АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/4937/15-ц Головуючий в 1 інстанції - Ковтун Н.Г.
Провадження №22ц/774/1911/К/16 Доповідач - Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

за участі секретаря: Гладиш К.І.,

за участі позивача ОСОБА_1;

представника відповідача Державного підприємства «Центр сертифікації експертизи насіння та садивного матеріалу» - Бандуляк Андрія Олеговича;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр сертифікації експертизи насіння та садивного матеріалу», третя особа - Войченко Віталій Іванович, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, матеріальну допомогу на оздоровлення, моральної шкоди та зобов'язання видати вкладиш до трудової книжки, -

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2015 року ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр сертифікації експертизи насіння та садивного матеріалу», третя особа - Войченко Віталій Іванович, про поновлення на роботі, та оплату за час вимушеного прогулу.

В ході судового розгляду справи судом першої інстанції позовні вимоги позивачем неодноразово уточнювались та доповнювались.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що з жовтня 2012 року він був призначений завідуючим Жовтневої лабораторії Українського інституту експертизи сортів рослин згідно штатного розпису Миколаївського обласного центру. За наказом № 182/2-р від 1.10.2012 року його було призначеного завідуючим Жовтневого сортодослідної сортодослідної станції Миколаївської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу» за сумісництвом з 1.10.2012 року. 27 березня 2015 року він перебував на лікарняному, вийшовши на роботу 27.04.2015 року він продовжував працювати, та лише 18.05.2015 року був ознайомлений з наказом про своє звільнення як сумісника від 26.03.2015 року № 51-к.

Вважає свої звільнення незаконним, оскільки він не був обзнайомлений з наказом, звільнення відбулось під час його лікарняного.

Позивач просив суд поновити його на роботі, стягнути заробітну плати за час вимушеного прогулу за 288 днів в розмірі 27391 грн. 68 коп., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1450, 88 грн., матеріалу допомогу на оздоровлення 1476, 36 грн., моральну шкоду в розмірі 2000 грн., витрати на юридичну послуги 680 грн. та зобов'язати відповідача видати належно оформлений вкладиш трудової книжки, встановивши факт порушення його трудового законодавства при його звільнені.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку 380 грн. 11 коп., моральну шкоду в розмірі 400 грн. та судові витрати в розмірі 680 грн.

В решті позовних вимог в задоволенні відмовлено.

Крім того з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу» стягнуто на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення його позовних вимог посилаючись на те, що судом при ухваленні рішення не застосовано вимоги ч.3 ст. 40 КЗпП, розірвання трудового договору за ініціативою власника, що мало місце в даному випадку, не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано листок тимчасової непрацездатності. Чинне законодавство забороняє роботодавцю звільнення працівника в період знаходження на лікарняному, суд не поставився критично до доводів відповідача щодо не з'ясування причин відсутності позивача на роботі.

Судом не враховано, що відповідач, видавши наказ № 94-к від 06.05.2016 року «Про внесення змін до наказу від 26.03.2015 року № 51-к», в якому змінив дату звільнення позивача, визнав що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог трудового законодавства.

Крім того, судом не враховано, що відповідач поновив право позивача лише 06.05.2016 року, тому відповідач повинен сплатити позивачу середню заробітну плату за період з моменту порушення права до моменту його відновлення.

Судом не враховано, що наказом № 51-к від 26.03.2015 року відповідач припинив дію безстрокового трудового договору, тому вносити зміни до неіснуючого трудового договору неможливо. Крім того судом не враховано, що позивач був на лікарняному по 24.04.2015 року, однак з роботи був звільнений 27.04.2015 року.

Також суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що остаточний розрахунок було проведено з позивачем 13.05.2016 року, а позовні вимоги щодо визнання незаконним наказу про звільнення позивача взагалі судом не були розглянуті.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивача 01 жовтня 2012 року було прийнято за сумісництвом на роботу у Державне підприємство «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу» на посаду завідуючого Жовтневої сортодослідної станції Миколаївської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу», з встановленням 0, 5 посадового окладу (а.с.8).

