Справа № 461/8326/15 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/1456/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів Ніткевича А.В., Приколота Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.,

З участю: представника позивача ОСОБА_2, представника Галицької районнолї адміністрації ОСОБА_3, третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6»яни Ігорівни - ОСОБА_7 на заочне рішення Галицького районного суду м.Львова від 13 жовтня 2015 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» до ОСОБА_6»яни Ігорівни, ОСОБА_8, з участю третіх осіб: Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Департаменту економічної політики Львівської міської ради, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про заборону використання житлової квартири для здійснення підприємницької діяльності,-

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Галицького районного суду м.Львова від 13 жовтня 2015 року позов задоволено.

Заборонено ОСОБА_6»яні Ігорівні - власнику квартири №12 на вул. Л.Українки, 7 та ОСОБА_10 - власнику квартири №7 на вул. Л.Українки, 7 використовувати квартири №7 та №12, що розташовані в будинку №7 на вул. Л.Українки у м.Львові, облаштованих для здійснення підприємницької діяльності атракціону «Кімната страху».

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6»яни Ігорівни, ОСОБА_10 на користь Львівського міського коммунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Асберг» 243, 60 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_6»яни ОСОБА_11.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції неповно з»ясовані обставини, що мають значення для справи, не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими. Висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права.

В основу рішення суду покладено акти, складені комісією ЛМКП «Айсберг», а саме від 11.08.2015 року, 12.10.2015 року про використання приміщень вказаних квартир для ведення підприємницької діяльності - надання послуг атракціону «Кімната страху» без відповідних дозвільних документів. Однак, із зазначеним погодитись не можна, оскільки в жодному із зазначених актів не встановлено факту безпосереднього здійснення підприємницької діяльності відповідачами, відтак акти є надуманими та необгрунтованими.

В якості співвідповідачів не залучені всі співвласники квартири. ОСОБА_10 помер 21 жовтня 2015 року за кордоном, а тому орендарем квартири є співвласниця ОСОБА_12, а тому ні ОСОБА_6, ні її покійний батько жодного відношення до використання їхніх квартир для підприємницької діяльності не мали. Про зазначене свідчить копія договору майнового найму від 29.03.2013 року та рішення Галицького районного суду м.Львова від 18.12.2013 року.

Спростуванням того, що відповідачка ОСОБА_6 здійснює підприємницьку діяльність за адресою АДРЕСА_1 є відповідний запис в свідоцтві платника єдиного податку серії Б № 646684 від 09.07.2012 року про те, що місцем провадження господарської діяльності ОСОБА_6 є м.Львів вул. Коциловського,10.

Позовні вимоги відповідачка ОСОБА_6 не могла спростувати в суді першої інстанції, так як 28 грудня 2015 року була постановлена Галицьким районним судом ухвала про відмову у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суду від 13.10.2015 року.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволені позову повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення на апеляційну скаргу представника позивача, представника Галицької райадміністрації та третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів.

Матеріалами справи та судом встановлено, що квартири №7 та №12, які розташовані за адресою: м.Львів, вул.Л.Українки,7 належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 та ОСОБА_10Є, що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5,8).

Будинок №7 по вул. Л.Українки у м.Львові перебуває на балансі та утриманні ЛМКП «Айсберг».

03.07.2014року ЛМКП «Айсберг» в особі майстра ОСОБА_13 складено Протокол № 25 про адміністративне правопорушення, яким встановлено, що ОСОБА_6 самовільно провела перепланування кв.12 та кв.7 із пробиттям дверних прорізів у капітальних стінах, для проведення в квартирі підприємницької діяльності, а саме: надання послуг атракціону «Кімната страху» (а.с.19).

Згідно з актами, складеними комісією ЛМКП «Айсберг» 11.08.2015 року, 25.09.2015 року та 12.10.2015 року відповідачі використовують приміщення житлових квартир для ведення підприємницької діяльності, а саме надання послуг атракціону «Кімната страху» без відповідних дозвільних документів. Крім цього, шум який створюють відвідувачі даного атракціону створює неспокій та спричиняє незручності для інших мешканців будинку (а.с.58-60).

Звертаючись з позовом ЛКП «Айсберг» просило ухвалити рішення, яким заборонити відповідачам використовувати належні їм квартири для здійснення підприємницької діяльності, посилаючись на вимоги ст.ст.319,383 ЦК України , якими передбачено, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам громадян та інтересам суспільства, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів свої сім»ї, інших осіб та не має права використовувати його для промислового виробництва.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачі використовують жиле приміщення не за призначенням, а відтак є підстави для задоволення позову.

Колегія суддів цілком погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

У відповідності до основних принципів здійснення права власності, закріплених статтею 319 ЦК України, зокрема визначених, частинами 4 та 5 названої статті, власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 6 ЖК України, передбачено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку, як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Відповідно до ст.10 ЖК України громадяни зобов'язані дбайливо ставитись до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями.

Аналіз зазначених норм закону дає підстави зробити висновок, що власник житла повинен використовувати належне йому майно (квартиру, будинок) за цільовим призначенням, тобто для проживання, забезпечувати його схоронність, утримувати у належному санітарному та технічному стані, утримуватись від руйнування або псування, підвищувати благоустрій житла, вживаючи заходів щодо запобігання аварій квартирного обладнання. Власник не має права використовувати його для будь-якого промислового виробництва (наприклад, перебудування квартири у майстерню, лабораторію, цех та ін., тобто це забороняється) або на шкоду інтересам суспільства.

Як вбачається з матеріалів справи, мешканці будинку №7, де розташовані квартири відповідачів неодноразово звертались до ЛКП та інших організацій з проханням вжити заходів до відповідачів у зв»язку з тим, що здійснення ними підприємницької діяльності у житловому будинку порушує їх спокій, а також призводить до антисанітарії (а.с.17). Крім цього з такими заявами звертались і мешканці сусідніх будинків та громада і священнослужителі Храму Преображення (а.с.40-41).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову, оскільки докази, які наявні в матеріалах справи дають підстави вважати, що відповідачі порушили вимоги матеріального права щодо використання квартири за призначенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що акти взяті судом до уваги є надуманими, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі твердження нічим не спростовані.

Щодо тверджень апелянта, що судом не здобуто доказів, що саме відповідачі облаштували кімнату страху, то слід зазначити, що співвласник квартири ОСОБА_6 є суб»єктом підприємницької діяльності і саме вона облаштувала у спірній квартирі такий вид діяльності, незважаючи на те, що місцем провадження її господарської діяльності є вул. Коциловського,10 у м.Львові. Згідно свідоцтва платника Єдиного податку серія Б №646684 від 10.07.2012 року (а.с.168) видом діяльності суб»єкта господарювання ОСОБА_6 є оптова торгівля парфумами та косметичними засобами (а.с.168) а не послуги «Кімнати страху», а відтак позовні вимоги стосуються саме ОСОБА_6

Інший співвласник квартири відповідач по справі ОСОБА_10 помер, що підтверджується випискою про смерть (а.с.133), ОСОБА_12 у зазначеній квартирі відсутня, претензій до неї позивачі не мають.

Щодо договору найму на який посилається апелянт, то такий не приймається до уваги, оскільки строк його дії закінчився 30 березня 2014 року , а позов поданий до суду в липні 2015 року.

Інші доводи апеляційної скарги не стосуються предмету даного позову, а тому не дають підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 307ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6»яни ОСОБА_14 в і д х и л и т и.

Заочне рішення Галицького районного суду м.Львова від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: А .В. Ніткевич

ОСОБА_15