АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 681/2008/15-ц
Провадження № 22-ц/792/2054/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області в складі:

головуючого судді - Гринчука Р.С.,

суддів: Костенка А.М., Грох Л.М.,

секретар - Гриньова А.М.,

з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Кедруна Л.С.,

ОСОБА_3 та його представника - адвоката Кушнірука В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, Полонської міської ради про скасування рішення про приватизацію квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру та зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Полонський районний сектор Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 вересня 2016 року,

встановила:

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, Полонської міської ради про поновлення строку звернення до суду; скасування рішення виконавчого комітету Полонської міської ради №1287 від 25.10.2006 року „Про приватизацію державного житлового фонду" в частині безоплатної передачі у приватну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.12.2006 року, серія НОМЕР_1 та скасування його державної реєстрації.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з листопада 1996 року по серпень 2006 року проживала спільно однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 Після реєстрації шлюбу 06.08.2006 року між нею та відповідачем вона продовжувала проживати у спірній квартирі до 10.01.2015 року, коли ОСОБА_6 насильно позбав її житла, вигнав з квартири.

В жовтні 2015 року вона дізналася про те, що на підставі рішення виконавчого комітету Полонської міської ради №1287 від 25.10.2006 року „Про приватизацію державного житлового фонду" ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було передано безкоштовно в порядку приватизації вищевказану квартиру, що є неправомірним, оскільки передача відбулася без її відома, хоча вона, як член сім"ї наймача та особа, яка постійно проживала у квартирі разом з наймачем, також мала право на приватизацію відповідної частини квартири відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

В лютому 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1, примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку в квартирі.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивачі зазначили, що з січня місяця 2015 року і до дати подання позову відповідач не проживає у спірному приміщенні, оскільки добровільно виїхала з квартири і має інше постійне місце проживання, в зв'язку з чим відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України вона втратила право на користування житлом.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 22.09.2016 року в задоволенні обох позовів було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

На думку апелянта суд допустив порушення норм матеріального права, оскільки не врахував, що вона має право на приватизацію частини спірної квартири, оскільки на час приватизації постійно проживала в квартирі разом з наймачем ОСОБА_3, як член його сім"ї. Суд прийшов до помилкового висновку про відсутність у неї такого права, оскільки неправильно застосував норми Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду".

В іншій частині рішення суду оскаржено не було.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_3 та його представник в суді проти апеляційної скарги заперечили, підтримали рішення суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в зв'язку з чим рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що на підставі рішення Полонської міської ради № 1287 від 25.10.2006 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 передано безоплатно у приватну власність квартиру АДРЕСА_1

05.12.2006 року на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, відповідно до якого за вказаними особами на праві спільної часткової власності зареєстровано по ? частці вказаної вище квартири.

Судом першої інстанції правильно було встановлено, не заперечувалася ця обставина і обома сторонами, що на дату приватизації спірної квартири ОСОБА_1 постійно проживала разом в цій квартирі з ОСОБА_3 як член сім"ї наймача, його дружина, хоча зареєстрована була в квартирі АДРЕСА_2. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був зареєстрований 05.08.2006 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд виходив з того, що хоча на дату приватизації позивач і проживала постійно з наймачем ОСОБА_7 як член його сім"ї, дружина, однак враховуючи, що місце її реєстрації було за іншою адресою, відповідно до вимог Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" вона не мала права на приватизацію частини спірної квартири.

Такий висновок суду є помилковим.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім"ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається права на житло, на підставі рішенні відповідного органу приватизації.

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 вселилася в квартиру АДРЕСА_1, в якості члена сім"ї наймача, ОСОБА_3 і на дату приватизації житла відповідачами продовжувала постійно проживати в цій квартирі в якості дружини ОСОБА_3, хоча місцем її реєстрації була квартира АДРЕСА_2, де вона фактично не проживала. За спірною адресою позивач була зареєстрована 13.09.2014 року.

Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Враховуючи вказані норми а також норми ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім"ї.

Відповідна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 30.01.2013 року в справі № 6-125цс12.

Однак діючи всупереч наведеним положенням законодавства суд пов'язав право ОСОБА_1 на приватизацію квартири з фактом її реєстрації у спірному житлі, яка здійснюється на підставі Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а не з її правом на житло та фактом проживання у квартирі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Оскільки належними та допустимими доказами в справі встановлено, що ОСОБА_1 має право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", тому висновки суду в цій частині слід визнати помилковими, в зв'язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині вирішення позову ОСОБА_1 з ухваленням нового рішення про задоволення її позовних вимог.

В іншій частині рішення суду оскаржено не було, тому суд апеляційної інстанції, діючи у відповідності з вимогами ст. 303 ЦПК України, не проводить перевірки законності і обґрунтованості рішення суду в частині вирішення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_5, обмежившись доводами апеляційної скарги.

Судові витрати між сторонами підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що при поданні позову до суду першої інстанції ОСОБА_1 сплатила 974,40 грн. судового збору, при поданні апеляційної скарги нею було сплачено 1071,85 грн.

Враховуючи задоволення позову та апеляційної скарги в повному об'ємі, вказані суми судових витрат підлягають стягненню з ОСОБА_3, ОСОБА_5 та Полонської міської ради в рівних частках на користь ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 вересня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Скасувати рішення виконавчого комітету Полонської міської ради № 1287 від 25.10.2006 року „Про приватизацію державного житлового фонду" в частині безоплатної передачі у приватну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_3.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05.12.2006 року, серія НОМЕР_1, видане Полонською міською радою на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_5, Полонської міської ради на користь ОСОБА_1 по 324,80 грн. судових витрат по сплаті судового збору з кожного.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_5, Полонської міської ради на користь ОСОБА_1 по 357,28 грн. судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

______________________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Бобяк Б.В. Доповідач - Гринчук Р.С.

Категорія № 43