Справа № 492/1606/15-ц
АРЦИЗЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
15 березня 2016 року м. Арциз
Арцизький районний суд Одеської області у складі: головуючого судді Борисової С.П., при секретарі Каширній О.Г., за участю позивачки ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення,
Позивачка ОСОБА_1, яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_3 звернулася до відповідача ОСОБА_5 з позовом про вселення її та неповнолітніх дітей сторін до квартири № 13 в буд. № 34, розташованому по вул. Калмикова в м. Арциз Одеської області та зобовязати відповідача не перешкоджати їй та їх неповнолітнім дітям володіти та користуватися вказаним житловим приміщенням. В поданому до суду позові ОСОБА_1 посилається на те, що з відповідачем у справі перебувала у шлюбі, від якого вони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу, неповнолітні діти сторін залишились проживати разом з матірю позивачкою по наявній справі. Позивачка, відповідач та їх неповнолітній син ОСОБА_3 є співвласниками вищевказаної квартири. Згодом відповідач ОСОБА_5 уклав другий шлюб та став проживати у своєї другої дружини. В спірній квартирі став проживати син другої дружини відповідача, а також періодично він сам. В квартирі зявилися чужі речі, в наслідок чого вона позбавлена відповідачем можливості проживати з дітьми за місцем реєстрації їх місця проживання, що зумовило її звернення до суду.
У судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав, що викладені у позові.
Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, оскільки судові повістки йому надсилались на адресу його місця проживання, зареєстровану у встановленому законом порядку, однак, згідно з довідками на конвертах з відміткою судова повістка, що повернулися до суду, вони повернуті до суду «за закінченням терміну зберігання», отже ОСОБА_5 не зявився до поштового відділення для отримання конверта з поміткою «судова повістка». Зазначене дає суду підстави вважати, що відповідач за зазначеною адресою не проживає. Однак, зважаючи як на приписи ч. 5 ст. 74 так і ч. 8 ст. 76 ЦПК України відповідач вважається повідомленим належним чином.
Про причину своєї неявки відповідач суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. В звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача ОСОБА_5, повідомленого належним чином, суд відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивачки та її представника, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, свідків, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності № 96 від 29.11.2006 року, виданого органом приватизації при Арцизькій міській раді, належить на праві приватної спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1, що підтверджується Інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження обєктів нерухомого майна від 21.09.2015 року. За Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні (а.с. 10-12). У вказаній квартирі значиться зареєстрованою з 23.01.2004 року позивачка ОСОБА_1 та її неповнолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копіями їх паспортів (а.с. 5, 8).
Як вбачається зі свідоцтв про народження ОСОБА_3, який народився 06 червня 1999 року, та ОСОБА_4, який народився 08 травня 2008 року, відповідач ОСОБА_5 є їх батьком, а позивачка ОСОБА_1 матірю, шлюб між якими розірваний на підставі рішення Арцизького районного суду Одеської області від 04.11.2013 року (а.с. 7, 9, 13). Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області, неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_3 проживають спільно з матірю (а.с. 14).
Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дали суду пояснення про те, що їм відомо про те, що в наявний час позивачка ОСОБА_1 разом зі своїми неповнолітніми дітьми винаймає квартиру. Позивачці ОСОБА_1, відповідачу ОСОБА_5 та їх неповнолітньому сину ОСОБА_3 належить квартира № 13, розташована в м. Арцизі Одеської області по вул. Калмикова, буд. № 34. Також їм відомо про те, що відповідач ОСОБА_5 чинить перешкоди ОСОБА_1 та їх неповнолітнім дітям у користуванні та проживанні в зазначеній квартирі.
З урахуванням досліджених обставин справи, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність та правдивість фактів, повідомлених свідками, в зв'язку з тим, що даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи встановлено не було, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю.
Відповідно до статей 316-317 ЦК України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Власник вправі вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав, навіть якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння (ст. 391 ЦК України).
Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Як встановлено судом та було вище зазначено, співвласниками спірної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 дійсно є позивачка ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_5 та їх неповнолітній син ОСОБА_3
Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.
Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.
Відповідно до ст. ст. 156, 157 ЖК України члени сімї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом і ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів сімї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-158цс14, яка викладена у постанові від 05.11.2014 року, аналіз правових норм, передбачених ч. 1 ст. 383, ст. ст. 391, 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України, дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.
Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України в поєднанні з нормами ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право при тимчасовій відсутності (у випадках передбачених ст. 71 ЖК України).
Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Зі змісту ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принцип «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Термін «житло» в тлумачення Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати.
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1
Судом встановлено, підтверджено поясненнями позивачки ОСОБА_1, показами свідків, що ОСОБА_5 не допускає ОСОБА_1 з дітьми до квартири, заперечує проти її вселення та проживання, в зв'язку з цим останні обмежені у користуванні спірною квартирою без законних підстав, чим порушені їх права та законні інтереси.Відповідач ОСОБА_5 є співвласником квартири № 13 в буд. № 34, розташованому по вул. Калмикова в м. Арциз Одеської області. Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі. Їх неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_3 проживають разом з матірю і вселення позивачки та дітей у квартиру за зареєстрованим її місцем проживання відбудеться на законних підставах.
Враховуючи обставини, що встановлені в судовому засіданні, право позивачки на проживання у спірній квартирі разом з дітьми підлягає захисту у судовому порядку шляхом зобовязання відповідача не перешкоджати позивачці та її дітям користуватися житловим приміщенням квартири № 13 в буд. № 34, розташованому по вул. Калмикова в м. Арциз Одеської області та її вселення з дітьми у зазначене житлове приміщення квартири.
Таким чином, за встановлених судом обставин, позовні вимоги позивачки про вселення до приміщення спірної квартири є такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню.
Тому, зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1, діючої в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні житловою площею, підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 156, 157 ЖК України,
ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214 215, 224 ЦПК України,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, задовольнити повністю.
Зобовязати ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_1 та неповнолітнім дітям ОСОБА_3, ОСОБА_4 володіти та користуватися житловим приміщенням квартири АДРЕСА_3.
Вселити ОСОБА_1 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_3, ОСОБА_4 в приміщення квартири АДРЕСА_3.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 487,20 (чотириста вісімдесят сім гривень 20 коп.) гривень, та повернути ОСОБА_1 зайво сплачену суму судового збору у розмірі 0,80 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Арцизький районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано протягом строку оскарження; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ

Арцизького районного суду ОСОБА_8