УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, про усунення перешкоди в користуванні земельною ділянкою та знесення самочинно збудованих споруд; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, про визнання права власності на частину земельної ділянки; за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, про визнання права власності на частину земельної ділянки, за касаційною скаргою, поданою представником ОСОБА_6 - ОСОБА_16, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним вище первісним позовом до ОСОБА_7, у якому просив суд зобов'язати ОСОБА_7 усунути йому перешкоди в користуванні належною позивачеві на праві власності земельною ділянкою, загальною площею 0,2110 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесення самочинно побудованого капітального приміщення, розмірами 1,5х2,00 м., стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 витрати на сплату судового збору в розмірі 487 грн 20 коп.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтував тим, що відповідачем ОСОБА_7 здійснено самочинне будівництво вказаного вище капітального приміщення, розмірами 1,5х2,00 м. без будь-якої погоджувальної на те документації та без узгодження будівництва з ОСОБА_6 - власником земельної ділянки на якій самочинно збудовано відповідачем такий об'єкт нерухомості, чим порушено права останнього на землю.

ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, та просив судвизнати за ним право власності на 1/9 частину земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, судові витрати у справі просив стягнути з ОСОБА_6

Свої позовні вимоги ОСОБА_7 обґрунтував тим, що він 18 серпня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу набув у власність квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7 вважає, що з набуттям ним у власність частини вказаного будинку АДРЕСА_1, до нього перейшло і право на пропорційну відповідну частину земельної ділянки, на якій розташовано будинок, та яке не визнається відповідачем.

У травні 2015 року треті особи у справі за первісним та зустрічним позовами: ОСОБА_8, ОСОБА_9, звернулися до суду із самостійним позовом до ОСОБА_6 та просили суд визнати за ними право власності на 1/9 частину земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, судові витрати у справі просили стягнути з ОСОБА_6

Свої позовні вимоги ОСОБА_8, ОСОБА_9 обґрунтували тим, що 28 квітня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу вони набули у приватну спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1. Мотиви та підстави з яких позивачі вважають, що з набуттям ними у власність частини вказаного АДРЕСА_1, до них перейшло і право на пропорційну відповідну частину земельної ділянки, на якій розташовано будинок, та яке не визнається відповідачем, аналогічні з мотивами та підставами зустрічного позову ОСОБА_7

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2015 року, в первісному позові ОСОБА_6 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_7 та позов ОСОБА_8, ОСОБА_9 задоволено.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/9 частину земельної ділянки загальною площею 0,1210 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Визнано за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 право власності на 1/9 частину земельної ділянки загальною площею 0,1210 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_16 просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2015 року і ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи у справі судове рішення про визнання за зустрічним позивачем ОСОБА_7 та позивачами ОСОБА_8, ОСОБА_9 права власності на частини спірної земельної ділянки, суд першої інстанції керувався нормами ст. 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та ст. 377 ЦК України і виходив з того, що з набуттям у власність вказаними вище особами частини нерухомого майна у вигляді квартир АДРЕСА_1, до них перейшло і право на пропорційні частки земельної ділянки, на якій споруджено вказані будинки. Мотивів та посилання на норми матеріального права, з яких виходив суд першої інстанції, відмовляючи в первісному позові ОСОБА_6, рішення районного суду не містить. Суд послався лише на те, що позовні вимоги ОСОБА_6 про усунення перешкод у користування власністю у вигляді земельної ділянки є похідними.

Апеляційний суд, при перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, дійшов висновків, що рішення районного суду ухвалено у відповідності до вимог закону.

З такими висновками судів погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 2009 року, на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1210 га по АДРЕСА_1, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1. Дані обставини підтверджуються відповідним копіями державного акта на право власності на земельну ділянку (а. с. 9, т 1) та договору купівлі-продажу від 02 червня 2009 року (а. с. 8) і не спростовані сторонами у справі.

З довідки Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 19 червня 2015 року вбачається, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташовані житлові будинки під АДРЕСА_1 (а. с. 211, т. 1). З іншої довідки зазначеної сільської ради від 17 червня 2015 року вбачається, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 побудовано капітальне підсобне приміщення розмірами 1,5х2 м. Інформація щодо звернення стосовно будівництва такого об'єкта нерухомості у сільській раді відсутня (а. с. 216, т. 1).

У матеріалах справи наявні копії сертифікатів відповідності про засвідчення відповідності закінчених будівництвом об'єктів (окремих пускових комплексів) Житлових будинків блокованого типу (нове будівництво) в АДРЕСА_1 (замовник будівництва - ОСОБА_6.), а саме: АДРЕСА_1 загальною площею квартир - 508,5 кв. м., Сертифікат № 00000082 від 23 лютого 2010 року; АДРЕСА_1 загальною площею 158,4 кв. м., Сертифікат № 00000083 від 23 лютого 2010 року; АДРЕСА_1, загальною площею квартир - 497,0 кв. м., Сертифікат № 00000021 від 02 лютого 2010 року (а. с. 163-165, т. 1).

Також з матеріалів справи вбачається, що: 18 серпня 2010 року між ОСОБА_6, як власником та продавцем, та ОСОБА_7, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1; 28 квітня 2010 року між ОСОБА_6, як власником та продавцем, та ОСОБА_8 і ОСОБА_9, як покупцями, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Покупці за такими договорами зареєстрували в установленому законом порядку своє право власності на придбані у ОСОБА_6 квартири.

На підтвердження правомірності своїх позовних вимог щодо необхідності визнання за ОСОБА_7, ОСОБА_9 і ОСОБА_8 права власності на частини спірної земельної ділянки, останні надали суду копії правовстановлюючих документів на належні їм на праві власності об'єкти нерухомого майна у вигляді квартир, що розташовані в будинках які побудовано на спірній земельній ділянці.

Згідно з п. п. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV квартири та житлові будинки, розташовані на земельних ділянках/ділянці, є різними самостійними об'єктами нерухомого майна, право власності на які підлягає державній реєстрації.

Також окремими самостійними об'єктами нерухомого майна, розташованими на земельній ділянці, права стосовно яких підлягають державній реєстрації, є будівлі, споруди і приміщення (п. п. 3, 4, 5 ст. 5 вказаного вище Закону).

Статтею 377 ЦК України та 120 ЗК України чітко визначено характер та сферу правовідносин, на які поширюється їх дія. Зокрема такі норми права застосовуються при набутті права на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці/ділянках, у вигляді: житлових будинків, будівель, споруд.

Отже, вимоги ст. 377 ЦК України та 120 ЗК України при посвідченні договорів відчуження квартир не застосовуються і не можуть буди правовою підставою набуття у власність чи користування земельної ділянки, на якій розташовано набуті квартири.

Посилання на вказані норми права судами першої та апеляційної інстанцій, як правову підставу задоволення позовних вимог ОСОБА_7, ОСОБА_9 і ОСОБА_8 про визнання за ними права власності на землю, є безпідставними.

Крім того, вказані вище АДРЕСА_1 є різними об'єктами нерухомого майна з визначеними різними юридичними адресами, а саме: АДРЕСА_1; Київська область, Києво-Святошинський район, АДРЕСА_1, що вбачається з правовстановлюючих документів на квартири у цих будинках, доданих сторонами у справі.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_1 в с. Петрівське, Києво-Святошинського району, Київської області, разом з тим, матеріали справи не містять жодного документа на підтвердження того, що за будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, с. Петрівське, Києво-Святошинський район, Київська область, офіційно рахується будь-яка земельна ділянка.

Дані обставини залишилися поза увагою судів, які, не мотивувавши правових підстав своїх висновків, визнали за ОСОБА_7 право власності на частину земельної ділянки за адресою: будинок АДРЕСА_1, яка не відноситься до об'єкту права власності останнього у вигляді квартири АДРЕСА_1.

Не встановлено судами і правового статусу вказаних вище будинків АДРЕСА_1, а саме: чи ці будинки є багатоквартирними житловими будинками чи відносяться до приватного житлового фонду, незважаючи на те, ці обставини мають суттєве значення для визначення характеру правовідносин між сторонами у справі.

До земель житлової та громадської забудови відносяться в тому числі земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва (ст. 40 ЗК України), а також земельні ділянки багатоквартирних будинків (ст. 42 ЗК України), які мають різні особливості набуття у власність.

Зокрема, ст. 40 ЗК України передбачено, що земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва передаються у власність за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або на підставі цивільно-правових угод.

Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 42 ЗК України).

Без визначення правових статусів зазначених будинків АДРЕСА_1, неможливо перевірити факт порушення, невизнання, обмеження прав, у тому числі прав на землю, осіб які мають те чи інше правове відношення до цих будинків.

Не надано судами і належної правової оцінки доводам первісного позивача ОСОБА_6 стосовно порушення його права на користування та розпорядження належною йому земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, внаслідок спорудження самочинно побудованого капітального приміщення на ній, розмірами 1,5х2,00 м.

Право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,1210 га по АДРЕСА_1, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, підтверджується відповідним державним актом про право власності на земельну ділянку.

Частиною 1 ст. 51 Закону України «Про власність» передбачено, що громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України. Припинення права власності на земельну ділянку може мати місце також за рішенням суду у випадках, встановлених законом (ст. 378 ЦК України).

Доказів на підтвердження позбавлення або припинення права власності ОСОБА_6 на земельну ділянку на якій споруджено зазначене вище капітальне приміщення, розмірами 1,5х2,00 м., матеріали справи не містять, а тому, суди повинні були мотивувати свої висновки про відмову в задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні власністю особи, на яку поширюються гарантії, встановлені ст. 90 ЗК України, ч. ч. 4, 5 ст. 373, ст. ст. 391, 321 ЦК України, щодо здійснення, збереження та непорушності права власності, в даному випадку - права власності на землю, чого зроблено не було.

Суди належної правової оцінки наведеним вище обставинам не надали, характеру правовідносин між сторонами у справі не встановили, підстави позовів не перевірили, а також невірно застосували норми матеріального права, що призвело до ухвалення у справі судових рішень, які не відповідають вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Оскаржувані в касаційному порядку судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій визнати законними і обґрунтованими не можна, вони підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_16 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська