АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Даниленко В.В.
№22-ц/796/1619/2016 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Соколової В.В., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Мовчан О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, посвідчений 25.07.2008 року держаним нотаріусом Двадцять другої київської державної нотаріальної контори Ковток А.І. та зареєстрований у реєстрі за №1-2256.

В мотивування вимог посилалася на те, що заповіт було посвідчено з порушенням закону, оскільки особу заповідача було встановлено за паспортом, який був недійсним, тому що в ньому була відсутня фотокартка, яку належало вклеїти по досягненні останнім 45-річного віку.

З цих підстав вважає, що були порушені вимоги закону щодо процедури посвідчення заповіту, що тягне його недійсність.

Зазначає, що її померлий брат зловживав алкоголем, через що його волевиявлення не було вільним і не відповідало його волі. Він не бажав заповідати свою частину квартири кому-небудь, крім позивача, але пропонував заповідати квартиру за алкогольні напої іншим особам, при цьому не бажав настання реальних наслідків своїх дій.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.10.2015 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що за життя у 1996 році померлий ОСОБА_4 вже заповідав спірну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1

19.12.2000 року ОСОБА_4 подарував 1/3 частину спірної квартири сину позивача - ОСОБА_6 Вказаний договір є чинним і сторонами не оспорювався. Отже, на час складання заповіту від 25.07.2008 року ОСОБА_4 міг заповідати лише 2/3 частини квартири.

Зазначає, що через емоційно-психологічну нестійкість, що супроводжувалась зловживанням алкоголем та іншими негативними звичками, ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і неодноразово підпадав під вплив сторонніх, зацікавлених в його квартирі осіб. За численними свідченнями сусідів та знайомих померлого, ОСОБА_4 складав і інші заповіти, безконтрольно передаючи усе своє майно стороннім особам за спиртні напої, хоча це і не відповідало його волі і він не бажав настання наслідків, які виражались би в передачі його квартири іншим особам, крім позивача.

Крім того, ОСОБА_3 не доводиться покійному ні родичкою, ні особою, яка з померлим проживала, чи здійснювала догляд за ним.

Вказує на те, що в тексті заповіту зазначено у графі «Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_4 і власноручно підписаний нею у моїй присутності». З чого вбачається, що заповіт підписаний не ОСОБА_4, а нею - особою яка і була присутня перед нотаріусом.

Посилається на те, що на момент посвідчення заповіту в паспорт заповідача ОСОБА_4 не була вклеєна фотокартка у зв'язку з досягненням ним 45-річного віку, а тому діями нотаріуса порушено вимоги ст. 43 Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами і є підставою нікчемності заповіту.

Також вказала на те, що судом були проігноровані вимоги ч.1 ст.114 ЦПК України відповідно до якої позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Суд безпідставно не витребував докази, в яких зазначається про хворобу спадкодавця, яка могла б вплинути на психічний стан і призвести до того, що в момент вчинення заповіту він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та беззаперечних доказів на підтвердження того, що заповіт було складено за відсутності вільного волевиявлення заповідача та не надано будь - яких належних доказів того, що в момент вчинення заповіту заповідач не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що 25.07.2008 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Двадцять другої київської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-2256, згідно з яким на випадок своєї смерті все майно де б воно не було і з чого б воно не складалось, в тому числі належну йому квартиру АДРЕСА_1 заповідав ОСОБА_3 (а.с.82 зворот, 83).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом РАЦСу Дарницького РУЮ у м. Києві (а.с. 44).

Позивач ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_4, яка звернулася до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори з метою прийняття спадщини, що відкрилася після померлого брата, де дізналася про наявність заповіту, складеного ОСОБА_4

Згідно з ст.ст.1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною вільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 ставила перед судом питання про визнання недійсним заповіту від 25.07.2008 року, посилаючись при цьому на те, що зазначений заповіт складено ОСОБА_4 за відсутності його вільного волевиявлення внаслідок зловживання алкоголем.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст.225, ст.231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст.145 ЦПК). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа - заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Як на підставу задоволення своєї апеляційної скарги, представник позивача вказувала на те, що заповіт не міг відповідати внутрішній волі ОСОБА_4, оскільки впродовж багатьох років він зловживав спиртними напоями, не контролював свої дії і не розумів їх значення. Проте такі доводи не заслуговують на увагу суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснено в п.16 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (частина 4 ст.60 ЦПК України).

Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Натомість, позивачем не надано будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними та позивачем не було заявлено відповідні клопотання.

Таким чином, на момент складення оспорюваного заповіту ОСОБА_4 був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому дійсність правочину в даному випадку презюмується.

Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вірно виходив із того, що складання померлим ОСОБА_4 оспорюваного заповіту не суперечить актам цивільного законодавства, спадкодавець був дієздатним на час складення заповіту, його дієздатність була перевірена нотаріусом, заповіт посвідчено нотаріусом, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі та меті (наслідкам), яку переслідував спадкодавець, а тому обґрунтованим є висновок про відсутність підстав до задоволення позову.

Вірним є висновок суду про те, що покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_4 постійно зловживав спиртними напоями правового значення для вирішення цього спору не мають та не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки ці покази не підтверджують наявність у померлого фізичної та психічної алкогольної залежності та відповідних психопатологічних змін і жодним чином не підтверджують наявність правових підстав для визнання заповіту недійсним.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недійсності заповіту з підстав порушенням нотаріусом при посвідченні заповіту вимог ст.43 Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 ст.215 ЦПК України визначено, шо якщо недійсність правочину встановлена законом, то він є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на те права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з законом заповіт складений в письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

А тому колегія суддів вважає, що відсутність у паспорті заповідача вклеєної фотографії, у зв'язку з досягненням ним 45 річного віку, не може бути підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки у даному випадку, відповідно до ст.43 Закону України «Про нотаріат» та пункту 10 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначальним для нотаріуса було саме встановлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальних дій.

Твердження апелянта про те, що в тексті заповіту у в графі «Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_4 і власноручно підписаний нею у моїй присутності» вбачається, що заповіт підписаний не ОСОБА_4 є необґрунтованими, оскільки має місце описка де замість займенника «ним» вказано «нею».

Не заслуговують на увагу колегії суддів посилання представника апелянта на те, що судом порушено правила підсудності, оскільки цій обставині було надано оцінку ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.01.2015 року (а.с.27-28).

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь-яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді