Справа № 466/8208/13 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/783/1327/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, з участю третіх осіб Шевченківська РА ЛМР, Львівська міська рада, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про усунення перешкод у користуванні допоміжними приміщеннями та зобов»язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2014 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, з участю третіх осіб Шевченківська РА ЛМР, Львівська міська рада, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про усунення перешкод у користуванні допоміжними приміщеннями та зобов»язання до вчинення дій задоволено; зобов»язано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 не чинити перешкод ОСОБА_3, ОСОБА_4 у користуванні допоміжними приміщеннями площею 14,0 кв. м., що знаходяться на першому поверсі в блоці А будинку №29 по вул. Лінкольна в м. Львові та допоміжними приміщеннями площею 9,0 кв.м., що знаходяться на першому поверсі в блоці Б будинку №29 по вул. Лінкольна в м.Львові; зобов»язано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 звільнити приміщення спільного користування площею 14,0 кв.м., що знаходяться на першому поверсі в блоці А будинку №29 по вул. Лінкольна в м. Львові та допоміжні приміщення площею 9,0 кв. м., що знаходяться на першому поверсі в блоці Б

будинку №29 по вул. Лінкольна в м. Львові, надавши позивачам ОСОБА_3, ОСОБА_4 вільний доступ до цих приміщень; вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила представник відповідачів ОСОБА_2. В апеляційній скарзі покликається на його необґрунтованість, на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що в матеріалах справи наявні документи які узаконюють право відповідачів користуватися спірними приміщеннями, вони є дійсні та ніким не оскаржені. Вказує, що ОСОБА_5 користується спірними приміщеннями з 2006-2007 року. Даний факт відомий позивачам ще з 2006 року, а отже відповідно до ст. 257 ЦК України ними пропущено строк позовної давності, а тому суд мав відмовити у задоволенні позовних вимог. Судом першої інстанції не враховано, що у Львівському окружному адміністративному суді перебуває на розгляді адміністративний позов заступника прокурора Львівської області з позовною вимогою про зобов»язання виконавчого комітету Львівської міської ради здійснити державну реєстрацію права власності територіальної громади м. Львова на будинок по вул. Лінкольна, 29 та про скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №995 від 23.06.2006 року. Суд мав зупинити провадження у даній справі до розгляду вищевказаної адміністративної справи. Просить рішення судускасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегія суддів, рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та дійшов висновку, що мешканці будинку, в тому числі позивачі, мають право на користування приміщеннями першого поверху, які самовільно захопили відповідачі та доступу до них немає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на встановлених обставинах справи, зібраних доказах та вимогах закону.

Судом встановлено, що на підставі рішення Львівської міської ради № 995 від 25.08.2006 року «Про зміну статусу гуртожитку та оформлення договорів найму» будинок №29 по вул. Лінкольна в м. Львові набув статусу житлового та переданий територіальній громаді.

Позивачі разом із своїми сім»ями проживають в даному будинку в квартирах № 5 та №9. Дані обставини підтверджуються свідоцтвами про право власності, згідно яких квартири належить на праві спільної сумісної власності позивачам та членам їх сімей. Вказані обставини відповідачами не заперечуються, а тому в силу дії ст. 60 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

В будинку по вул. Лінкольна №29 в квартирі №95 в м. Львові проживає родина відповідачів.

Будинок по вул. Лінкольна №29 складається із блоків А та Б. У будинку на першому поверсі як блоку А так і блоку Б є допоміжні приміщення, які відносяться до обслуговування будинку і для користування співвласників приватизованих квартир будинку та інших законних мешканців.

Відповідно до довідки БТІ та ЕО приміщення площею 9,0 кв.м. під літ.ХХХ11 є кладовою, а приміщення під літ.ХХХ111 площею 9,2 кв.м. є щитовою, які знаходяться в блоці Б першого поверху будинку №29 по вул. Лінкольна в м. Львові.

В блоці А першого поверху даного будинку знаходиться допоміжне приміщення площею 14,0 кв.м., яке самовільно зайняте відповідачами та в блоці Б цього ж будинку відповідачами зайнято приміщення під літерою ХХХ11 площею 9,0 кв.м. Дані обставини підтверджуються листом від 18.01.2011 року за № 03/11 директора ЛКП «Балатон-409» про зайняття спірних приміщень відповідачами по справі та поясненнями позивачів. Доказів погодження відповідачами питання з позивачами зайняття спільних приміщень, матеріали справи не містять і такі не надані сторонами до суду апеляційної інстанції.

Частина 2 ст. 382 ЦК України визначає правовий режим щодо допоміжних приміщень та приміщень загального користування у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, власникам квартир у таких будинках належить на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне. Електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру.

Відповідно до ст. 1 Закону України ,,Про приватизацію державного житлового фонду" № 2482 від 19 червня 1992 року приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв, тощо) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно з частинами 2 та 3 ст. 10 цього ж Закону, власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання елементів зовнішнього благоустрою, допоміжні приміщення окремо приватизації не підлягають.

Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 визначено, що відповідно до Конституції України всі суб'єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

За змістом ст.1 Закону Законі України ,,Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Згідно з ч.2 ст.10 Закону України ,,Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку. Допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Отже, сторони як власники квартир у будинку №29 по вул. Лінкольна у м. Львові є співвласниками спірного приміщення, що знаходиться в цьому будинку.

Частиною 1 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як встановлено судом, відповідачі зайняли допоміжне приміщення, внаслідок чого обмежений вільний доступ позивачам для користування цими приміщеннями.

За змістом ст. 392 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_3, ОСОБА_12

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі повно з'ясованих обставин справи, із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування. Відповідно до ст.308 ЦПК рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ст.313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2014 року залишити без змін .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді