Номер провадження: 22-ц/785/5753/16
Головуючий у першій інстанції Погрібний
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про позбавлення права користування частиною домоволодіння та виселення, а також за зустрічним позовом ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю,

встановила:

18.02. 2015 року позивач ОСОБА_3 подала до суду позовну заяву, яку в подальшому уточнила та просила позбавити ОСОБА_5 і ОСОБА_4 права користування 21/50 частинами домоволодіння №50 по вул. Яші Гордієнка у м. Одесі та виселити їх із вказаної частини домоволодіння (т.1, а.с.115).

В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що 21/50 частин домоволодіння №50 по вул. Яші Гордієнка у м. Одесі на праві власності належала її батькові ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 15.04.1991 року.

В 1995 році на її прохання та прохання брата ОСОБА_7, їхній батько, ОСОБА_8, дозволив проживати і прописатися на належній йому жилій площі, ОСОБА_2, яка доводиться їй рідною сестрою по лінії матері, дочці ОСОБА_2, та її племінниці, ОСОБА_5 та на той час малолітній онучці ОСОБА_4 Батько виділив їм певне житлове приміщення в будинку, де вони стали проживати, оплачуючи комунальні послуги, якими користувалися.

В 1997 році ОСОБА_2 отримала кватиру і виїхала з домоволодіння батька, а відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за згодою батька залишилися проживати у вказаній житловій площі.

14 листопада 2003 року батько помер, позивач ОСОБА_3 поховала його та як спадкоємець першої черги, в строки, встановлені законом звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і 16 серпня 2004 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом у вигляді 21/50 частини домоволодіння №50 по вул. Яші Гордієнка у м. Одесі. При цьому, позивач дозволила відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 тимчасово проживати в належній їй частині домоволодіння, попередивши про те, що вони будуть зобовязанні звільнити домоволодіння по першій її вимозі, пояснивши, що вона має намір в подальшому продати належне їй нерухоме майно.

В подальшому, вона певний час проживала за кордоном із своєю сімєю, періодично приїжджаючи у м. Одесу, де проводила капітальний ремонт належної їй частині домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнко у м. Одесі. У 2008 році, вона попросила відповідачів звільнити домоволодіння, але позитивних результатів не настало. Через певний час їй стало відомо, що відповідачка ОСОБА_5 в 2008 році подавала до суду заяву про встановлення факту, нібито спільного проживання, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з її батьком ОСОБА_8 Крім того, в 2009 році подавала до суду позовну заяву про визнання свідоцтва про право на спадщину на 21/50 частини домоволодіння №50 по вул. Яші Гордієнка у м. Одесі, виданого на імя ОСОБА_3 частково недійсним та про визнання за нею, ОСОБА_5, права власності на 1/2 частини вказаного домоволодіння, які розглядалися судом без її участі, як заінтересованої особи та відповідача і були задоволені.

Однак, за результатами розгляду її апеляційних скарг, судові рішення за вказаними вище заявою та позовом ОСОБА_5, ухвалою та рішенням апеляційного суду Одеської області були скасовані і у їх задоволенні було відмовлено.

Проте, до теперішнього часу відповідачі, які втратили право користування 21/50 частинами вказаного домоволодіння, перешкоджають їй у здійснені прав власника, погрожуючи їй фізичною розправою, постійно ображаючи її, що неодноразово було підставою її звернення до правоохоронних органів, які проводили профілактичні бесіди з відповідачами.

Зазначені обставини стали підставою для звернення ОСОБА_3 до суду за захистом своїх прав.

Тому просить, її права власника нерухомого майна, захистити в судовому порядку та позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_9В.в судовому засіданні проти позовних вимог ОСОБА_3 заперечував та подав зустрічний позов про визнання за ОСОБА_5 і ОСОБА_4 права власності на 21/50 частин вищевказаного домоволодіння за набувальною давністю.

В подальшому представник ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ОСОБА_10, який вступив у розгляд справи 01.06.2015 року, за згодою своїх довірителів, подав суду заяву про зменшення зустрічних позовних вимог, в якій просив визнати за ОСОБА_5 і ОСОБА_4 право власності не на всі 21/50 частини вказаного вище домоволодіння в порядку набувальної давності, а на частину приміщень, а саме: на приміщення 3-1, 3-2 та 3-3, що розташовані в житловому будинку під літерою «А-1», зазначеної частини домоволодіння.

Первісний позивач ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не визнали та наполягали на задоволенні їх позовних вимог.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 липня 2015 року позов ОСОБА_3 було задоволено частково.

Було позбавлено ОСОБА_5 та ОСОБА_4 права користування 21/50 частинами домоволодіння №50 по вул. Яші Гордієнко у місті Одесі ,що на праві власності належить ОСОБА_3

Також було виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 21/50 частин вказаного домоволодіння.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину приміщень вказаного домоволодіння за набувальною давністю було відмовлено (т.2, а.с.77-80).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.10.2015 року вказане судове рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 було скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про позбавлення права користування частиною домоволодіння та виселення - відмовлено (т.2, а.с.140-145).

Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення апеляційного суду Одеської області від 28.10.2015 року, в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про позбавлення права користування частиною будинковолодіння та виселення, було скасовано та залишено в силі рішення в цій частині Суворовського районного суду м. Одеси від 13 липня 2015 року (т.2, а.с.180-181).

Таким чином, на даний час набрало законної сили рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 липня 2015 року, яким позов ОСОБА_3 було задоволено частково, та було позбавлено ОСОБА_5 та ОСОБА_4 права користування 21/50 частинами домоволодіння №50 по вул. Яші Гордієнко у місті Одесі ,що на праві власності належить ОСОБА_3 Також було виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 21/50 частин вказаного домоволодіння. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину приміщень вказаного домоволодіння за набувальною давністю було відмовлено (т.2, а.с.77-80).

Разом з тим, на даний час, а саме 30.06.2016 року до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою звернулась особа, яка не брала участі у справі, а саме ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування даного рішення, в частині позбавлення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 права користування 21/50 частинами зазначеного домоволодіння та винесення нового рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття апеляційного провадження, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та оскаржуваного судового рішення, суд жодним чином не вирішував питання про права та обовязки апелянта ОСОБА_2

Свою апеляційну скаргу ОСОБА_2 обгрунтовувала тим, що в 1963 році вона приїхала до м. Одеси та з цього часу стала проживати та зареєструвалась у своїх батьків ОСОБА_11 та ОСОБА_8 (вітчим) разом із донькою від першого шлюбу ОСОБА_12 у домоволодінні №50 по вул. Яші Гордієнко у місті Одесі. Зважаючи на те, що проживати в одній кімнаті разом із батьками їй та дочці було незручно, в період 1970-1971 років нею за власний рахунок було збудовано прибудову до житлового будинку, яка складалася із житлової кімнати, кухні та тамбуру (приміщення 3-1, 3-2 та 3-3 на технічному паспорті).

В період з 1973 року по 1980 рік вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_13 та двома доньками ОСОБА_5А та ОСОБА_12 проживали у вказаній вище прибудові.

В 1980 році апелянт ОСОБА_2 переїхала разом із чоловіком ОСОБА_14 та донькою ОСОБА_15 до будинку його батьків за адресою: м. Одеса, 6 станція Чорноморської дороги, 1 Лінія, будинок 8-2.

Однак, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.02.1995 року її та її доньку ОСОБА_5 разом із проживаючими з ними особами (на той момент в ОСОБА_15 народилася донька ОСОБА_4) було виселено із будинку № 8-2, 1 Лінія, 6 станція Чорноморської дороги в м. Одесі, без надання іншого жилого приміщення.

У звязку з цим, у квітні 1995 року апелянт ОСОБА_2 знову переїхала разом із своєю донькою ОСОБА_15 та онукою ОСОБА_4 до домоволодіння № 50 по вул. Яші Гордієнка у м. Одесі, зареєструвалась разом із ними й почали проживати у вказаній вище прибудові.

Проте, в 1996 році, через незручності проживання у прибудові з донькою і онукою, апелянт ОСОБА_2 переїхала до квартири АДРЕСА_1, де зареєструвалася та проживає дo теперішнього часу. При цьому ОСОБА_2 зазначила, що періодично (влітку та взимку) проживає у домоволодінні за адресою: м. Одеса, вул. Яші Гордієнка, буд. 50.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт вказала, що вирішення питання про позбавлення права користування частиною домоволодіння та виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_15 без її згоди, як законного власника цієї частини домоволодіння, є неправомірним та суттєво порушує її права, як власника.

Однак, колегія суддів зазначає, що всі вищевикладені доводи апелянта ОСОБА_2 не можуть свідчити про порушення її прав оскаржуваним судовим рішенням, оскільки, як було зазначено вище, суд не вирішував питання про її права та обовязки, а вирішив лише питання стосовно її доньки і онучки.

Зазначене рішення після його перегляду в апеляційній і касаційній інстанції набрало законної сили, а тому на думку колегії суддів апеляційна скарга ОСОБА_2 направлена не на захист її прав, які судом не порушувались, а на перегляд судового рішення, яке набрало законної сили.

У відповідності до ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року №12, при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Оскільки суд першої інстанції у даному випадку не вирішував питання про права та обов'язки апелянта ОСОБА_2, яка не залучалась до участі у справі, крім того матеріали справи не містять доказів того, що даним судовим рішенням порушені її права чи інтереси, колегія суддів дійшла висновку про те, що апелянт ОСОБА_2 не має права на апеляційне оскарження рішення суду, у звязку з чим апеляційне провадження у справі підлягає закриттю.

Що стосується посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виселили із належної їй частини домоволодіння № 50 по вул. Яші Гордієнка в м. Одесі, то вони є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів того, що у вказаному домоволодінні будь-які приміщення належать на праві власності ОСОБА_2

З цього приводу колегія суддів зазначає, що у разі виникнення спору щодо права власності на частину приміщень у домоволодінні № 50 по вул. Яші Гордієнка в м. Одесі, то він має бути предметом іншого судового розгляду, а не підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ч.1 ст.292, ст.ст. 303, 304, ст.ст. 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про позбавлення права користування частиною домоволодіння та виселення, а також зустрічним позовом ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_16

ОСОБА_1