Справа №490/6858/15-ц 19.07.2016 19.07.2016 19.07.2016
Провадження №22-ц/784/1535/16
Справа № 490/6858/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Гуденко О.А.
Провадження № 22ц-784/1535/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

19 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Лептугою С.С.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2,

- представника позивача ОСОБА_3,

- представника відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5,

- представника третьої особи по справі ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2016 року за позовом ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, вселення та покладення обовязку не чинити перешкоди у користуванні жилим приміщення та позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 в якому зазначав, що 1997 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 07 серпня 2013 року вони придбали двокімнатну квартиру №11 по пр. Героїв Сталінграду в буд. 107 у м. Миколаєві. Покупцем в указаному договорі зазначено відповідачку.

Посилаючись на наведені обставини та положення ст. ст. 57,60,69-71 СК України, ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на ? частину зазначеної квартири.

В подальшому позивач доповнив позовні вимоги, звернувшись із позовом в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7 та посилаючись на те, що ОСОБА_4 встановила на дверях спірної квртири нові замки, чим перешкоджає йому та їх неповнолітньому сину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у користуванні вказаною квартирою, остаточно просив відступити від рівності часток та з урахуванням інтересів дитини визнати за ним право власності на 2/3 частини спірного нерухомого майна; вселити його разом з неповнолітнім сином ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_1; зобовязати ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні зазначеним житловим приміщенням.

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася з окремим позовом до ОСОБА_2 в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати спірну квартиру її особистою власністю, оскільки це майно придбано хоча і під час шлюбу, але за рахунок її особистих коштів, які вона отримала від продажу спадкового майна.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2015 року позови ОСОБА_2 та ОСОБА_4 обєднані в одне провадження.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано квартиру № 11 по пр. Героїв Сталінграду в м. Миколаєві особистою приватною власністю ОСОБА_4

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони з 09 вересня 1997 року по 20 грудня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

07 серпня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8, на ім'я ОСОБА_4 придбано квартиру № 11 по пр. Героїв Сталінграду буд .107 в м. Миколаєві. Згідно умов цієї угоди спірна квартира придбана ОСОБА_4 за 84 244 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що оскільки зазначена квартира придбана в період шлюбу із ОСОБА_4, то він має право на ? частину цього майна, а з урахуванням інтересів дитини, яка на даний час проживає з ним, вважав, що має право на 2/3 частини спірного нерухомого майна.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4 зазначала, що спірну квартиру вона придбала за особисті кошти, виручені від продажу спадкового майна. На підтвердження даної обставини вона надала копію заповіту, посвідченого 13 листопада 2009 року державним нотаріусом Пятої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_9, копію договору купівлі - продажу, посвідченого 13 липня 2013 року в нотаріальному порядку, із змісту якого видно, що ОСОБА_4 продала квартиру АДРЕСА_2, власником якої вона являлася на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Пятою Запорізькою державною нотаріальною конторою 09 липня 2013 року. Продаж квартири вчинено за 240 000 грн. (а.с.122). Договір купівлі-продажу спірної квартири укладено через менш ніж через місяць після укладення ОСОБА_4 договору купівлі-продажу зазначеного спадкового майна.

Як видно із пояснень ОСОБА_2 в засіданні суду першої та апеляційної інстанції, він не заперечував доводи ОСОБА_4 про те, що зазначена квартира придбана за кошти останньої, виручені нею від продажу спадкового майна. В той же час, пояснив, що цих коштів було недостатньо для придбання квартири, оскільки спірне майно було придбане за 40 000 дол.США, тобто за ціну більшу, ніж зазначено у договорі купівлі продажу. Тому, на придбання спірної квартири вони витратили 10 000 дол.США спільних коштів подружжя.

Цю обставину ОСОБА_4 заперечувала.

В силу ч. 3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 57 60 ЦПК України.

Всупереч таким приписам закону ОСОБА_2 не надано жодного доказу на підтвердження того, що на придбання спірної квартири було витрачені спільні кошти подружжя.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Згідно з розясненнями, що містяться в пп. 23,30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

За такого, правильним є висновок суду, що на квартиру № 11, що розташована в м. Миколаєві по пр. Героїв Сталінграду,107 не розповсюджується режим спільної власності подружжя, а тому вірно вважав, що вказане нерухоме майно є особистою власністю ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про помилковість висновків суду стосовно того, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідачки, не підлягають задоволенню.

Як уже зазначалося вище, п. 2.1 договору купівлі-продажу квартири встановлено, що спірну квартиру було придбано за 84 244 грн.

Зазначений договір купівлі-продажу ніким не оскаржений, недійсним не визнаний.

За такого доводи апелянта щодо не встановлення судом першої інстанції дійсної ціни, за якою було придбано спірну квартиру, є безпідставними.

Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, як вже зазначалося вище, надав докази на підтвердження джерела тієї частини доходів, які було використано для придбання квартири.

Посилання ОСОБА_2 на те, що для придбання спірної квартири частину грошових коштів вони з колишньою дружиною отримували в борг і цей факт можуть підтвердити свідки, є безпідставними, оскільки укладення договору позики не може ґрунтуватись на свідченнях свідків, а може бути підтверджено лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України). Таких доказів позивачем не надано.

Що стосується вимог ОСОБА_2 про його вселення у спірну квартиру, то суд теж вірно відмовив у їх задоволенні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що після придбання спірної квартири ОСОБА_4 зареєструвалася у ній, вселилася до спірного житла разом з чоловіком і сином та почали проживати.

ОСОБА_2 з 1993 року й до теперішнього часу зареєстрований у іншому житловому приміщенні, а саме у квартирі АДРЕСА_3 і з часу переселення у спірну квартиру не намагався юридично оформити своє право користування даною житловою площею.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що він перебуває на квартирному обліку і щоб зберегти право на чергу для отримання житла, він зареєстрований за місцем проживання своїх батьків.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Оскільки ОСОБА_2 був зареєстрований за іншою адресою, де зберігав право користування жилим приміщенням, після вселення у спірну квартиру і до припинення сімейних стосунків, не намагався зареєструватися у ній, щоб зберегти право на чергу у житлі, тобто між позивачем й власником спірної квартири було досягнуто іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відтак, позивач не набув право користування нею, а тому суд правильно відмовив у задоволенні вимог щодо вселення останнього у спірну квартиру.

Разом з тим, не можна погодитись із висновком суду в частині відмови в задоволенні позову про вселення неповнолітнього ОСОБА_7 до спірного житлового приміщення.

Із пояснень ОСОБА_2 встановлено, що неповнолітній син ОСОБА_7 тимчасово залишив спірну квартиру і проживає з батьком за іншою адресою. ОСОБА_2 також зазначав, що в спірній квартирі відповідачкою були замінені замки на вхідних дверях, але ключ від нового замка остання дитині не надавала. Дитина не має безперешкодного доступу до спірного житла.

Згідно листа служби у справах дітей Адміністрації Центрального району м. Миколаєва від 11 липня 2014 року, дитина позбавлена можливості користуватися спірною квартирою.

Відповідно до ст. 163 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першої, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою ст. 71 цього Кодексу.

Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Ураховуючи викладене, а також те, що права неповнолітнього ОСОБА_7 на проживання в спірній квартирі порушуються внаслідок перешкод, які чинить йому відповідачка, то вони підлягають судовому захисту, а дитина підлягає вселенню до квартири, право на користування якою має її мати.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 про вселення неповнолітнього ОСОБА_7 до квартири №11 по пр. Героїв Сталінграду в буд. 107 у м. Миколаєві, слід скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким вимоги ОСОБА_2 про вселення неповнолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 у зазначену квартиру задовольнити.

В іншій частині судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову щодо вселення неповнолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

Вселити ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартиру АДРЕСА_4.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді :