Справа № 344/747/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2273/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Бойчук І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Горейко М.Д., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю представника апелянта,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № IFU2 від 29.04.2004 року в за період з 19.01.2012 року по 19.01.2015 року в сумі 8013,60 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 19.01.2015 року складає 126 614,88 грн, стягнення судових витрат.

Апелянт на дане рішення подав апеляційну скаргу в якій вказав, що рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції помилково відмовив в задоволенні позовних вимог банку у зв'язку з пропуском строків позовної давності, оскільки, до таких висновків суд прийшов з порушенням норм матеріального права.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами.

23.04.2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

19.03.2013 року судом позовну заяву задоволено звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Апелянт вважає що розрахунок заборгованості є належним доказом наявного розміру заборгованості відповідача за кредитним договором. Позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження факту укладення між сторонами кредитного договору та виникнення заборгованості у відповідача перед банком.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника проценти від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом підлягають стягненню з відповідача у межах строків позовної давності.

Як вбачається із розрахунку заборгованості нарахування відсотків проводилось щомісячно, але дані платежі відповідач не сплачував, а тому право банку про отримання щомісячних платежів порушувалося, що надавало банку можливість звернутися до суду з позовом про стягнення даних нарахувань.

Апелянт вважає, що судом неповно з'ясовано обставини справи , а кредитний договір укладений між сторонами є дійсним, а тому підлягає виконанню.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції, та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 29.04.2004 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № IFU2 від 29.04.2004 року, за яким позивач надав відповідачу кредит в розмірі 7000 доларів США терміном до 25.04.2006 року (а.с.6-7).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 30.09.2004 року (а.с.4), тобто переривання позовної давності відповідачем не було.

Суд надав вірну оцінку доводам представника банку щодо вказаних у розрахунку заборгованості (а.с.4) даних про погашення боржником заборгованості платежем від 23.05.2005 року у розмірі 30 грн. та 10.09.2010 року в розмірі 0,01 грн. і визнав їх безпідставними, оскільки відповідачем заперечується внесення таких коштів, а позивачем не надано доказів на підтвердження внесення відповідачем вказаних сум на погашення заборгованості саме за даним кредитним договором. Інших доказів, які б стверджували про переривання строків позовної давності та початок його перебігу з іншої дати, позивачем не надано.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до закінчення місяця, наступного за звітним, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Суд прийшов до правильного висновку, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а саме з 25.10.2004 року.

Позовна заява подана позивачем до суду першої інстанції і зареєстрована лише 22.01.2015 року, тобто за межами строку позовної давності.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Саме таку правову позицію висловлено у справі № 6-116-цс 13 постанови Верховного Суду України від 06.11.2013 року

З даними доводами суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного сулу.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк має право на стягнення відсотків за три роки з 19.01.2012 р. по 19.01.2015 р. не заслуговують на увагу, оскільки знаходяться за межами строку позовної давності для пред'явлення такої вимоги.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

М.Д. Горейко

Л.В.Ясеновенко