Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 316/49/16Головуючий у 1-й інстанції Капустинський М.В
Пр. № 22-ц/778/2654/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атоменергомаш» на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 15 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атоменергомаш» (надалі ДП «НАЕК «Енергоатом»), третя особа генеральний директор Відокремленого підрозділу «Атоменергомаш» ДП «НАЕК «Енергоатом» ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив:

- визнати незаконним наказ ВП «Атоменергомаш» ДП «НАЕК «Енергоатом» від 25 листопада 2015 року № 68-зв про припинення трудового договору із ним - ОСОБА_2 та скасувати його;

- поновити його - ОСОБА_2 на посаді заступника технічного директора -головного інженера з розвитку з 26 листопада 2015 року;

- стягнути з ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Атоменергомаш» на його ОСОБА_2 користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення 26.11.2015 року та до дня постановлення рішення у даній справі та моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з 1997 року він працював в атомній енергетиці. За цей період займав наступні посади:

з 02 грудня 1997 року по 20 травня 1998 року інженер з технічного нагляду на заводі будівельних конструкцій ВО «Запорізька АЕС»;

з 21 травня 1998 року по 18 липня 2001 року заступник директора з виробництва на заводі будівельних конструкцій ВП «Запорізька АЕС»;

з 19 липня 2001 року по 11 жовтня 2001 року виконуючий обовязки директора заводу будівельних конструкцій;

з 12 жовтня 2001 року по 31 березня 2004 року директор заводу будівельних конструкцій;

з 01 квітня 2004 року по 02 березня 2014 року директор заводу будівельних конструкцій ВП «Атоменергомаш» ДП НАЕК «Енергоатом»; (з 08.12.2005 року завод будівельних конструкцій ВП «Атоменергомаш» ДП НАЕК «Енергоатом» перейменовано в завод спеціальних конструкцій ВП «Атоменергомаш» ДП НАЕК «Енергоатом»);

з 03 березня 2014 року заступник технічного директора головного інженера з розвитку.

22.06.2015 року генеральним директором ВП «Атоменергомаш» ДП НАЕК «Енергоатом» ОСОБА_3 було видано наказ № 301 про зміну оргструктури, яким було передбачено, в тому числі, і виключення з організаційної структури посади заступника технічного директора головного інженера з розвитку (ЗТДГІР), тобто, тієї посади, яку він займав.

26.06.2015 року в.о. генерального директора ОСОБА_4 було винесено наказ № 319, яким, на підставі вищеназваного наказу від 22.06.2015 року №301, було внесено зміни до штатного розпису.

03.07.2015 року генеральним директором ВП «Атоменергомаш» ДП НАЕК «Енергоатом» ОСОБА_3 було видано наказ № 329 «Про виконання вимог наказу «Про зміну оргструктури» від 22.06.2015 №310», яким було передбачено створення комісії для визначення переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників ВП «Атоменергомаш» у звязку зі змінами в організації праці та вищевказаній комісії та в строк до 21.07.2015 року надати до відділу кадрів списки працівників, які підлягають переведенню/скороченню.

На виконання вищеназваних наказів в липні 2015 року відділом кадрів було сформовано відомості про вакансії на підприємстві. При цьому в вищеназваному переліку було вказано, що з 01.10.2015 року на підприємстві будуть вакантні наступні посади: головний інженер ЗСК, начальник ВВ ЗСК, начальник РМЦ ЗСК, начальник ЦСМК, головний інженер ЗНСОіТ, начальник ВВ ЗНСОтаТ, старший майстер 3 гр. АГД.

30.07.2015 року ним було написано заяву про переведення його на вакансію головного інженера ЗСК або на іншу вакантну посаду, відповідно до його кваліфікації. Дана заява була надана для розгляду на комісії, про що свідчить резолюція генерального директора.

