У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 жовтня 2016 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі
головуючий: Хилевич С.В.,
судді: Гордійчук С.О., Максимчук З.М.
секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 м. Луцьк на рішення Дубенського міськрайонного суду від 17 липня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 м. Дубно про стягнення заборгованості по грошовій компенсації,
в с т а н о в и л а:
Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 17 липня 2006 року зазначений позов задоволено: стягнуто з Військової частини НОМЕР_2 м. Дубно на користь ОСОБА_1 4 014, 74 гривень компенсації за неотримане речове майно, 51 гривню державного мита, 30 гривень судових витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в суді та 157 гривень витрат на оплату юридичної допомоги, а всього 4 257 гривень.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 м. Луцьк покликалась на його необґрунтованість і незаконність через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, і на порушення норм матеріального та процесуального права.

На її обґрунтування зазначалось на неправильність застосування судом до спірних правовідносин положень Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", тоді як належним нормативно-правовим актом вважає Закон України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" від 17 лютого 2000 року, який набрав чинності 11.03.2000 року. Цей Закон на момент спору був чинним і підлягав застосуванню. Відповідно до Закону України "Про оборону" фінансування витрат на утримання Збройних Сил України, в т.ч. видатків на грошову компенсацію за речове майно, здійснюється виключно за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України в кошторисі Міністерства оборони України. Законами України щодо Державного бюджету України на 2001-2008 роки витрати на речове майно або грошової компенсації замість неї не були передбачені, тому Міністерству оборони України з Державного бюджету кошти не дані цілі не виділялись. Тому були відсутні й фактичні можливості виплати грошової компенсації за відповідний період.

Вважає, що спір стосується проходження ОСОБА_1 військової служби та має ознаки публічно-правового характеру щодо стягнення компенсації за речове майно, а тому повинен бути розглянутий в порядку адміністративного судочинства.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи відповідача та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності та обґрунтованості позову, оскільки ОСОБА_1 як військовослужбовець Збройних Сил України набув на законних підставах право на отримання грошової компенсації замість речового майна, а відповідач визнав позовні вимоги, про що надав відповідну заяву.

Матеріалами встановлено, що ОСОБА_1 по 27 лютого 2004 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 м. Дубно, перебуваючи там на речовому і продовольчому забезпеченні. Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 м.Дубно № 110 від 01.06.2004 року позивача виключено зі списків особового складу частини у зв`язку з звільненням в запас зі скороченням штатів, з правом носіння військової форми (а.с. 5).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", на що покликався позивач, військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.
Згідно зі ст. 2 Закону України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" призупинено дію ч. 2 ст. 9 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оброни України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців).

Дана норма закону набрала чинності 11 березня 2000 року.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Тому внаслідок прийняття зазначеного Закону військовослужбовці втратили право на отримання грошової компенсації замість неотриманого речового майна.

Між тим, з довідки-розрахунку №12, виданої 21 червня 2004 року Військовою частиною НОМЕР_2 м. Дубно, вбачається, що спірний розмір належної позивачу грошової компенсації виник до 11 березня 2000 року (а.с. 6). Таким чином, право позивача на отримання компенсації замість речового майна виникло ще до призупинення його дії Законом України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів", з чим погодилася Військова частина НОМЕР_2 м. Дубно, провівши відповідні компенсаційні нарахування.

Право ОСОБА_1 на отримання компенсаційних виплат замість речового майна підтверджується й висновками Верховного Суду України, що дані ним 4 грудня 2012 року своєю постановою у справі №21-345а12.

Відповідно до абз. другого ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Військова частина НОМЕР_1 м. Луцьк є правонаступником Військової частини НОМЕР_2 відповідно до наказу командира Повітряного командування "Захід" №282/ДСК від 21.08.2006 року "Про розформування 13 авіаційної комендатури повітряного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (умовне найменування: Військова частина НОМЕР_2 м. Дубно )" (а.с.18).

Доводи апеляційної скарги про наявність мораторію відповідно до Закону України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів", що унеможливлює задоволення вимог позивача і стягнення грошової компенсації замість речового майна, спростовуються таким чином.

У розумінні п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України мораторієм є відстрочення виконання зобов`язання на підставах, встановлених законом.

Тобто в будь-якому разі мораторій не може бути підставою для відмови ОСОБА_1 у стягненні грошової компенсації замість речового майна, право на що він набув до призупинення дії цього права.

З тих самих міркувань не можна погодитися, як з мотивами для скасування оскаржуваного рішення, і з посиланнями Військової частини НОМЕР_1 м. Луцьк на дію Закону України "Про оборону" щодо здійснення фінансування витрат на утримання Збройних Сил України, в т.ч. і видатків на грошову компенсацію за чекове майно, виключно за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України в кошторисі Міністерства оборони України.

Щодо доводів автора скарги про недодержання норм процесуального права, то вони теж не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових порушень особа, яка подала апеляційну скаргу, не надала, а колегією суддів здобуто не було.

Його твердження про те, що розгляд справи повинен був відбуватися у порядку адміністративного судочинства, спростовуються тим, що на той час ці правовідносини в судовому порядку вирішувалися відповідно до діючого на той час п. 2 ч. 1 ст. 15 ЦПК України. Оскільки справу розглянуто судом цивільної юрисдикції, тому перегляд рішення в апеляційному порядку повинен також здійснюватися за тими самими правилами судочинства.

Частина перша ст. 304 (1) ЦПК України вказує, що розгляд апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, прийняте за результатами розгляду справ, передбачених пунктом 2 частини першої статті 15 цього Кодексу, здійснюється апеляційним судом за наявними у справі матеріалами та без виклику осіб, які беруть участь у справі.

Перегляд рішення суду в іншій частині унеможливлюється положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України.

Так, згідно з цією вимогою закону під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи Військової частини НОМЕР_1 м. Луцьк про необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права позивача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 304(1), 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 м. Луцьк відхилити, а рішення Дубенського міськрайонного суду від 17 липня 2006 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: