АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/5396/16 Головуючий 1-ї інстанції Сітбаталова Н.І.
Справа №635/6841/15-ц Доповідач: Довгаль А.П.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Довгаль А.П.

суддів Коровіна С.Г., Коваленко І.П.,

при секретарі Щегельському Д.О.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційні скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області на рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3 державної нотаріальної контори Харківської району Харківської області про відновлення житлового права, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3 державної нотаріальної контори Харківської району Харківської області (надалі ОСОБА_3 ДНК Харківського району і області), в якому просила відновити порушене право та захистити її законні інтереси на проживання у житловому будинку, розташованого за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Циркуни, вул. Куйбишева №55, шляхом визнання недійним договору міни від 11 листопада 2003 року, посвідченого ОСОБА_3 державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстровим №1-2216, з підстав передбачених ст.48 ЦК УСРС в редакції 1963року, та стягнути солідарно з відповідачів на її користь 1,00грн. моральної шкоди.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що 11.11.2003року між ОСОБА_1 та її матірю ОСОБА_5 було укладено договір міни, згідно умов якого остання поміняла житловий будинок з надвірними будівлями та присадибною ділянкою, розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Циркуни, вул. Куйбишева №55, який належав їй на підставі договору купівлі-продажу, на 1/3 частину приватизованої квартири №4 у житловому будинку №20 по вулиці Саперній м. Харкова, яка належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло. До укладення договору міни вказана квартира знаходилась у спільній сумісній власності ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_3 укладенням договору міни співвласники квартири подали до ОСОБА_3 державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області посвідчену нотаріусом заяву, якій зазначили, що кожному з них належить по 1/3 частини спірної квартири. Зазначає, що укладення спірного договору міни привело до порушення її житлових прав, оскільки вона змушена була проживати в санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що потребують поліпшення, що у свою чергу завдало шкоду її фізичному та розумовому розвитку. Вважає, що на момент укладання договору міни у ОСОБА_1 права спільної часткової власності на 1/3 частину спірної квартири не було, а тому з цих підстав договір міни повинен бути визнано недійсним, оскільки має ознаки неукладеного договору, тому що сторони не досягли згоди по всіх істотних умовах спірного договору міни в розумінні норм ст.153 ЦК УРСР в редакції 1963року. Вважає, що при укладанні цього договору були порушені також норми ст.ст.17,18 Закону України «Про охорону дитинства (в редакції від 01.01.2003року).

У судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 заявлені вимоги в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 1,00грн. просив залишити без розгляду, інші заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні, вказуючи на його безпідставність.

Відповідач ОСОБА_9 позов визнала, пояснив, що дійсно права її дочки ОСОБА_4 були обмежені договором міни, оскільки неможливо вселити дитину до квартири, умови якої не відповідають нормам проживання. Також зазначає, що відповідачу ОСОБА_1 на той час не належала на праві спільної часткової власності 1/3 частина приватизованої квартири, як це було зазначено в договорі міни житла.

Відповідач ОСОБА_3 державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області, в особі її завідуючій ОСОБА_10, позов не визнала, вважаючи його надуманим та необгрунтованим.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 липня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір міни житлового будинку, розташованого за адресою: Харківська область, Харківський район, с.Циркуни, вул. Куйбишева №55, на 1/3 частку у праві спільної часткової власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, посвідчений 11 листопада 2003 року ОСОБА_3 державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстровим №1-2216.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційних скаргах представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 та завідуюча ОСОБА_3 державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області ОСОБА_11 просять його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_4 в позові в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, на порушення норм матеріального і процесуального права, на неналежну оцінку наданим доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов частково та визнаючи недійсним спірний договору міни житлових привішень, який укладено у 2003 році, суд виходив з доведеності заявлених вимог.

Проте, погодитися з таким висновком не можна, оскільки суд дійшов його без повного, всебічного та обєктивного зясування обставин справи, з неправильним тлумаченням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, без належної правової оцінки наданим доказам, що привело до помилкового вирішення спору.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із змісту законодавства.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло за реєстровим №2А-00-195546, виданого 10.03.2000року Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради, на праві спільної сумісної власності належала трьохкімнатна квартира №4, загальною площею 66,9кв.м, у будинку №20 по вул. Саперна м. Харкова (а.с.12-13 том 1).

Мати позивача ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_5 після розірвання 04.05.2000року шлюбу з ОСОБА_12, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-АМ №054914, виданого Крижопілівським відділом реєстрації актів громадського стану (а.с. 10 том 1), разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_4, 14.11.1995р.н., переїхала жити до м. Харкова, де стала мешкати разом з ОСОБА_7 - братом відповідача ОСОБА_1

На підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2003року, посвідченого ОСОБА_3 державною нотаріальною конторою Харківського району і області за реєстровим №1-1826, ОСОБА_5, став належати житловий будинок, житловою площею 38,40кв.м, з надвірними будівлями, що знаходиться по вул. Куйбишева №55 в селі Циркуни Харківського району Харківської області (а.с. 11 том 1).

Із договору купівлі-продажу вищеназваного житлового будинку вбачається, що покупець ОСОБА_5 на момент його придбання проживала і була зареєстрована (разом зі своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_13, 14.11.1995р.н.) в житловому будинку №6, розташованого по вул. Богуна в смт. Крижополі Крижопільського району Винницької області, який, як вона пояснила, належав на праві власності її бабці та дідусеві.

Після набуття права власності на будинок №6 по вул. Богуна в смт. Циркуни Харківського району Харківської області відповідач ОСОБА_5 жодного дня не проживала за цією адресою, ані вона, ані її дочка позивач ОСОБА_4 зареєстрованими в цьому будинку не були. Вказана обставина підтверджується даними паспорта на імя ОСОБА_5, а також довідкою Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області від 15.11.2013року №1586.

Оскільки відсутні відомості про займання спірного будинку його власником ОСОБА_5, тому її дочка ОСОБА_4 (на той час неповнолітня) права на користування цим будинком не придбала.

11 листопада 2003 року ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_1 договір міни, посвідчений ОСОБА_3 державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстровим №1-2216. Згідно умов цього договору міни сторони ОСОБА_5 та ОСОБА_1 обміняли між собою належній першій житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в селі Циркуни Харківського району Харківської області по вул. Куйбишева №55 на належну другому 1/3 частину трикімнатної приватизованої квартири №4, що знаходиться в м. Харкові по вул. Саперній, будинок №20. Міну сторони проводили без доплати. (а.с. 14 том 1).

ОСОБА_3 укладанням договору міни співвласники приватизованої квартири АДРЕСА_2 - ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 погодили свої наміри стосовно вибуття зі складу співвласників ОСОБА_1 та входження до їх кола ОСОБА_5, вчинивши такі дії: звернулися 24.09.2003р. до Харківського БТІ за витягом з державного реєстру з метою оформлення угоди про уточнення ідеальних часток; склали 11.11.2003 р. заяву, в якій дійшли згоди про рівність часток на приватизовану квартиру по 1/3 кожному.

На підставі заяви ОСОБА_6 15.12.2003р. були внесені зміни до відомостей про право на квартиру і внесено зміни до державного реєстру, відповідно до яких ОСОБА_6 та ОСОБА_1 стало належи на праві спільної сумісної власності 2/3ч. квартири, а 1/3ч. - на праві часткової власності ОСОБА_5

Наведене вище не суперечило чинному на той час Закону України «Про власність» (далі Закон), а саме: ч.5 ст.2, що власність в Україні існує в різних формах. Україна створює рівні умови для розвитку всіх форм власності та їх захисту; ч.ч. 2, 3 ст.3, що майно може належати громадянам на праві спільної (часткової або сумісної) власності. Допускається об'єднання майна, що є власністю різних субєктів та створення на цій основі змішаних форм власності. Право спільної власності регулювалося лише ст.17 цього Закону, яка не містила ніяких правових механізмів стосовно порядку формування і здійснення різновидів спільної власності. Це дає підстави стверджувати про те, що у відсутність встановлених законом заборон діяв загальний дозвіл на здійснення власниками прав володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цим Законом заборон щодо зміни правового режиму спільної власності не встановлено. Тому, є всі підстави вважати, що співвласники могли за взаємною згодою це зробити.

Згідно ч.2 ст.8 зазначеного Закону відносини власності, не врегульовані цим Законом, регулюються ЦК України (на той час - 1963р.) та іншими законодавчими актами. Цей Кодекс містив лише згадку про спільну сумісну власність (абз.2 ст.112). Решта статей Глави 11 цього Кодексу регулювала лише спільну часткову власність.

З наведеного слідує, що громадяни, будучи співвласниками, мали право встановлювати різний правовий режим на спільне майно. Ніяких заборон та обмежень чинне на час укладення договору міни законодавство не містило.

Що стосується предмету договору міни, яким виступила частина (1/3ч.) трикімнатної квартири, то такий термін на час укладення договору використовувався не лише в нотаріальній практиці, а й у законодавстві.

Так, у ст.ст. ст.113, 116 ЦК УРСР 1963р. та пп. 27, 43 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14.06.1994р. йдеться про частки у спільному майні. У ст.114 ЦК УРСР про частки в спільній власності, а в чималих випадках йдеться просто про частку, у п.43 Інструкції - про частки майна через вказівку на арифметичні (в простих дробах) частини.

У всіх цих перелічених випадках йшлося саме про частку в праві спільної власності, підтвердженням чому є те, що передбачалося й поняття ідеальних часток, що і є тотожнім поняттям права на частку. Тобто, на відміну від сучасної термінології, частка/частина в майні означала право на цю частку.

Підтвердженням цьому слугують і відомості Державного реєстру, де позначалося частка в праві спільної власності ОСОБА_5

Таким чином, ніяких розбіжностей в розумінні предмету договору міни між його сторонами не існувало. Сторони усвідомлювали те, що ОСОБА_9 набувалася саме частка (1/3) в праві спільної власності на квартиру. При цьому не йшлося про частку в квартирі, а тому ніякого відношення до розгляду справи до суті висновок судової будівельно-технічної експертизи від 01.04.2013року немає.

На час укладення договору міни діяли ЦК УРСР 1963р., Закон України «Про охорону дитинства», Правила опіки та піклування, затверджені спільним наказом Державного комітету України у справах сімї та молоді, Міністерства охорони здоровя України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.1999р. №34/166/131/88.

ЦК УРСР в редакції 1963 року не містив чітких вимог до чинності правочинів, зокрема правового механізму, спрямованих на запобігання порушенню прав неповнолітніх дітей. Похідним чином про таке згадувалося лише у ст.48 цього кодексу, з якої можна зробити висновок, що угода не повинна ущемляти їх особисті та майнові права.

На охорону цих прав також спрямовані норми ст.ст. 17, 18 Закону «Про охорону дитинства». Статтею 17 цього закону передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати обмін, відчуження житла. Відповідно до частини третьої статті 18 вищезазначеного закону органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Правилами опіки та піклування встановлено заборону, яка стосується, по-перше, опікунів та піклувальників; по-друге, майнових прав підопічних, а не житлових; по-третє, обміну, продажу житлової площі, під якою слід розуміти ту, власником якої є підопічний. Про це свідчить також п.31 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в якому нотаріусам приписується вимагати дозвіл органу опіки і піклування на право батьків укладати або давати згоду на вчинення від імені неповнолітніх угод, якщо вони виходять за межі побутових.

З наведеного можна зробити висновки, що ст.17 Закону «Про охорону дитинства» містить норму, що стосується охорони прав неповнолітніх осіб-власників, від імені яких діють їх батьки, а ст.18 цього закону стосовно неповнолітніх осіб-невласників житла. В ситуації, коли позивач не була власником спірного житлового будинку, діє остання норма.

Таким чином, укладення договору міни не суперечило чинному на той час законодавству і не вимагало дозволу органу опіки та піклування, оскільки позивач не мала ані майнових прав на будинок (не була його власником, співвласником або субєктом іншого речового права, зокрема, особистого сервітуту, які законодавством того часу не передбачалися), ані житлових прав на будинок, оскільки в ньому не проживала, оскільки одразу після переїзду з смт. Крижопіль Крижопільського району Вінницької області стала жити з матірю ОСОБА_5 та її співмешканцем ОСОБА_14 у квартирі №4 по вул. Саперній м. Харкова.

Під час розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Щодо посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України по справі №6-106цс12, де йдеться про статті 113, 114 ЦК УРСР 1963 р., то вона жодного відношення до заявленого між сторонами спору немає, оскільки регулює зовсім інші аспекти спільної часткової власності;

Враховуючи те, що на час посвідчення державним нотаріусом спірного договору міни попереднє складання, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності на приватизовану квартиру з метою подальшого посвідчення договору відчуження частки приватизованої квартири не було обовязковою умовою, тому для визнання спірного договору міни недійсним з підстав, передбачених ст.48 ЦК УРСР в редакції 1963року у суду не було.

Оскільки оскаржуване рішення є неправильним, воно підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову ОСОБА_4 в позові.

Згідно п.п.3),4) ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційних скарг ОСОБА_1 в сумі 804,00грн. та ОСОБА_10 в розмірі 803,88грн. підлягають стягненню з ОСОБА_4 на їх користь.

Керуючись ст.ст. 307ч.1п.2), 309ч.1п.п.3),4), 313, 314ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області - задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 липня 2016 року - скасувати ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3 державної нотаріальної контори Харківської району Харківської області про відновлення житлового права відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 804,00грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_10 судові витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 803,88грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді -