Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Одеської міської ради про визнання права власності на будинок та виділ частки із сумісної власності за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2015 року,

встановила:

У квітні 2008 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору дарування від

10 серпня 2005 року, йому належить 77/100 частин колишнього ЖБК «Дружна сім'я». Земельна ділянка, на якій розташовано вказані 77/100 частин його сумісної власності з колишнім ЖБК «Дружна сім'я» також належить йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 6 квітня 2006 року. Зазначена земельна ділянка була призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Після придбання ним 77/100 часток із сумісної власності з колишнім ЖБК «Дружна сім'я», ним було збудовано двоповерховий будинок під

літ. «А», загальною площею 373,6 кв. м, житловою площею 113,3 кв. м, підсобною площею 260,3 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 0,0380 га, та знаходиться по АДРЕСА_1

Відповідно до висновку Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 30 жовтня 2007 року, вказаний будинок узгоджений до вводу до експлуатації. Було також надано згоду на прийняття до експлуатації будинку в цілому Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя, санітарно-епідеміологічною станцією м. Одеси та Управлінням з питань наглядово-профілактичної діяльності ГУ МНС України Одеської області.

Ураховуючи наведене, просив визнання права власності на окремий будинок під літ. «А», загальною площею 373,6 кв. м, житловою площею 113,3 кв. м, підсобною площею 260,3 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 0,0380 га, та знаходиться по АДРЕСА_1 та складає 77/100 часток у сумісній власності з колишнім

ЖБК «Дружна сім'я», яку він просить виділити як належний йому окремий будинок.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 травня 2008 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на самовільно зведений житловий будинок під літ. «А», загальною площею 373,6 кв. м, житловою площею 113,3 кв. м, підсобною площею 260,3 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 0,0380 га, та знаходиться по АДРЕСА_1 та який складав 77/100 у сумісній власності з колишнім житлово-будівельним кооперативом «Дружна сім'я» та виділено ОСОБА_4 його в натурі.

Виконання рішення в частині реєстрації зазначеного об'єкту у встановленому порядку на праві приватної власності за ОСОБА_4 та видачі технічного паспорта на зазначений об'єкт покладено на Одеське МБТІ та РОН.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня

2015 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову про визнання права власності на самочинне будівництво, апеляційний суд правильно виходив із того, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього відповідно до ст. 376 ЦК України.

З обставин справи вбачається, що спірний житловий будинок був збудований без належного затвердженого проекту та відповідних дозволів.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Отже, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Доводи касаційної скарги висновку суду не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, рішення апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька

В.М.Колодійчук

І.М. Фаловська