Ухвала

іменем україни

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 та за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Сад Поділля» про визнання договорів купівлі-продажів недійсними та застосування наслідків недійсності договору за касаційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 4 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області

від 18 вересня 2015 року,

встановила:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за договором купівлі-продажу від 8 червня 2011 року, укладеного між ним та Сільськогосподарським відкритим акціонерним товариством «Сад Поділля» (далі - СВАТ «Сад Поділля»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сад Поділля» (далі - ПАТ «Сад Поділля»), він придбав яблуні в кількості 734 штуки, які знаходились на належній йому земельний ділянці, розташованій на території Пеньківської сільської ради. На виконання умов вказаного договору позивачем було внесено кошти в розмірі 15 800 грн.

Зазначаючи, що право власності на земельну ділянку поширюється й на розташовані на ній багаторічні насадження, з моменту отримання ним державного акта на право власності на земельну ділянку він став власником цих багаторічних насаджень - яблунь, які знаходяться на указаній земельній ділянці, а тому спірний договір не відповідає вимогам ч. 3 ст. 373 ЦК України, ч. 2 ст. 79 ЗК України, що згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Він звертався до ПАТ «Сад Поділля» з вимогою про повернення йому внесених коштів, однак відповідач на звернення не прореагував.

Ураховуючи наведене, просив визнати наведений вище договір купівлі-продажу яблунь недійсним, стягнути з відповідача на свою користь кошти в розмірі 15 800 грн.

ОСОБА_4 пред'явила аналогічний позов до ПАТ «Сад Поділля», мотивуючи тим, що 18 червня 2011 року зі СВАТ «Сад Поділля» уклала договір купівлі-продажу, відповідно до якого придбала яблуні в кількості

442 штуки, які знаходились на належній їй земельній ділянці, розташованій на території Пеньківської сільської ради. На виконання умов вказаного договору позивачем було внесено кошти в розмірі 7 293 грн.

Зазначаючи, що право власності на земельну ділянку поширюється й на розташовані на ній багаторічні насадження, з моменту отримання нею державного акта на право власності на земельну ділянку вона стала власником цих багаторічних насаджень - яблунь, які знаходяться на указаній земельній ділянці, а тому спірний договір не відповідає вимогам ч. 3

ст. 373 ЦК України, ч. 2 ст. 79 ЗК України, що згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Вона зверталася до ПАТ «Сад Поділля» з вимогою про повернення їй внесених коштів, однак відповідач повідомив про відсутність наміру повертати кошти.

Ураховуючи наведене, просила визнати наведений вище договір купівлі - продажу яблунь недійсним, стягнути з відповідача на свою користь кошти в розмірі 7 293 грн.

Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від

25 квітня 2013 року зазначені позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від

4 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позови задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суди виходили із того, що укладені між сторонами договори купівлі-продажу яблунь є неукладеними, оскільки оформлені в простій письмовій формі, нотаріально не посвідчувалися та не пройшли державної реєстрації, а тому не можуть визнаватися недійсними та наслідки недійсності правочину у даному випадку застосовані бути не можуть.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що на підставі свідоцтв про право па спадщину за законом від 11 листопада 2011 року ОСОБА_3 набув в порядку спадкування після смерті своєї матері ОСОБА_5 право власності на земельні ділянки площею 1,0231 га та 0,8687 га, розташовані на території Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, цільове призначення яких - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

8 червня 2011 року між ОСОБА_3 та СВАТ «Сад Поділля», правонаступником якого є ПАТ «Сад Поділля» у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу, згідно з пунктом 1.1. якого, товариство зобов'язувалось продати належні йому на праві власності яблуні в кількості 734 штуки, які знаходяться на земельній ділянці покупця, посвідченій державним актом на право власності на земельну ділянку у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти яблуні та сплатити за них на умовах цього договору. Загальна ціна товару, що продається за цим договором 63 168,04 грн. Попередня оплата в розмірі 15 792,01 грн має бути перерахована на рахунок продавця або внесена готівкою в касу протягом 190 днів з моменту підписання договору. Решту суми покупець сплачує у визначені договором строки.

6 грудня 2011 року ОСОБА_3 сплатив відповідачу аванс за яблуні згідно договору в сумі 15 800 грн.

Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку від 10 червня 2009 року ОСОБА_4 на праві власності належить земельна ділянка № 298, розташована на території Пенківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, площею 0,7447 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва

18 червня 2011 року між СВАТ «Сад Поділля», правонаступником якого є ПАТ«Сад Поділля», і ОСОБА_4 у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу, за яким СВАТ «Сад Поділля» зобов'язалось продати яблуні в кількості 442 штуки загальною вартістю 29 172 грн, а покупець прийняти яблуні та сплатити за них на умовах попередньої оплати в розмірі 7 293 грн у строк 170 днів з моменту підписання договору, а решту суми у строки та розмірах: 7 293 грн до

1 грудня 2012 року, 7 293 грн до 1 грудня 2013 року, 7 293 грн до 1 грудня 2014 року.

30 листопада 2011 року ОСОБА_4 в касу ПАТ «Сад Поділля» внесено аванс за яблуні по договору в сумі 7 293 грн.

З матеріалів справи також убачається, що інвентаризаційними описами, балансом та журналом обліку основних засобів вищезазначені яблуні обліковуються на балансі відповідача.

Пред'являючи позови, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилались на те, що право власності на земельну ділянку поширюється й на багаторічні насадження, які знаходяться на цій земельній ділянці. Набувши право власності на земельну ділянку, одночасно стали власниками багаторічних насаджень на них, а тому відповідач не мав повноважень власника у розпорядженні майном на момент укладення спірного договору.

Згідно із ч. 1 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 22, ст. 19 ЗК України багаторічні насадження - це різновид сільськогосподарських угідь, що відносяться до земель сільськогосподарського призначення.

Відповідно до ч. 2 ст. 79 ЗК України (у редакції, чинній на час отримання державного акта) право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Згідно із ч. 3 ст. 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Враховуючи викладене, у правовідносинах, що склалися між реорганізованим сільськогосподарським підприємством та громадянином, багаторічні насадження не можуть розглядатися, як окремий об'єкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки.

Отже перебування багаторічних насаджень на балансі підприємства не може вважатись підтвердженням права власності на ці насадження, оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна і не свідчить про знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації).

Дана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові № 6-14цс15 від 25 лютого 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України не перевірив правильність застосування місцевим судом ч. 2 ст. 79 ЗК України, ч. 3 ст. 373 ЦК України та помилково вважав, що спірними договорами не порушено право власності позивачів на складову частину їх земельних ділянок - багаторічні насадження.

За принципами, закладеними у ст. 17 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право мирно володіти належним їй майном та ніхто не може бути свавільно позбавлений належного йому майна.

Крім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Отже, порушене право особи має бути поновлено негайно після встановлення такого порушення усіма можливими законними способами компетентним національним судом задля вирішення спору упродовж розумного строку.

Викладене свідчить, що при вирішені спору апеляційним судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонами доказам, не правильно застосовано матеріальний закон, що призвело до передчасного постановлення ухвали про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська