Справа № 344/2095/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1755/2016
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 8 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся суд із позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17 лютого 2016 року позовні вимоги розєднано у самостійні провадження.

Позовні вимоги мотивував тим, що за час шлюбу ними придбано квартиру №132, яка знаходиться по вул. Симоненка, 41 в с. Вовчинець, м. Івано-Франківськ. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 червня 2010 року право власності на квартиру зареєстровано в цілому за дружиною ОСОБА_4 Вважаючи це майно спільною сумісною власністю подружжя, про що відповідач заперечує, в порядку поділу такого просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 8 липня 2016 року у задоволенні позову про поділ майна подружжя відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Відмовляючи у задоволенні позову суд помилково вважав, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_3, отримані згідно укладеного 23 вересня 2007 року між нею та батьком ОСОБА_5 договору позики. При цьому не врахував відсутність належних доказів, які б підтверджували отримання відповідачем за договором коштів у розмірі 250 000,00 грн та використання їх на оплату вартості квартири тощо. Крім того, станом на 2007 рік будівництво будинку, в якому знаходиться спірна квартира, не було завершено. А, отже, відповідач не могла знати про адресу квартири та її вартість, інформація про що відображена в договорі позики. Відтак, враховуючи, що ОСОБА_3 не надано суду доказів придбання квартири за особисті кошти, така є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках.

Посилаючись на зазначені обставини просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_3 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що джерелом набуття цього майна були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відтак, придбана за особисті кошти відповідача, отримані за укладеним між нею та батьком ОСОБА_5 23 вересня 2007 року договором позики спірна квартира не є спільним сумісним майном подружжя.

Однак, такі висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону та не відповідають фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи сторони з 10 жовтня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому народилися діти: дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 березня 2016 року шлюб між ними розірвано.

Зясовано, що за час шлюбу сторонами придбано квартиру №132, яка знаходиться по вул. Симоненка, 41 в с. Вовчинець, м. Івано-Франківськ. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 червня 2010 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради від 29 квітня 2010 року, право приватної власності в цілому на квартиру оформлено за ОСОБА_3 Згідно технічного паспорта загальна площа її становить 59,2 кв.м., житлова - 30,2 кв.м.(а. с.70-75).

У вказаній квартирі сторони та їхні неповнолітні діти зареєстровані і проживають, що підтверджується відповідною довідкою від 05.03.1015 року (а.с.35).

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, визначає СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-612цс15, від 3 червня 2015 року № 6-38цс15, від 7 вересня 2016 року №6-801цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто.

За змістом ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з тим, з метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Так, ст. 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто (п. 3 ч. 2 ст. 57 СК України).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що спірна квартира придбана за час шлюбу на підставі договору, укладеного між відповідачем та ПП «Ярковиця-Плюс» за спільні кошти подружжя та за рахунок їх спільної участі, а тому є спільним сумісним майном подружжя.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3 посилалась на те, що спірна квартира придбана за її особисті кошти, отримані за договором позики від 23 вересня 2007 року, що підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду від 3 червня 2015 року, а також на недоведеність позивачем факту та джерела набуття спільних сумісних коштів для її придбання.

Встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 3 червня 2015 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 стягнуто кошти у розмірі 250 000,00 грн за договором позики. За змістом рішення 23 вересня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у простій письмовій формі шляхом написання відповідної розписки було укладено договір позики, за яким остання отримала кошти у сумі 250 000,00 грн для купівлі двокімнатної квартири по вул. Симоненка в м. Івано-Франківську (а.с.64).

Наведені обставини підтверджуються матеріалами цивільної справи №344/5474/15-ц, витребуваної апеляційним судом згідно ухвали від 3 жовтня 2016 року. При цьому як вбачається із матеріалів даної справи ОСОБА_2 було залучено до участі в ній в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи. Рішення постановлено у його відсутності, ним не оскаржувалося та набрало законної сили (а.с.16, 22, 26-28, 30-31, 35).

Однак, як стверджується матеріалами справи попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна між ПП «Ярковиця -Плюс» та ОСОБА_4 укладено тільки 18 квітня 2008 року. Згідно цього договору сторони зобовязалися у майбутньому, в строк до 1 березня 2010 року, укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме двокімнатної квартири, загальною проектною площею 58,39 кв.м., на 4 поверсі, в підїзді №11 в будинку, що знаходиться в мікрорайоні Каскад по вул. Симоненка в м. Івано-Франківську. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за №2450. На дату укладення цього договору вартість квартири складає 229 998,00 грн(а.с.97-98).

Відповідно до п.2.5 договору сторони повинні виконати свої взаємні обовязки за основним договором (продавець передати майно, а покупець сплатити відповідну грошову суму). Даний договір укладено за згодою чоловіка покупця ОСОБА_2, про що укладено і нотаріально посвідчено заяву, яка зберігається у справах приватного нотаріуса, що посвідчив цей договір (п.8 ).

Разом з тим, в подальшому 24 червня 2010 року зазначений договір розірвано. Згідно п. 3 договору про розірвання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №1660, ОСОБА_4 будь-яких матеріальних претензій до ПП «Ярковиця-Плюс» не має (а.с.99).

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року в приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 витребувано належним чином засвідчені копії письмових документів щодо укладення та розірвання сторонами попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Як вбачається з витребуваних документів підписаними власноручно заявами ОСОБА_2 дав свою згоду, зокрема, від 18 квітня 2008 року - на укладення дружиною ОСОБА_4 попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме двокімнатної квартири, загальною проектною площею 58,39 кв.м., на 4 поверсі, в підїзді №11 в будинку, що знаходиться в мікрорайоні Каскад по вул. Симоненка в м. Івано-Франківську за ціну і на умовах, які будуть визначатися нею самостійно. А відповідно 24 червня 2010 року на підписання дружиною ОСОБА_4 договору про розірвання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна. При цьому в заяві зазначено, що згода підписана ним добровільно без стороннього тиску, наслідки її підписання йому зрозумілі, укладення вищевказаного правочину відбувається в інтересах їхньої сімї. Також в ній вказано про розяснення нотаріусом змісту ст.ст. 60,63,65 СК України.

В засіданні апеляційного суду зясовано, що в подальшому між ОСОБА_4 та ПП «Ярковиця-Плюс» договір купівлі продажу спірної квартири не укладався. Право власності на спірну квартиру набуто на підставі рішення виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради від 29 квітня 2010 року № 14 і відповідне свідоцтво оформлено на ОСОБА_4, з якою і був укладений попередній договір.

За змістом ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1ст. 60 ЦПК України), крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

При цьому як визначено ст.ст.58, 59 ЦПК докази повинні бути належними та допустимими.

Заперечуючи доводи позивача щодо належності спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя представник ОСОБА_3 покликався також на довідку ПП «Ярковиця-Плюс» та пояснення свідка ОСОБА_9, дані в судовому засіданні 16 червня 2016 року (а.с.102-103).

Як видно зі змісту довідки від 16 жовтня 2007 року ОСОБА_3 здійснено оплату ПП «Ярковиця-Плюс» коштів у сумі 229 998,00 грн за придбану двокімнатну квартиру, загальною проектною площею 58,39 кв.м., на 4 поверсі, в підїзді №11, в цегляному будинку, що знаходиться в мікрорайоні Каскад, по вул. Симоненка, в м. Івано-Франківську (а.с.67). При цьому довідка не містить даних про дату здійснення оплати, порядок та підставу внесення коштів. Відсутня на ній і печатка ПП «Ярковиця-Плюс».

Таким чином, зазначена довідка не є належним доказом.

Аналогічно не заслуговують на увагу і пояснення свідка ОСОБА_9, оскільки обставини щодо укладення та виконання договору мають бути підтверджені певними засобами доказування (в даному випадку письмовими) і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відтак, такі є недопустимими доказами.

Колегія суддів не приймає також до уваги і твердження представника відповідача про те, що укладенню попереднього договору передував договір на дольову участь у будівництві житла, власне по якому ОСОБА_3 і було внесено вищезазначені кошти, оскільки такі є голослівними і не підтверджуються обєктивними доказами.

Відповідно не спростовують позовних вимог ОСОБА_2 і долучені представником відповідача в засіданні апеляційного суду витяги з рішення Вовчинецької сільської ради від 29 серпня 2007 року №31 та 29 грудня 2009 року №54, оскільки не містять фактичних даних на підставі яких можливо встановити відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги позивача та наявність обставин, що обґрунтовують заперечення ОСОБА_3

Відтак, враховуючи, що тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто, а ОСОБА_3 належних та допустимих доказів цього суду не представила, позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають до задоволення.

При цьому колегія суддів також враховує доведеність позивачем участі в придбанні майна спільною працею та коштами, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 95, 96, 116-118), спільною працею ОСОБА_3 з огляду на відсутність самостійного заробітку (доходу) в звязку із перебуванням її у відпустці по догляду за дітьми.

Інші докази належності подружжю спільних коштів, на які посилався позивач (а.с. 87-94) належить оцінити критично, оскільки вони з достовірністю не підтверджують наявності вищезазначених обставин.

Враховуючи вищенаведене, спільність участі подружжя коштами та працею в набутті майна, беручи до уваги встановлену ст. 60 СК України презумпцію виникнення права спільної сумісної власності колегія суддів вважає, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках. При цьому поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення статей 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відтак, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову. А отже, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя слід визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1, м. Івано-Франківськ.

Розподіл судових витрат на сторін слід покласти відповідно до ст. 88 ЦПК України. Зокрема, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 1 264,99 грн понесених судових витрат, що підтверджується документально (а.с.127,134). Крім того, враховуючи визначену сторонами ціну позову в розмірі 229 998,00 грн (вартість квартири за попереднім договором) та визнання за ними права на рівні частки в ній, вартість яких відповідно становить по 114 999,00 грн, на користь держави з ОСОБА_2 також слід стягнути 906,39 грн недоплаченого судового збору, а з ОСОБА_3 - 1 149,99 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 8 липня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, м. Івано-Франківськ.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, м. Івано-Франківськ.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 264,99 грн понесених судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 906,39 грн недоплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 1 149,99 грн судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_10