Провадження № 22-ц/779/1676/2016
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до міського голови м. Івано-Франківська, Департаменту комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Служби реєстрації Івано-Франківського міського управління юстиції, Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Органу опіки та піклування про визнання факту проведення приватизації квартири незаконним, визнання незаконним розпорядження міського голови, недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, скасування рішення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 червня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона із членами сім`ї проживає у гуртожитку по АДРЕСА_1 на підставі ордеру, а також між нею та Управлінням МВК укладено договір, за яким здійснюється користування 51 кв.м., в тому числі спірними приміщеннями загального користування. Влітку 2011 року ОСОБА_3 влаштував стіну і відгородив вказані приміщення загального користування. 31.12.2012 року було постановлено ухвалу про забезпечення позову, якою було заборонено здійснювати ремонто-будівельні роботи щодо спірних приміщень. Позивач зазначала, що спірні приміщення загального користування не підлягають приватизації. Приватизація спірних приміщень, на думку позивача, є незаконною, оскільки безпідставно було погоджено приєднання приміщень загального користування до квартири відповідача ОСОБА_3 Тому позивач просила суд визнати факт проведення приватизації квартири АДРЕСА_1 незаконним, визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, скасувати реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно квартири АДРЕСА_1.

Провадження в частині позовних вимог до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області про скасування декларації ДАБІ в Івано-Франківській області від 24/01/2012р. №ІФ 5 та від 14/07/2015р. №ІФ 81, та в частині позовних вимог до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним (незаконним) п. 7.13. рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 03.03.2009р. №104 - закрито.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання факту проведення приватизації квартири АДРЕСА_1 незаконним, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, скасування реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 - відмовлено.

На вказане рішення позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт не погоджується з тим, що суд зазначив у рішенні, що всі обставини встановлено попередніми рішеннями у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про усунення перешкод в користуванні приміщеннями загального користування гуртожитку, які набрали законної сили.

Стверджує, що відмовляючи в позові, суд помилково послався на законодавство про приватизацію житла, а не на Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку (пп.7 п.1 ст.3), яким встановлено, що допоміжні приміщення у гуртожитках передаються у спільну сумісну власність власникам жилих приміщень у таких гуртожитках безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Також вважає, що суд повинен був застосувати Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадянам, затверджене Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396, а саме, п.6.3 та п.7 цього Положення.

Апелянт не погоджується з тим, що суд, обґрунтовуючи оскаржуване свідоцтво про право власності ОСОБА_3, навів перелік документів, як підставу його видачі, з посиланням на ч.3 ст.61 ЦПК України, оскільки вважає, що жодних обставин, які б стосувались предмету позову і відповідали б статтям 328, 345 ЦК України про підстави набуття права власності, судами не встановлено. На думку апелянта, підставами набуття права власності, у даному випадку, не можуть бути ні декларація Інспекції ДАБК, ні технічний паспорт, тому вважає, що приватизацію проведено з порушенням норм матеріального права.

Крім того вважає, що судом незаконно відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, а саме, про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 23 грудня 2014 року №652 про надання дозволу ОСОБА_3 на передачу в його власність житлового приміщення АДРЕСА_1.

Таким чином вважає, що відповідачами порушено її право на користування та приватизацію у спільну сумісну власність приміщень загального користування.

З наведених підстав просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а саме: 1) скасувати розпорядження міського голови м.Івано-Франківська від 15 січня 2015 року: 2) визнати недійсним свідоцтво від 19 січня 2015 року про право власності; 3) скасувати реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; 4) визнати недійсним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 23.12.2014 року №652 в частині передачі у власність відповідачам квартири.

В засіданні суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_9 доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, викладених у ній.

Представник відповідачів ОСОБА_6 - ОСОБА_10 та представник ОСОБА_3 - ОСОБА_11 заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили її відхилити, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідача, пояснення осіб, що беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними.

З таким висновком погоджується також і колегія суддів.

Судом встановлено, що 02.07.2009р. ОСОБА_2 видано ордер на поселення із сім`єю з 3-х осіб в 2-х кімнатний гуртожиток в буд. АДРЕСА_1

03.03.2009р. рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №104 надано дозвіл ОСОБА_3 на переобладнання приміщень гуртожитку по АДРЕСА_1 під ізольовану квартиру на підставі протоколу міжвідомчої комісії від 12.11.2008р. №14, дозволу на проектно-пошукові роботи (рішення Виконавчого комітету від 20.11.2008 р. № 577), ордеру №071 від 24.03.2004р.

19.01.2015р. Департамент комунального господарства, транспорту і зв`язку видав свідоцтво про право власності ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на АДРЕСА_1 на підставі приватизації житла.

Відповідно до витягу №48883103 зареєстровано право власності на вказану квартиру.

ОСОБА_3 видано дозвіл №966 на проведення будівельних робіт з переобладнання спірних приміщень в гуртожитку по вул. Військових ветеранів в м. Івано-Франківську.

30.06.2010р. Івано-Франківська СЕС погодила проект спірного будівництва.

20.11.2008р. рішенням Виконавчого комітету дозволено проведення проектно-пошукових робіт ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_8 для переобладнання спірних приміщень.

23.12.2014р. Івано-Франківська міська рада ухвалила рішення №652, яким надано дозвіл на передачу ОСОБА_3 зі складом сім`ї із 4-х осіб у власність квартири, яку вони займають по АДРЕСА_1.

15.10.2014р. ОСОБА_3 та члени сім`ї подали заяву про приватизацію житла по АДРЕСА_1.

27.02.2014р. видано ордер №071 на ім`ю ОСОБА_3 та двох членів сім`ї.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 04.02.2016р. №78 визнання незаконним приватизації квартири АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності на квартиру обмежуватиме майнові та житлові права неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд дійшов вірного висновку, що позивач не довела позовних вимог.

Позивач обґрунтовувала позов, зокрема, тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.02.2013р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17.05.2013р., було задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_8, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про усунення перешкод у користуванні приміщенням загального користування у гуртожитку, скасування п.7.13 рішення №104 від 03.03.2009 року виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, зобов'язання ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_8 усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні приміщеннями загального користування на третьому поверсі будинку АДРЕСА_1, а саме, душовою кімнатою, двома санвузлами, коридором та коморою, шляхом знесення збудованої цегляної перегородки.

Однак вказане рішення Івано-Франківського міського суду від 19.02.2013р. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17.05.2013р. було скасовано ухвалою Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 11.09.2013р. і справу направлено на новий розгляд, за результатами якого у задоволенні позову ОСОБА_2 про усунення перешкод було відмовлено та встановлено, що позивачем не доведено обставини порушення його прав щодо користування спірними приміщеннями, а також, що рішення щодо приватизації квартири відповідача та спірних нежитлових приміщень ухвалено на основі дозволів та технічної документації, що передбачено законом на час здійснення відповідних дій. Суд вірно вважав, що ці обставини відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України є такими, що встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, і не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В обґрунтування позову позивач посилалась також на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 31.01.2012р., постановлену у вищевказаній справі про усунення перешкод, якою заборонено ОСОБА_3 вчиняти дії, пов`язані із ремонтно-будівельними роботами в приміщеннях гуртожитку АДРЕСА_1 та заборонено вчиняти дії, пов`язані із виготовленням документів про право власності на приміщення у вказаному гуртожитку.

Однак положення зазначеної ухвали не є самостійними підставами позову, оскільки ухвала суду не належить до фактичних обставин спору та є тимчасовим заходом щодо забезпечення позову до моменту виконання судового рішення.

В свою чергу судові рішення у справі про усунення перешкод, якими частково задоволено позов, були скасовані касаційним судом.

Невиконання ухвали є підставою для притягнення винних осіб до юридичної відповідальності, але не є підставою для задоволення даного позову.

Позивач також посилалась на те, що дозвіл мешканців гуртожитку на реконструкцію кімнат є підробленим і вона його взагалі не підписувала, з приводу чого по особі ОСОБА_3 порушено кримінальне провадження, у ході якого проведено судово-технічну експертизу. Висновком експерта від 29.01.2016 року встановлено, що поверх розділового знаку «крапка» виконано розділовий знак «кома», а також ймовірно дописка виконана після виконання підпису ОСОБА_3, імовірно цифра «2» у числі «24,2» та знак «кома» є дописаними. Суд вірно не взяв до уваги даний висновок експерта, оскільки такий не містить категоричного висновку, а тільки припущення, тому відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач просила суд визнати факт проведення приватизації квартири АДРЕСА_1 незаконним. Суд дав вірну оцінку цій позовній вимозі, оскільки законодавством не передбачено такого способу захисту порушеного права, а приватизація житлового фонду є правомірною діяльністю і незаконними можуть бути визнані виключно рішення, дії, бездіяльність органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, які вчинені під час приватизації, а не приватизацію в загальному.

Таким чином, позивач не довела факту порушення відповідачами її права на користування та приватизацію у спільну сумісну власність приміщень загального користування.

Враховуючи наведене, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що судом незаконно відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог щодо визнання недійсним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 23 грудня 2014 року №652 про надання дозволу ОСОБА_3 на передачу в його власність житлового приміщення АДРЕСА_1, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Представник позивача просив суд прийняти заяву про збільшення позову після оголошення судових дебатів.

Проте відповідно до ч.8 ст.193 ЦПК України під час судових дебатів не можна подавати нові докази, заяву про залишення позову без розгляду, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог.

З огляду на це, суд вірно відмовив у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог.

Також і інші доводи апелянта не спростовують правильних висновків суду.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук