У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Власова С.О., Дроботя В.В.,

при секретарі: Рогач О.Я.,

за участі представників сторін - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4- ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до УМВС України в Закарпатській області, Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачів - УМВС України в Закарпатській області, Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень.

Свої вимоги позивач мотивує тим, вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 17 серпня 2010 року ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України.

Позивач зазначає, що злочинними діями працівника міліції йому заподіяні душевні страждання, викликані гіркотою втрати брага. Ця подія змінила його життя у негативну сторону викликала погіршення стану здоров'я, спричинила наявність постійних душевних страждань.

В ході провадження досудового слідства постановою слідчого прокуратури Закарпатської області, яким здійснювалось розслідування кримінальної справи щодо ОСОБА_5, його ОСОБА_4 було визнано потерпілим. Зазначена обставина стверджується вироком суду, з якого вбачається, що ОСОБА_4 є потерпілий. Таким чином, ОСОБА_4 вважає, що він, як особа, визнана органом досудового розслідування у кримінальній справі потерпілим, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями посадової особи органу державної влади при здійсненні своїх повноважень.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року провадження у справі закрито.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, якою просить: скасувати ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вимоги апелянта мотивовані тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення необґрунтовано з порушеннями норм матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановивши обставини, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні, суд приходить до наступного висновку.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у даній справі на підставі п. 2 ч.1 ст.205 ЦПК України, виходив із того, що ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.04.2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29.09.2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11.12.2014 року в частині ОСОБА_4 залишено без змін.

Однак, як вбачається із зазначених вище судових рішень, ОСОБА_4Ф, було відмовлено в задоволенні його позову, оскільки він не був членом сімї загиблого ОСОБА_6 Зокрема, в рішенні апеляційного суду зазначено, що ОСОБА_4 «в межах даної цивільної справи (№308/20623/13-ц) у відповідності до положень ст.ст. 15,1168 ЦК України не має права на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, оскільки не проживав із загиблим однією сімєю».

Судом першої інстанції не взято до уваги доводи позивача про те, що в даній позовній заяві ОСОБА_4 наведені інші підстави. А саме: в ході провадження досудового слідства постановою слідчого прокуратури Закарпатської області, яким здійснювалось розслідування кримінальної справи щодо ОСОБА_5, ОСОБА_4 було визнано потерпілим. Зазначена обставина стверджується вироком суду, з якого вбачається, що ОСОБА_4 визнано потерпілим.

Частиною 5 статті 49 Кримінально-процесуального кодексу України (що був чинним на момент події) передбачено, що у справах про злочини, внаслідок яких сталася смерть потерпілого, права, передбачені цією статтею, мають його близькі родичі.

Ст.ст. 55, 56 Кримінального процесуального кодексу України (прийнятому Верховною Радою України 13.04.2012 року) також передбачені відповідні права потерпілих, в тому числі й на відшкодування завданої кримінальним правопорушення шкоди.

Отже, наведене свідчить, що в даній позовній заяві ОСОБА_4 наведені зовсім інші підстави звернення до суду.

За змістом норм процесуального права закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав для закриття провадження у справі.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не з'ясував підстави позову ОСОБА_4 і безпідставно дійшов висновку про тотожність позовів.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И ЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4- ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді