збільшив його вартість, згідно аудиторського висновку від 06.10.2008 року ще на суму 69 736,09 грн. у 2006-2008 роках, провівши відповідні покращення з метою збереження спірного приміщення магазину, а також з врахуванням того, що вказане приміщення магазину перебувало в аренді ОСОБА_1 з 2000 року, просять позовні вимоги задовольнити, навіть при умові виконання вимог ст. 216 ЦК України, що при недійсності правочину кожна сторона повертає другій стороні отримане по цінах на момент відшкодування.
Представники Концерну «Військторгсервіс» та Фонду лержавного иайна України в судові засідання не з`явилися повторно, просять завершувати даний спір без їхньої присутності, а тому згідно вимог ст. 169 ЦПК України суд вправі прийняти заочне рішення на підставі наявних по справі доказів.
Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав, 23.05.2016 року подав заперечення, які в суді озвучив про те, що в його користуванні перебуває приміщення вказаного магазину з 2000 року в оренді, за яке він вносив відповідну плату. 15.05.2009 року відбулися прилюдні, публічні торги, згідно яких 21.09.2009 році зі згоди власника МОУ він купив, нотаріально посвідчивши приміщення вказаного магазину за 399 398,69 грн. в тому числі ПДВ, що на той час становило 46 441,71 доларів США. Посвідчуючи вказаний договір приватний нотаріус перевірила повноваження сторін, які на той час були чинними, а тому такий договір між сторонами був підписаний. Просить також врахувати вартість внесених власних коштів на загальну суму 69 736,09 грн. при здійсненні невід`ємного поліпшення, внесеного ним у вказані нежитлові приміщення, магазину «А-1», що станом на травень 2016 року становить ще 361 307,82 грн., а тому просить у випадку задоволення позовних вимог виконати вимогу ст. 216 ЦК України та зобов`язати відповідача повернути йому внесену щодо вартості спірного приміщення , яка тепер становмть 1 169 402 грн. та покрашення станом на вказаний час ще 361 307 грн., що становить разом 1 530 708 грн., хоча просить в задоволенні позовних вимог відмовити. А.с.23-28. Т. 2.
Поясненням сторін, дослідженими доказами по справі доведено, що позовні вимоги підставні підлягають до задоволення, при цьому суд вважає за необхідне покласти на особу винну в укладенні договору, якого позивач просить визнати недійсним виконати вимогу ст. 216 ЦК України, тобто друга сторона повинна повернути відповідачу ОСОБА_1 1 530 708 грн. відшкодування, вказано на час відшкодування, а не на час прийняття рішення по даному спору.
Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст. 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України, одним із яких є визнання права, якщо таке заперечується чи не визнається іншими особами. Тому власник порушеного права зобов`язаний довести належність йому такого права і відповідно може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права.
Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до вимог ч. 2 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Відповіднодо ст.121 Конституції України, на органи прокуратури покладено представництво інтересів держави в суді, у випадках передбачених законом. Право на звернення до місцевого суду в інтересах держави, підприємств, та інших юридичних осіб визначено п.6 ст.20 Закону України "Про прокуратуру", ст.36-1 ЦПК України, якою передбачено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, визначених законом.
Відповідно до п. 2 наказу Міністра оборони України від 31 січня 2006 року № 47 державне господарське об`єднання «Військторгсервіс» стало правонаступником усіх майнових обов`язків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства України.
Листом Генеральної прокуратури України від 15 березня 2006 року повідомлено, що дозволи, видані начальником Головного управлінш Тилу міністерства оборони України Пукіром П.Н. підприємствам (усе майно військової торгівлі з наданням дозволу на відчуження майна, що закріплено за ними в якості повного господарського відання, до моменту скасування вказаної довіреності вважаються дійсними на час їх дії і можуть використовуватися підприємствами за їх призначенням.
29 грудня 2008 року ОСОБА_3 як генеральним директора концерну «Військторсервіс», який діяв на підставі статуту концерну, видав довіреність на ім`я начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» Свідерського Г.М. якою він уповноважив останнього укладати від імені концерну «Військторгсервіс» будь-які договори щодо відчуження належного концерну будь-якого нерухомого майна, договори оренди з дозволу органу управління майном концерну - Міністерства Оборони України, а також укладати додаткові договори до раніше укладених договорів, розривати укладені договори.
