Справа № 203/2672/16-ц
Провадження № 2-з/0203/104/2016
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року суддя Кіровського районного суду міста Дніпропетровська Колесніченко О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 предявила позов до ОСОБА_3, Дніпропетровської міської ради та просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (нині пр. ОСОБА_4) у м. Дніпропетровську, укладений 28 грудня 2012 року між Прокоф?євим О.А. та ОСОБА_3; зобов?язати орган державної реєстрації прав на нерухоме майно виключити реєстраційні записи про право власності Прокоф?єва О.А. та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_2 право спільної часткової власності у рівних частках на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю; витребувати вказану квартиру у ОСОБА_3 на її, ОСОБА_1, користь; покласти на відповідачів судові витрати.

03 серпня 2016 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення її позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3, заборонивши відповідачу ОСОБА_3 відчуження вказаного нерухомого майна та заборонивши державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, обґрунтовуючи таку вимогу тим, що її батьки, вона та її діти завжди мешкали в квартирі №2 та №1 в будинку №33 по пр. Олександра Поля (колишня назва пр. Кірова) у м. Дніпрі, а вказаний будинок ще з кінця 1800-х років належав її родині, проте в подальшому після денаціоналізації у 1922 році решту будинку так і не повернули її родині в натурі, а дали можливість приватизувати лише квартиру №2, тоді як фактично позивач з родиною користувалась і квартирою №1, за яку сплачували комунальні послуги, зверталися за її приватизацією, однак відповідач фіктивно, у особи, яка ніколи не була ні власником, ні користувачем Прокоф?єва О.А., придбав квартиру №1 у цьому будинку та перешкоджає позивачу у користуванні, виселяє її з приміщення, у зв?язку з чим наявне і кримінальне провадження, численні позови, тому просила забезпечити її позов у вказаний спосіб.

Частиною 1 ст. 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 151, 152 ЦПК України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається у спосіб, визначений ЦПК та про який клопочуть такі особи на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ризик чого має бути підтвердженим достатніми фактичними даними.

За вимогами ч.2 ст.151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у звязку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Крім цього, Пленум Верховного Суду України у пункті 4 своєї постанови від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розяснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суддя має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Разом з тим, у своїй заяві позивач наводить не фактичні данні щодо дій ОСОБА_3 з умисного зменшення свого майна, а посилається на гіпотетичну можливість невиконання рішення суду про задоволення позову через пов?язаність відповідача із «скандально відомими забудовниками братами Каснер», «змовою Прокоф?єва О.А. і ОСОБА_3С.», укладення ними фіктивного правочину з набуття квартири АДРЕСА_4, проте додані позивачем до заяви судові рішення і скарги стосуються зовсім інших квартир (зокрема №14, 15), інших покупців та набувачів квартир у будинку №33 по пр. О. Поля у м. Дніпрі, які взагалі не стосуються квартири АДРЕСА_5, зокрема, в частині придбання її ОСОБА_3, а доводи про намір відповідача уникнути цивільно-правової відповідальності за позовом ОСОБА_5 доказами не підтверджуються, оскільки щодо вказаної квартири вже існували судові спори, проте починаючи з дня укладення договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року, про який відомо позивачу, відповідач покупець ОСОБА_3 жодних спроб віджучити дане нерухоме майно не вчиняв, продовжуючи відкрито володіти цим майном, що підтверджується, зокрема, доданою позивачем інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна від 23 травня 2016 року.

При цьому, саме по собі лише оспорення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, зважаючи на підстави заявленого позову та підстави заявлення позивача про її право власності, не можуть бути єдиною підставою для накладення на майно відповідача арешту, як і не наведено позивачем доказів на підтвердження необхідності застосування такого способу забезпечення як арешт нерухомого майна, який полягає за своєю суттю, з урахуванням положень ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», у вилученні із користування.

За таких обставин, приймаючи до уваги принципи співмірності та відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, позивачем не доведено перед судом наявність підстав для забезпечення позову у спосіб про який вона клопотала.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИЛА:

Відмовити ОСОБА_1, яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, в задоволенні заяви про забезпечення її позову до ОСОБА_3, Дніпропетровської міської ради, третя особа Відділ реєстрації майнових прав управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про визнання правочину недійсним, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у забезпеченні позову подається протягом пяти днів з дня її оголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд міста Дніпропетровська. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.В. Колесніченко