31.07.2015 року комісія для визначення переважного права на залишення на роботі при звільненні працівників ВП АЄМ в звязку із змінами в організації праці та вирішення питань розташування працівників у відповідності зі змінами в штатному розписі, розглянувши заяву позивача та заяву ОСОБА_5 про переведення на посаду головного інженера ЗСК, вирішила перевести на посаду головного інженера заводу спеціальних конструкцій ОСОБА_5 начальника ремонтно-механічного цеха. Також було зазначено на те, що з метою забезпечення дотримання вимог трудового законодавства в частині строків попередження про майбутнє скорочення ЗГДГІР ОСОБА_2 в строк до 13-00 31.07.2015 року надати до відділу кадрів заяву про переведення на іншу конкретну вакантну посаду в ВП АЕМ у відповідності з запропонованими раніше вакансіями. При цьому жодної мотивації стосовно переваги ОСОБА_5 перед позивачем комісією вказано не було. Після засідання комісії та відмови позивачу в переведенні на посаду головного інженера ЗСК, ОСОБА_2, як зазначено було в рекомендаціях комісії, до 13-00 31.07.2015 року знову надав заяву до відділу кадрів з проханням перевести його з 01.10.2015 року на вакантну посаду головного інженера ЗНСОіТ або іншу керівну посаду відповідно до його кваліфікації. В той же день 31.07.2015 року комісія для визначення переважного права на залишення на роботі при звільненні працівників ВП АЄМ в звязку із змінами в організації праці та вирішення питань розташування працівників у відповідності зі змінами в штатному розписі на своєму засіданні, розглянувши заяву ОСОБА_2 про переведення на посаду головного інженера ЗНСОіТ та аналогічну заяву ОСОБА_6, вирішила перевести на посаду головного інженера ЗНСОіТ ОСОБА_6 головного технолога відділу головного технолога та зазначено на те, що відділу кадрів підготувати наказ «Про попередження про можливе вивільнення у звязку із скороченням штату» на ОСОБА_2М.». Вважає, що жодної мотивації стосовно переваги ОСОБА_6 перед позивачем комісією вказано не було.

Того ж дня 31.07.2015 року генеральним директором ВП «Атоменергомаш» ДП НАЕК «Енергоатом» ОСОБА_3 було видано наказ №316-к «Про попередження про можливе вивільнення у звязку із скороченням штату» згідно якого було наказано визначити таким, що підлягає вивільненню у звязку із скороченням штату ОСОБА_2 заступника технічного директора-головного інженера з розвитку. Окрім даного наказу, 31.07.2015 року позивачу було надано попередження №2 про наступне звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 01.10.2015 року. З вищеназваним попередженням ОСОБА_2 ознайомився під розпис в той же день. Але перелік вакантних посад (додаток № 1, який зазначався в попередженні) в цей день він не отримав.

03.08.2015 року генеральним директором ВП «Атоменергомаш» ДП НАЕК «Енергоатом» ОСОБА_3 було видано наказ № 383 «Щодо внесення змін до наказів №301 «Про зміну оргструктури» та № 319 «Про внесення змін до штатного розпису», яким скорочено строк внесення змін до штатного розпису, а саме з 01.10.2015 р. на 01.09.2015 р.

В період з вересня 2015 року по листопад 2015 року позивач хворів та перебував на лікарняному. До праці приступив лише 25.11.2015 року.

25.11.2015 року відділ кадрів ознайомив позивача з наявними вакансіями на підприємстві, про що було складено відповідний акт № 6 від 25.11.2015 року, де на той момент були вказані лише тільки робочі професії та взагалі відсутні ті посади, які відповідали кваліфікації позивача і були вказані в переліку вакантних посад станом на липень 2015 року. Після його «ознайомлення» з вакантними посадами відразу було видано наказ №68-зв від 25.11.2015 року про звільнення позивача з 25.11.2015 року. В той же день ОСОБА_2 було ознайомлено з вищеназваним наказом та було видано трудову книжку. При цьому ОСОБА_2 було достеменно відомо та вказаний факт не приховувався відділом кадрів, принаймні в липні 2015 року, що на підприємстві є вакантні посади, на які він повністю підходив та мав відповідні кваліфікаційні навики. Але заяви позивача про переведення на іншу посаду ігнорувалися та на них призначали зовсім інших людей, які були менш кваліфіковані. Жодної пропозиції зайняти вакантну посаду, яка відповідає його кваліфікації, хоча вони і були наявні, ОСОБА_2 не пропонувалося.

Вважає, що незаконним звільненням з роботи позивачу також було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 100 000,00 грн.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 15 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ВП «Атоменергомаш» ДП «НАЕК «Енергоатом» від 25 листопада 2015 року № 68-зв про припинення трудового договору з ОСОБА_2 (т.с. 3 а.с. 142-151).

Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника технічного директора-головного інженера з розвитку ВП «Атоменергомаш» ДП «НАЕК «Енергоатом» з 26 листопада 2015 року.

Стягнуто з ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Атоменергомаш» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення 26.11.2015 року та до 15.04.2016 року включно в розмірі 94239,09 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Атоменергомаш» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді.

Всі особи, які беруть участь у цій справі, із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім відповідача ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Атоменергомаш».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Атоменергомаш» у своїй апеляційній скарзі (т.с. 3 а.с. 157-166) просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

18 травня 2016 року, тобто з пропуском строку, передбаченого ст. 300 ч. 1 ЦПК України, відповідач ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Атоменергомаш» подав апеляційному суду доповнення до своєї вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі (т.с. 3 а.с. 220-222), які ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2016 року (т.с. 3 а.с. 228) були повернуті заявникові.

Позивач ОСОБА_2 подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача (тс. 3 а.с. 237-245).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відповідача відкрито (т.с. 3 а.с. 214), справу призначено до апеляційного розгляду на 26 травня 2016 року (т.с. 3 а.с. 216).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 26 травня 2016 року, був відкладений в порядку задоволення клопотання позивача ОСОБА_2 через лікування представника останнього за довіреністю (т.с. 3 а.с.227) ОСОБА_7 (т.с. 3 а.с. 225-227) на 14 липня 2016 року, з урахуванням навантаженості судді-доповідача, колегії суддів, яка має постійний склад, відпустки колегії суддів у період з 06 червня 2016 року по 24 червня 2016 року включно, святкових та вихідних днів у період з 25 червня 2016 року по 28 червня 2016 року включно.

У судове засідання 14 липня 2016 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи, у тому числі представниа позивача через позивача, що узгоджується із вимогами ЦПК України (т.с. 3 а.с. 235-236), представники позивача за довіреністю (т.с. 3 а.с. 227) ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також третя особа - генеральний директор Відокремленого підрозділу «Атоменергомаш» ДП «НАЕК «Енергоатом» ОСОБА_3 не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання представників позивача за довіреністю (т.с. 3 а.с. 227) ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також третьої особи - генерального директора Відокремленого підрозділу «Атоменергомаш» ДП «НАЕК «Енергоатом» ОСОБА_3 і ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю позивача ОСОБА_2, представника позивача за довіреністю (т.с. 3 а.с. 246) ОСОБА_9, представника відповідача ДП «НАЕК «Енергоатом» за довіреністю (т.с. 1 а.с. 63) ОСОБА_10

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Атоменергомаш» підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи позов позивача у цій справі частково: визнаючи незаконним та скасовуючи наказ відповідача від 25 листопада 2015 року № 68-зв про припинення трудового договору із ОСОБА_2; поновлюючи останнього на посаді заступника технічного директора-головного інженера з розвитку ВП «Атоменергомаш» ДП «НАЕК «Енергоатом» з 26 листопада 2015 року, стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд першої інстанції керувався ст. ст. 10-11, 57-60, 88, 212-215, 294, 367 ч. 1 п. 4 ЦПК України, ст. ст. 233-235 КЗпП України та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог позивача у цій справі в частині їх задоволення, вважав, що відповідач не дотримався обов'язку визначеного ч.2 ст. 40 КЗпП України, що є підставою для поновлення позивача на раніше займаній посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вказаним вимогам не відповідає.

Встановлено, що наказом ВП АЕМ № 301 від 22.06.2015 року «Про зміну оргструктури» було внесено зміни до організаційної структури ВП АЕМ, яким, зокрема, було виключено із організаційної структури ВП АЕМ посаду заступника технічного директора-головного інженера з розвитку (т.1 а.с.15).

На виконання даного наказу наказом № 319 від 26.06.2015 «Про внесення змін до штатного розпису» було внесено зміни до штатного розпису, якими було виключено 571 штатну одиницю та введено до штатного розпису інші 571 штатні одиниці (т.1 а.с.18), зокрема було виключено посаду заступника технічного директора-головного інженера з розвитку (ЗТДГІР), яку обіймав ОСОБА_2

Згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Чисельність працівників це списковий склад працівників, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості (лист Міністерства праці та соціальної політики України від 7 квітня 2011 року № 114/06/187-11, далі - лист № 114/06/187-11).

Штат працівників це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами (ОСОБА_11 № 114/06/187-11).

У ч. 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За приписами ч. 1 та ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав наведені вище вимоги КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

У разі відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник підлягає звільненню відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 (зі змінами) роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 працював з 02.12.1997 року по 25.11.2015 року в атомній енергетиці (т.с. 1 а.с. 10-13).

З 03.03.2014 року по 25.11.2015 року працював на посаді заступника технічного директора головного інженера з розвитку (ЗТДГТР) у ВП «Атоменергомаш» ДП «НАЕК «Енергоатом».

22.06.2015 року генеральним директором ВП «Атоменергомаш» ДП НАЕК «Енергоатом» ОСОБА_3 видано наказ № 301 про зміну оргструктури (т.с. 1 а.с. 15 - 17). Даний наказ передбачав виключення з організаційної структури посади заступника технічного директора головного інженера з розвитку (ЗТДГТР).

26.06.2015 року в.о. генерального директора ОСОБА_4 винесено наказ № 319 (т.с. 1 а.с. 18), яким, на підставі вищеназваного наказу від 22.06.2015 року № 301, було внесено відповідні зміни до штатного розпису.

Виключним правом відповідача є самостійно визначати організаційну структуру свого підприємства.

31.07.2015 року генеральним директором ВП «Атоменергомаш» ДП НАЕК «Енергоатом» ОСОБА_3 видано наказ № 316-к «про попередження про можливе вивільнення у звязку із скороченням штату» (т.с. 1 а.с. 43), згідно із яким було наказано визначити таким, що підлягає вивільненню у звязку із скороченням штату ОСОБА_2 заступника технічного директора-головного інженера з розвитку, таб. н. 36713.

31.07.2015 року ОСОБА_2 вручено попередження № 2 про наступне звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 01.10.2015 року (т.с. 1 а.с. 44).

03.08.2015 року генеральним директором ВП «Атоменергомаш» ДП НАЕК «Енергоатом» ОСОБА_3 видано наказ № 383 «Щодо внесення змін до наказів № 301 «Про зміну оргструктури» та № 319 «Про внесення змін до штатного розпису», яким було скорочено строк внесення змін до штатного розпису з 01.10.2015 р. на 01.09.2015 р. (т.с. 1 а.с. 45)

25.11.2015 року видано наказ № 68-зв «про припинення трудового договору» ОСОБА_2 з 25.11.2015 року, підстава: скорочення штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України (т. с. 1 а.с.50).

25.11.2015 року ОСОБА_2 було ознайомлено з наказом про його звільнення та видано трудову книжку.

При цьому, встановлено, що ОСОБА_2 був повідомлений (попереджений) відповідачем про наступне вивільнення, яке відбулось 25.11.2015 року, персонально не пізніше ніж за два місяці (попередження № 2 від 31.07.2015 року т.с. 1 а.с. 44).

Також ці обставини визнані сторонами та всіма особами, які беруть участь у справі, та, відповідно, доказуванню в силу вимог ст. 61 ч.1 ЦПК України не підлягають.

Також одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці відповідач на виконання вимог ст. 40 ч. 2, 49-2 КЗпП України пропонував ОСОБА_2 іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, всі наявні на підприємстві вакансії декілька разів:

- 31.07.2015 року - т.с. 1 а.с. 170-204, які ОСОБА_2 отримав під особистий підпис 31.07.2015 року, акт від 31.07.2015 року т.с. 1 а.с. 238-239;

- 01.08.2015 року акт запропонування варіантів працевлаштування станом на 01.08.2015 року т.с. 1 а.с. 238-239,

- 03.08.2015 року акт запропонування варіантів працевлаштування від 03.08.2015 року т.с. 1 а.с. 240-241, на якому ОСОБА_2 після ознайомлення поставив свій підпис та дату 03.08.2015 року та зробив свої зауваження наступного змісту: «Чушь собачья. Потому что квалификационный уровень и опыт работы выше всех предлагаемых вакансий».

Від переведення на запропоновані вакансії ОСОБА_2 відмовився, акт не підписав, але отримав примірник акту (що підтверджується інформаційною довідкою від 03.08.2015 року (належним письмовим доказом т.с. 1 а.с. 242) та показами свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, допитаних у суді першої інстанції.

- 17.09.2015 року акт запропонування варіантів працевлаштування (т.с. 1 а.с. 243-244), з яким ОСОБА_2 особисто ознайомився, про що свідчить його особистий на цьому акті від 17.09.2015 року із зауваженнями наступного змісту: «С замечаниями. Согласно КЗоТ я имею первоочередное право на трудоустройство согласно моей квалификации и профессиональной подготовке. С 31.07.15 по 17.09.15 ни ген. дир., ни тех. дир., ни ОК мне ничего не предлагали. То что предлагают ок не соот. моему уроню підготовки и квалификации. Зам дир. тех. по развитию. Подпись. ОСОБА_14 17.09.15».

Від переведення на запропоновані вакансії ОСОБА_2 відмовився, зазначивши, що жодна із запропонованих вакансій не відповідає його кваліфікації та рівню підготовки, та отримав примірник акту.

- 25.11.2015 року - акт запропонування вакансій № 6 від 25.11.2015 року (т.с. 1 а.с. 245-247), від переведення на які ОСОБА_2 також відмовився із зауваженнями на акті: «С замечаниями. Предлагаемые вакантніе должности не соответсвуют моей квалификации по трудоустройству. Подпись. Дата 25.11.2015», про що зазначено в акті, якій є належним, письмовим доказом у цій справі, а також підтверджено показами свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, допитаними у суді першої інстанції.

При вищевикладених обставинах, відповідач, як роботодавець, виконав свої зобовязання, передбачені ст. 49-2 КЗпП України, у тому числі запропонував всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник ОСОБА_2, який вивільнюється, працював.

Звідси, при наявності відмови працівника ОСОБА_2 від переведення на іншу роботу на підприємстві відповідача згідно запропонованих вищезазначених вакансій, останній підлягав звільненню відповідачем відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Дійсно, згідно із ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Проте, посилання позивача ОСОБА_2 при вищевикладених встановлених судом фактичних обставинах на те, що він має переважне право на залишення на роботі, є безпідставними, оскільки переважне право залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад, у даному випадку мало місце скорочення посади позивача, яка була єдиною на підприємстві.

Переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду. Перше право за більш кваліфікованими працівниками визначається ст. 42 КЗпП України, а друге ні.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо неналежного виконання відповідачем вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України щодо працевлаштування ОСОБА_2 не є обґрунтованим, правові підстави для визнання судом за рішенням суду у цій справі незаконним наказу відповідача від 25 листопада 2015 року № 68-зв про припинення трудового договору із ОСОБА_2 та скасування останнього відсутні.

За таких обставин, суд першої інстанції мав відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог до відповідача у цій справі про визнання незаконним наказу відповідача від 25 листопада 2015 року № 68-зв про припинення трудового договору із ним - ОСОБА_2 та скасування останнього (первісних).

Відмова суду у задоволенні зазначених первісних позовних вимог позивача ОСОБА_2 у цій справі є підставою для відмови у задоволенні решти позовних вимог позивача до відповідача у цій справі, які за своїм змістом є похідними від первісних, а саме: про поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника технічного директора - головного інженера з розвитку з 26 листопада 2015 року, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

При вищевикладених встановлених судом фактичних обставинах справи, позивач ОСОБА_2 та його представник не довели суду у цій справі, що мали місце порушення при звільненні позивача відповідачем 25 листопада 2015 року.

Відповідач позов позивача у цій справі не визнав.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України не сприяв повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Позивач ОСОБА_2 та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову цій справі.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Само по собі існування на підприємстві відповідача комісії для визначення переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників ВП АЕМ у звязку із змінами в організації праці та вирішення питань розстановки працівників відповідно до змін до штатного розпису, створеної згідно із наказом ВП АЕМ від 03.07.2015 № 329 «Про виконання вимог наказу «Про зміну оргструктури» від 22.06.2015 № 301» (т.с. 1 а.с. 36), нічого не підтверджує та спростовує у цій справі.

Оскільки, окрім скорочення посади ОСОБА_2 відбувались інші зміни в організації праці підприємства, вивільнялись інші працівники (перелік у наказі № 301 від 22.06.2015 року а.с.15-17), які могли мати чи мали переважне право на залишення на роботі та відносно яких дана комісія мала вирішувати питання.

Подача ОСОБА_2 на розгляд цій комісії заяв 30.07.2015 і 31.07.2015 про перевід його на посади, які не пропонувались відповідачем ОСОБА_2, оскільки не відповідали професії та спеціальності ОСОБА_2 чи не були вакантними на час подачі вказаних заяв позивачем (зайняті ОСОБА_15 посада начальника відділу матеріально-технічного постачання ВП АЕМ, ОСОБА_6 - посада головного інженера ЗНСОіТ, ОСОБА_5 посада головного інженера ЗСК), не свідчить про порушення прав позивача при вищевикладених встановлених судом фактичних обставинах цієї справи.

Оскільки, в силу вимог ст. 42 -2 КЗпП України працівникові повинна була запропонована робота за відповідною професією чи спеціальністю, а за її відсутності будь-яка інша робота.

Так, зокрема посада начальника відділу матеріально-технічного постачання ВП АЕМ була зайнята ОСОБА_15 за переведенням, наказ від 31.07.2015 року № 23-п т.с. 3 а.с. 168, лист ДП «НАЕК «Енергоатом» від 27.07.2015 року №10861/07 т.с. 3 а.с. 175, попередження про майбутнє звільнення з посади ЗТДГІР та варіанти переведення були вручені ОСОБА_2 наприкінці робочого дня (не раніше 14.00 години) 31.07.2015 року, серед запропонованих позивачу варіантів переведення не могло бути зазначено посаду начальника ВМТП, на якій зранку того ж дня працював інший працівник (ОСОБА_15М.).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Проте, в силу вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК апеляційний суд має сприяти повному та всебічному перегляду цієї справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Тому, в порядку ст. ст. 10 ч.4, 303 ч. 2 ЦПК України апеляційним судом приймається до уваги у цій справі при апеляційному перегляді останньої у спростування доводів позивача у цій справі наказ від 31.07.2015 року № 23-п (копія т.с. 3 а.с. 168), лист ДП «НАЕК «Енергоатом» від 27.07.2015 року № 10861/07 (копія т.с. 3 а.с. 175).

Дійсно в силу вимог ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлено, що ОСОБА_2 вручено копію наказу про звільнення та видано трудову книжку в день звільнення 25.11.2015 року.

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із вищезазначеним позовом 14.01.2016 року (т.с. 1 а.с. 1), тобто з пропуском строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Відповідач просив суд першої інстанції відмовити позивачеві у цій справі у задоволенні його вищезазначеного позову у тому числі через пропуск позивачем строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України.

Встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що позивачем ОСОБА_2 вищезазначений строк звернення до суду із вищезазначеним позовом пропущений з поважних причин (хвороба позивача т.с. 1 а.с. 51-53, 55-60).

Проте, навіть, встановивши, що строк для звернення позивачем з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов позивачем не доведено, що є самостійною підставою для відмови.

Встановлено, що позивачем у цій справі не доведено його позовних вимог до відповідача, що є самостійною підставою для відмови у позові позивача у цій справі.

Тому застосування судом при вищевикладених обставинах в якості правової підстави для відмови у задоволенні позову позивача у цій справі також пропуску останнім строку звернення до суду, взагалі виключається.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи відповідача ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Атоменергомаш», як особи, яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, апеляційну скаргу ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Атоменергомаш» слід задовольнити, рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 15 квітня 2016 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Атоменергомаш», третя особа генеральний директор ВП «Атоменергомаш» ДП «НАЕК «Енергоатом» ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у цій справі слід відмовити.

Крім того, на підставі ст. ст. 88 ч. ч. 1, 5 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його позову у цій справі у повному обсязі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача понесених ним судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Також встановлено, що ОСОБА_2 був звільнений від сплати судового збору при подачі вищезазначеного позову до суду в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 10, 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атоменергомаш» задовольнити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 15 квітня 2016 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атоменергомаш», третя особа генеральний директор Відокремленого підрозділу «Атоменергомаш» ДП «НАЕК «Енергоатом» ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у цій справі відмовити.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_16ОСОБА_11