21 вересня 2009 року між концерном «Військторгсервіс», в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» Свідерського Г.М. (продавець), який на підставі довіреності від 29 грудня 2008 року, та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, на підставі протоколу про хід публічних торгів, проведених 15 травня 2009 року Рівнененською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» в м. Рівному, продав покупцеві нежитлове приміщення (будівлю) - магазин «А-1», загальною площею 379,2 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно зі ст. 317 ЦК України право розпорядження майном, належить власникові. Частиною 5 ст. 656 ЦК України встановлено, що особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Звертаючись до суду із позовом, Івано-Франківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері указував на те, що довіреністю від 29 грудня 2008 року ОСОБА_2 не уповноважувався самостійно здійснювати відчуження нерухомого майна, а лише із дозволу на це органу управління майном концерну «Військторгсервіс» - Міністерства оборони України (п. 1.1. статуту концерну «Військторгсервіс»). Разом з тим, Міністерство оборони України дозволу на відчуження нежитлового приміщення (будівлі) - магазину «А-1», загальною площею 379,2 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 не надавало. Окрім того, термін дії дозволу на відчуження нерухомого майна становить не більше 12 місяців з дня його надання, а тому дозвіл від 18 жовтня 2004 року припинив свою дію у 2005 році. ОСОБА_2 було уповноважено від імені Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України (правонаступник - концерн «Військторгсервіс») укладати будь - які договори, у тому числі і на відчуження нерухомого майна. Указана довіреність від 4 жовтня 2004 року, видана ОСОБА_3 як начальнику Головного управління торгівлі тилу МО України, у подальшому відкликана окремим доручення Міністра оборони України та повернута назад 17 лютого 2005 року до адміністративного департаменту Міністерства оборони України.
Крім цього, довіреність Міністерства оборони України від 4 жовтня 2004 року, а також дозвіл від 18 жовтня 2004 року не можуть братись до уваги як докази законності відчуження спірного нерухомого майна, оскільки на момент укладання договору купівлі - продажу діяла інша довіреність (від 29 грудня 2008 року), яка не уповноважувала ОСОБА_2 без дозволу Міністерства оборони України відчужувати нерухоме майно.
Так, оспорюваний договір купівлі - продажу укладено 21 вересня 2009 року. Інтереси продавця - концерну «Військторгсервіс» представляв начальник філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» концерну «Військторгсервіс» Свідерський Г.М. на підставі довіреності, виданої концерном в особі Генерального директора Пукіра П.Н., посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. за № 8586 від 29 грудня 2008 року.
У цій довіреності зазначено, що ОСОБА_2 надано право укладати будь-які договори щодо відчуження належного концерну будь-якого майна (в тому числі будівлі, приміщення, споруди) з дозволу органу управління майном - Міністерством оборони України.
На час виникнення спірних правовідносин діяли Закон України «Про управління об`єктами державної власності» від 21 вересня 2006 року та Постанова Кабінету Міністрів України № 803 від 6 червня 2007 року, якою затверджено Порядок відчуження об`єктів державної власності.
Указаний дозвіл видано у 2004 році, а реалізація спірного нерухомого майна відбулась у 2009 році, тобто через 5 років після надання дозволу, а тому дозвіл на відчуження майна повинен був бути поновленим і видаватись на час вчинення спірного правочину, а відповідно до існуючої довіреності (від 29 грудня 2008 року) ОСОБА_2 не мав права без дозволу Міністерства оборони України реалізовувати нерухоме майно.
Крім цього, п. 50 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 803 від 6 червня 2007 року передбачено, що рішення про надання згоди суб`єкта управління на відчуження майна діє не більше як 12 місяців з дати його прийняття.
Отже, на час укладення договору законодавством чітко було визначено строк дії дозволу, і як наслідок, дозвіл начальника Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України Пукіра П.Н. від 18 жовтня 2004 року припинив свою дію 19 жовтня 2005 року.
