Справа № 263/9699/15-ц
Провадження № 2/263/60/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2016 року м. Маріуполь Донецької області

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Скрипниченко Т.І.,

при секретарі Ткачук Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилье-22» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідач є власником кв. 44 в б. 81 по вул.50 років СРСР у м.Маріуполі, у зв'язку з чим повинен сплачувати послуги по утриманню будинку, споруд та прибудинкової території. Оплата відповідачем не здійснюється, тому виникла заборгованість. Одночасно позивач зазначає, що судовим наказом №263/24741998/15-ц від 19.02.2015 року вимоги ТОВ «Жилье-22» були задоволені, з відповідача стягнуто на користь позивача борг, але на підставі заяви відповідача Жовтневим районним судом м.Маріуполя винесено ухвалу про скасування судового наказу. Позивач наголошує на тому, що незважаючи на те, що між сторонами немає письмового договору, відповідач споживав житлово-комунальні послуги, у звязку з чим встановилися правовідносини з приводу надання житлово-комунальних послуг. Позивачем добросовісно виконувався повний комплекс житлово-комунальних послуг, претензій щодо якості або кількості послуг відповідачем не предявлялось, але зобовязання по оплаті комунальних послуг відповідачем належним чином не виконувались. У звязку з вищенаведеним позивач просив суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «Жилье-22» заборгованість по оплаті витрат на утримання будинку і прибудинкової території за уточненими позовними вимогами у розмірі 2785,64 грн. за період з 01.09.20012 р. по 31.01.2016 р., суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 1264,92 грн., три відсотка річних у розмірі 138,69 грн. за період з 01.11.2012р. по 31.01.2016р. та судовий збір.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Зазначив, що між сторонами виникли договірні відносини, хоча письмово договір не укладався. З відповідача раніше вже за рішенням суду було стягнуто заборгованість на користь позивача за житлово-комунальні послуги та рішенням суду встановлено наявність таких відносин між сторонами та обовязок сплачувати такі платежі відповідачем. Тарифи за житлово-комунальні послуги встановлені на підставі рішення Маріупольської міської ради та не перевищують розмір, встановлений цим рішенням. Відповідач споживає усі комунальні послуги та позивач належним чином забезпечує обслуговування житлового будинку, у якому проживає відповідач. В подальшому позивач надав суду заву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав.

Відповідач в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутність, позовні вимоги не визнав.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти позову, зазначивши, що між сторонами відсутній будь-який договір на надання житлово-комунальних послуг. Стороною договору між позивачем та ЖБК "Авангард" є лише ЖБК, а не відповідач, який не вступав у відносини з- позивачем. ТОВ "Жилье-22" є підриємтсовм приватної форми власності, а не комунальної. Встановлені тарифи позивачем ніяким чином не обгрунтовані, посилання на рішення Маріупольської міської ради про встановлення тарифу є безпідставним, оскільки позивач не відноситься до переліку тих комунальних підприємств, для яких цим рішенням затверджено тарифи, належним чином позивачем не дотримано процедури встановлення тарифу. При цьому представники відповідача погодилися з тим, що за своїими технічними властивостями будинок, у якому проживає відповідач відноситься до 2го типу житла, але належним чином позивачем не встановлені ні тарифи, ні перелік для кожного типу житла. Також розмір тарифу повинен бути обгрунтованим та відповідним чином затвердженим. Крім того площа квартири відповідача складає 45,1 кв.м. за технічним паспортом, позивачем розрахунок проведено з розміру площі 45,8 кв.м. Належним чином позивач свої обовязки не виконує. Надані суду акти про виконання робіт позивачем на придомовій території не відповідає дійсності та взагалі позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, тому у задоволені позовних вимог просили відмовити. Також просили застосувати строки позовної давності до позовних вимог.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що відповідно до особового рахунку № 864 ОСОБА_1 зареєстрований і проживає у кв. 44 в б. 81 по вул.50 років СРСР у м.Маріуполі.

Згідно технічного паспорту власником кв. 44 в б. 81 по вул.50 років СРСР у м.Маріуполі зазначено відповідача ОСОБА_5, загальна площа квартири становить 45,1 кв.м.

19.02.2015 року за заявою ТОВ «Жилье-22» Жовтневим районним судом м. Маріуполя видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Жилье-22» заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 2138,46 грн., інфляційні витрати та три відсотки річних у розмірі 520,82 грн. та судовий збір у сумі 121,8 грн.

26.05.2015 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя судовий наказ від 19.02.2015 року скасовано, розяснено стягувачу його право на звернення до суду з позовною заявою.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Згідно зі ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 151 ЖК УРСР, які мають в приватній власності жилий будинок, квартиру, зобовязані забезпечувати його утримання, проводити за свій рахунок поточний капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію.

За вимогами ст.ст. 156, 162 ЖК УРСР, власник та члени його сімї зобов'язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.

Статтею 179 ЖК УРСР визначено, що користування будниками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного

житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 162 ЖК УРСР, п. 5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року (в редакції постанови КМУ №45 від 24.01.2006 року), власник та наймач (орендар) квартири зобовязаний, у тому числі: оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені законом або договором, дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил.

Вказані норми матеріального права встановлюють презумпцію обовязку власника нести всі витрати, повязані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, повязані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей, тощо. Такий обовязок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обовязку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Пунктом 17 «Правил користування приміщеннями житлових будинків i прибудинковими територіями» встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків зобовязані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування i ремонт будинку. Платежі за комунальні та інші послуги власниками квартир, наймачами i орендарями вносяться щомісячно, не пізніше 10 числа наступного місяця, однак такі платежі відповідач не вносить, чим не виконує свої зобовязання та порушує права позивача.

Згідно із ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст.202 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст.205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особами. Разом з тим недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст.218 ЦК України).

Обовязок по укладанню договору з надання житлово-комунальних послуг покладається на споживача, а не на виробника таких послуг.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, а споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ст. 19 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

В силу зазначеного Закону балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання майна, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Відповідно до Наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства «Про затвердження порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг у

житловому фонді» № 60 від 25.04.2005 року органами місцевого самоврядування, власниками житлових будинків визначаються виконавці житлово-комунальних послуг, якими можуть бути суб'єкти господарювання, предметом діяльності якого є надання відповідних житлово-комунальних послуг, та який може забезпечити виконання обов'язків, визначених у частині другій статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно із ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання будинків, квартир, приміщень; підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором; надавати в установленому законом порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо; своєчасно проводити підготовку жилого будинку і його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період; розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; утримувати в належному технічному стані, здійснювати технічне обслуговування та ремонт внутрішньо будинкових мереж, вживати заходів щодо ліквідації аварійних ситуацій, усунення порушень якості послуг у терміни, встановлені договором та /або законодавством; сплачувати споживачу компенсацію за перевищення встановлених термінів проведення аварійно-відновлювальних робіт у розмірі, визначеному договором або законодавством; вести облік вимог (претензій) споживачів у зв'язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їх споживчих властивостей та перевищенням термінів проведення аварійно-відновлювальних робіт; своєчасно за власний рахунок проводити роботи з усунення виявлених неполадок, пов'язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини.

Згідно із ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право: одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг (п.1); на усунення протягом строку, встановленого договором або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг (п.4); на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством (п.5); на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (п.6).

У ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У судовому засіданні стороною відповідача не оспорювалось, що оплата за житлово-комунальні послуги за рахунками, що надавались позивачем, відповідачем тривалий час не сплачуються.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами

доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вимогами ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, суд вважає що відповідач дійсно має заборгованість перед позивачем по оплаті послуг з утримання будинку і прибудинкової території, тобто не виконує покладені на нього обовязки в повному обсязі.

При цьому суд не погоджується із запереченнями відповідача, що встановлені тарифи Маріупольською міською радою у розмірі 1,61 грн. за 1кв.м. не мають відношення до позивача, оскільки ним не затверджувалися належним чином, тому не підлягають стягненню.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 17.09.2008 року № 351/2 затверджено з 01.11.2008 року для підприємств комунальної форми власності та узгоджено для підприємств не комунальної форми власності , обслуговуючих житловий фонд міської ради , розміри плати за утримання будинків та прибудинкової території та встановлено розмір плати у сумі 1,61 грн. за 1 кв.м. для житла 2го типу.

Рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 16.08.2006 року № 214 встановлено типи житла, згідно яких будинок № 81 по вул.50 років СРСР у м.Маріуполі відносить до 2го типу житла ( пятиповерховий будинок без ліфта). При цьому з боку відповідача відсутні заперечення щодо типу будинку, у якому він проживає.

Позивачем здійснюється розрахунок за тарифами у розмірі 1,61 грн. за 1. кв.м., як для другого типу житла, зазначений розмір не перевищує розмір встановленого тарифу для комунального житла. Відповідачем не спростовано розмір встановленого тарифу.

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 20.11.2012 року, яке на підставі ухвали Апеляційного суду Донецької області від 09.01.2013 року набрало законної сили, з відповідача на користь ТОВ «Жилье-22» стягнуто забрнованість за період з 01.07.2009 року по 31.08.2012 року в розмірі 2802, 12 грн. та судовий збір 214, 60 грн. Зазначеним рішенням встановлено обгрунтованість розрахунку позивачем розміру житлово-комунальних послуг за тарифом 1,61 грн. за 1 кв.м., як для будинку 2го типу, за рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 17.09.2008 року № 351/2.

Таким чином суд приходить до висновку, що у відповідача виникли зобовязаня перед позивачем по сплаті жзитлово-комунальних послуг за тарифом 1,61 грн. за 1. кв.м.

Суд не приймає до уваги посилання предстаників відповідача, як на підставу для відмови у позові, на постанову № 970 Кабінету Міністрів України від 11.12.2013 року "Про затвердження Порядку проведення перерахунку розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у разі перерви в їх наданні, ненадання або надання не в повному обсязі", оскільки за вказаним порядком перерахунок проводиться не рідше одного разу на рік протягом кварталу, наступного за періодом перерахунку, з урахуванням результатів перерахунків, проведених з початку звітного року, виходячи з фактично понесених у звітному періоді витрат на надання послуг щодо кожного будинку окремо з урахуванням обсягу наданих послуг в межах тарифу, періодичності та строків надання послуг, установлених рішенням органу місцевого самоврядування, з урахуванням складених виконавцем планів та графіків виконання робіт, повязаних з наданням послуг. Суду не надано жодного перерахунку за період стягнення заборгованості з відповідача та відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З розрахунку позивача вбачається, що відповідач не сплачував за послуги з утримання будинку з 01.09.2012 року по 31.01.2016 року. Розрахунок позивачем здійснено за площу квартир відповідача у розмірі 45, 8 кв. м., що не відповідає технічному паспорту , за яким площа квартири складає 45,1 кв.м. Тому у цій частині доводи представників відповідача заслуговують на увагу та з відповідача підлягає стягненню заборгованість із розрахунку 1,61 грн за 45,1 кв.м., а не за 45, 8 кв.м., що складає 2739,31 грн (з урахуванням здійсненого платежу у травні 2015 року у сумі 237,7 грн.), та відповідно сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 1231,47

грн., три відсотка річних у розмірі 136,54 за період з 01.09.2012 року по 31.01.2016 року. Тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При цьому не підлягає застосуванню до вимог позивача строку позовної давності, оскільки позивач із позовом звернувся до суду 14.08.2015 року та свої вимоги зазначив з 01.09.2012 року, що не перевищує трьох років.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути за користь позивача судовий збір в сумі 243,60 грн. сплаченого при подачі заяви про видачу судового наказу та за подачу позову.

Керуючись ст.ст.10, 11, 59, 60, 88, 212-215,224-233 ЦПК України, ст.ст. 151, 162, 179 ЖК України, ст.322 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилье-22» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилье-22» борг у розмірі 2739,31 грн. за період з 01.09.2012 року по 31.01.2016 рік.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилье-22» борг з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 1231,47 грн., а також три проценти річних у розмірі 136,54 грн. за період з 01.11.2012 року по 31.01.2016 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилье-22» судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.І. Скрипниченко