Ст. 203 ЦК України вказує, що зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі., спрямованих на реальне настання правових наслідків.
Згідно вимог ст. 215, 227 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання вимог ст. 203 ЦК України та якщо недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.
Також вимогами ст. 216 ЦК України визначає, що уразі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Отже у випадку задоволення позовних вимог суд зобов`язаний вирішити питання про виконання вимог ст. 216 ЦК України про повернення другій стороні внатурі все, що вона одержала, а у випадку завдання збитків та моральної шкоди повинна відшкодувати стороною тобто державою.
Згідно дорученого до справи та оглянутими в суді квитанціями про оплату вартості вказаного договору доведено, що відповідач по справі ОСОБА_1 сплатив 399 398 , 69 грн. в наслідок публчних торгів, 15.05.2009 року, що на той час становило 52 414, 50 доларів США ( 399 359, 69 поділити на 7, 62 грн. становить 52 414, 50 доларів США) отже, станом на час прийняття рішення для виконання вимог закону, а саме ст. 216 ЦК України про повернення другій стороні отримання за договором щодо визнання недійсним позивач в особі держави у випадку поступлення вказаної суми в бюджет чи міністерством оборони України у випадку поступлення вказаної суми на їх рахунок повинні повернути відповідачу 1 336 568 грн., крім витрат вкладених відповідачем на збереження державного майна та без врахування морального відшкодування. А.с.34-39, 40-61 т.2.
Отже суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах міністерства оборони України, концерну військторгсервіс про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.09.2009 року нежитлового приміщення магазину А-1 загальною площею 379, 29 м. кв., розташованого по АДРЕСА_1 та зобов`язати повернути вказане приміщення МО України після відшкодування суми затраченої на придбання приміщення.
Суд приймаючи таке рішення виходить з того, що відповідач по справі ОСОБА_1 придбав вказане нежитлове приміщення з відома та згоди керівництва МО України на прилюдних торгах та незнав про те, що із високопосадовців позивача у когось закінчився строк доручення, перевірити законність твердження позивача в суді про її закінчення строку не представляється можливим.
При цьому суд враховує те, що під час слухання даного спору не було встановлено, що Держава Україна в особі Міністерства Оборони України потребує передачі та для яких потреб їй в користування спірні нежитлові приміщення, якими користується ОСОБА_1 фактично з 2005 року. Представники позивача голослівно заявляють про передачу, однак для яких потреб не вказують та відповідних доказі не долучено. Потреби військових частин в даному приміщенні також в суді не була встановлена, а тому суд поргоджується з твердженнями відповідача по справі про необхідність перепродажу вказаного приміщення іншим фізичним особам.
З метою недопущення порушення прав сторін по справі суд вважає за можливе прийняти рішення про повернення спірного майна державі при умові виконання вимог ст. 216 ЦК України, тобто після повернення відповідачу ОСОБА_1 дійсної вартості даного приміщення, однак не менше внесених ним коштів на придбання нерухомого иайна, що становить 1 530 708 грн.
Отже, суд приходить до висновку, що відповідно до чинного законодавства на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 21.09.2009 року для продажу державного майна суб`єкт господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, повинен був одержати дозвіл власника майна на його відчуження, який був би погоджений із Фондом державного майна України, однак таке погодження при відчудженні також відсуитнє.
При цьому, слід врахувати, що при укладенні договору купівлі-продажу та його посвідченні в нотаріальному порядку повноваження продавця були перевірені нотаріусом, про що зазначено в самому договорі, а тому відповідач не знав та не міг знати про те, що представник продавця, який підписав вказаний договір, ОСОБА_2 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для відчуження майна, а тому Федисів є добросовісним набувачем. Визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. При цьому суд враховує обставину, яка ніким зі учасників судового розгляду не оспорюється, а саме те, що ОСОБА_1 користувався спірним приміщенням, яке перебувала в оренді з 2000 року. Тобто біля 10 років до часу купівлі-продажу спірного майна.
Крім того у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України», яке відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зазначено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Показаннями представників позивача міністерства оборони в суді не було встановлено з якою метою просять визнати договір купівлі-продажу недійсним, покликаються тільки на вимоги закону про необхідність повернення нерухомого майна в доход держави тобто в користь Міністерства оборони. На місці знаходження нежитлового приміщення Міністерство оборони України в суді не встановлено, що яка небудь військова частина претендує на вказане майно, оскільки такі відомості відсутні, тобто в суді встановлені не були.
Також не обумовлено чому саме зараз їм необхідно після спливу строку давності, повернути вказане майно дерджаві.
Позивачами в суді не було доведено для яких потреб Міністерству оборони України в місті Стрию хоче використовувати вказане приміщення, ними не враховано великі суми вкладів відповідача ОСОБА_1 , який зберіг, відремонтував та провів майже капітальний ремонт спірного майна. Питання повернення коштів та виконання вимог ст. 216 ЦК України не ставилося.
Уточнюючи свої позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу таким, що не відповідають вимогам закону від 19.04.2016 року військовий прокурор Івано- Франківського гарнізону О. Солдатов не покликається на вимоги закону про визнання договору купівлі-продіжу від 21.09.2009 року недійсним, як і представники позивача не вказують підставу передбаченими ЦК України підставою для подання такого. Уточнив позовні вимоги і в цій частині. а с. 253.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» (далі - Закон) Кабінет Міністрів України визначає порядок відчуження та списання об`єктів державної власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону суб`єктами управління об`єктами державної власності є міністерства та інші органи виконавчої влади.
У силу ст. 7 Закону щодо нерухомого державного майна Фонд державного майна України дає дозвіл (погодження) на його відчуження у випадках, установлених законодавством.
У зв`язку з викладеним, відчуження спірного нерухомого майна можливо лише за наявності відповідного дозволу Міністерства оборони України, погодженого з Фондом державного майна України.
Концерн «Військторгсервіс» належить до сфери управління Міністерства оборони України.
Указане відомство дозволу на відчуження спірного нерухомого майна не надавало.
Виконуючи вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 01 липня 2015 року про відповідність рішення суду вимог ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Твердження представника позивача та прокурора, що при укладенні договору купівлі-продажу та його нотаріальному посвідченні, повноваження продавця були перевірені нотаріусом, про що зазначено в самому договорі, свідчить по те, що ОСОБА_1 не знав та не міг знати про те, що представник продавця ОСОБА_2 , який підписав вказаний договір не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для відчуження майна також свідчить про те, що вілповідач є добросовісним набувачем.
Крім того, відповідно до п.п. «и» п. 2 ст. 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2006 року Фонд державного майна України відповідно до законодавства дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.
Відповідно до п. 1.1 Статуту «Військторгсервіс», затвердженого Міністром оборони України 27.12.2006 року, «Військторгсервіс» є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності, а його представники належать до сфери управління Міністерства оборони України (далі орган управління майном).
Згідно із п. 7.5 вказаного Статуту «Військторгосервіс» під час відчуження основних фондів концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном (Міністерства оборони України) і, як правило на конкурсних засадах, відповідно до чинного законодавства України, тобто щодо спірного майна застосовується спеціальний порядок відчуження, чого в даному випадку дотримано не було.
Пунктом 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 803 від 06.06.2007 року (далі Порядок) встановлено, що відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна, чого в суді також не було встановлено.
Відповідно до змісту п. 8 вказаного Порядку рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа.
Отже, на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу законодавцем чітко було визначено порядок відчуження державного майна, яке перебуває у господарському віданні державних підприємств.
Як убачається з матеріалів справи, рішень про надання згоди на відчуження спірного майна, укладення спірного договору купівлі - продажу Міністерством оборони України, як суб`єктом управління майном, не приймалось у відповідності до вказаного Порядку та Фондом державного майна таке відчуження не погоджувалось, що також є підставою для задоволення позовних вимог.
12.02.2005 року у зв`язку із окремим дорученням Міністра оборони України про скасування виданих раніше довіреностей, щодо реалізації керівниками підпорядкованих установ повноважень від Міністерства оборони України та відкликання їх перших примірників, довіреність від 04.10.2004 року №220/2071 втратила свою чинність.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власнику товару. Відповідно до ч. 5 ст. 657 ЦК України встановлено, щодо особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватись законом. Відповідно до ч. 2 та ч.3 ст.326 ЦК України від імені та в інтересах держави України право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та ч.6 ст. 203 ЦК України, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Враховуючи наведене, оспорюваний правочин - договір купівлі-продажу, вчинено від імені продавця без необхідного обсягу цивільної дієздатності за відсутності волевиявлення власника майна, без дотримання процедури відчуження майна, а тому такий правочин слід визнати недійсним.
Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно з п.7 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за змістом ст. 216 ЦК України та виходячи з загальних засад цивільного законодавства, суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.
Зважаючи на викладене, необхідно застосувати наслідки недійсності вказаного договору шляхом повернення «Військторгсервіс» спірного приміщення, а ОСОБА_1 1 530 708 грн. коштів сплачених за договором купівлі продажу, а також вкладених відповідачем у збільшення вартості вказаного майна з метою його функціонування та збереження.
Що стосується строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, то при вирішенні вказаного питання слід вказати на таке. Із матеріалів справи вбачається, що оспорюваний правочин було укладено 21 вересня 2009 року, а до суду з позовом прокурор звернувся 29 травня 2014 року. А.с. 1-9 т.1.
Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Звертаючись до суду із заявою про захист прав громадян та державних інтересів, прокуратура реалізує конституційну функцію представництва інтересів громадянина або держави у суді.
Судом установлено, що станом на час укладення договору купівлі продажу від 21.09.2009 року належного дозволу на відчуження предмета оспорюваного договору від Міністерства оборони України не було. Отже, про вчинення вказаного правочину Міністерство оборони України не знало та не могло знати, оскільки не було його учасником. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-101цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Судовий збір, з огляду на неправомірність дотримання процедури відчуження спірного обєкта, слід покласти на Концерн «Військторгсервіс».
Керуючись ст. ст. 10, 60, 209 ч.3, 212, 215, 218 ЦПК України і на підставі ст. 203, 215, 216, 227, 261, 316-320, 388, 1212 ЦК України, суд
Вирішив:
Уточнені позовні вимоги задовольнити. Поновити строк звернення до суду.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21 вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та державою в особі Міністерства оборони України філії Управління Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс», оформленого протоколом № 036-н від 15 травня 2009 року на підставі публічних торгів.
Визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нежитлові приміщення (будівлі) магазин «А-1», загальною площею 379, 2 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 399 398, 69 (триста дев`яносто дев`ять тисяч триста дев`яносто вісім грн. 69 коп.), станом на 15 травня 2009 рік.
Зобов`язати ОСОБА_1 повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України нежитлове приміщення магазин «А-1», загальною площею 379, 2 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 399 398, 69 (триста дев`яносто дев`ять тисяч триста дев`яносто вісім грн. 69 коп.).
Дане рішення суду виконувати після виконання вимог ст. 216 ч. 1 ЦК України, яким зобов`язати концерн «Віськторгсервіс» код ( ) повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає АДРЕСА_2 399 398 грн. 69 коп., що тепер становить 1 169 402 грн. 26 коп., а також 69 737 грн. 09 коп. вартості невід`ємного поліпшення вкладених у нежитлове спірне приміщення з листопада 2006 року по серпень 2008 року, що тепер становить 361 307, 82 грн., а всього 1 530 708 (один міліон п`ятсот тридцять тисяч сімсот вісім ) грн., станом на 21 травня 2016 рік.. А.с.23-28 т.2.
Стягнутии з концерну «Військторгсервіс» в доход держави 3 994 грн. судового збору не сплаченого позивачем при полдачі позовної заяви та внаслідок збільшення позовних вимог прокурором від 21 квітня 2016 року а.с.11-12 т. 2.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Львівської області протягом 10 днів з моменту оголошення шляхом подачі апеляції Стрийському міськрайонному суду.
Головуючий-суддя В. М. Пак