26 березня 2015 року виконуючим обов'язки генерального директора ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» В.І. Войченко було видано наказ № 51-к, яким позивача звільнено з посади у зв'язку з прийманням на роботу іншого працівника ОСОБА_4, який не є сумісником (а.с.9). Відповідно до листка непрацездатності від 27.03.2015 року АГХ 420431 (а.с.10) , на час видачі наказу про звільнення позивач перебував на лікарняному.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що на користь позивача з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 380 грн. 11 коп., 400 грн. моральної шкоди та судові витрати по справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст. 117 КЗпП України).

Як вбачається з наданого відповідачем наказу (а.с.18 том 2), звільнення позивача відбулось 06 травня 2016 року. Однак розрахунок з позивачем при звільнені в порушення вимог ст. 116 КУпП відбувся лише 13 травня 2016 року (а.с.26-30 том2), тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку виходячи з розрахунку 95, 11 грн. середньоденний заробіток, за 4 робочих дні 380 грн. 11 коп.

Також погоджується колегія суддів і з розміром стягнутої на користь позивача моральної шкоди, оскільки її розмір визначений судом з урахуванням того, що позивач зазнавав страждань у зв'язку з діями відповідача, його права були щодо зміни дати звільнення були усунені відповідачем лише в процесі судового розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не застосовано вимоги ч.3 ст. 40 КЗпП а розірвання трудового договору за ініціативою власника, що мало місце в даному випадку, не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано листок тимчасової непрацездатності не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки за ст. 43-1 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації передбачено в разі звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником.

Матеріалами справи встановлено, що позивача звільнено з посади у зв'язку з прийманням на роботу іншого працівника ОСОБА_4, який не є сумісником (а.с.9),

Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивача було незаконним, оскільки чинне законодавство забороняє роботодавцю звільнення працівника в період знаходження на лікарняному, також не приймаються до уваги колегією суддів, оскількив ході судового розгляду даного позову відповідачем було видано наказ № 94-к від 6.05.2015 року, яким було змінено дату звільнення на 27.04.2015 року - день закінчення лікарняного позивача. Таким чином відповідачем самостійно було поновлено порушене право позивача.

Крім того судом встановлено, що позивач з жовтня 2012 року по час розгляду даного спору працював завідуючим Жовтневої лабораторії Українського інституту експертизи сортів рослин згідно штатного розпису Миколаївського обласного центру.

Відповідно до п.4 «Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» керівники державних підприємств, установ, організацій, їхні заступники, керівники структурних підрозділів державних підприємств, установ, організацій (цехів, відділів, лабораторій тощо) та їхні заступники не мають права працювати за сумісництвом (за винятком наукової, викладацької, медичної і творчої діяльності), таким чином звільнення позивача є обґрунтованим.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що суд не поставився критично до доводів відповідача щодо не з'ясування причин відсутності позивача на роботі з огляду на наступне.

Дійсно позивач працював як сумісник завідуючим Жовтневої сортодослідної станції Миколаївської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу».

26 березня 2015 року виконуючим обов'язки генерального директора ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» В.І. Войченко було видано наказ № 51, яким позивача звільнено з посади у зв'язку з прийманням на роботу іншого працівника, який не є сумісником.

Судом встановлено, що наказ було направлено за основним місцем роботи позивача для вручення, оскільки це територіально знаходиться в одному приміщенні.

27 березня 2015 року позивач на роботу не вийшов, про те що він перебував на лікарняному не було відомо, а лікарняні листи за містом сумісництва позивач надав лише в листопаді 2015 року.

ОСОБА_4, призначений на посаду 27 березня 2015 року приступив до виконання обов'язків, позивач не з'явився для передачі справ.

28 квітня 2015 року позивач був ознайомлений з наказом про звільнення, з позивачем було проведено розрахунок, отримав компенсацію за невикористану відпустку.

Крім того, оскільки звільнення позивача відбулось під час його перебування на лікарняному, 06 травня 2016 року було видано наказ № 94 про внесення змін до наказу про звільнення позивача, а саме була змінена дата звільнення позивача - 27.04.2015 року - день виходу з лікарняного, та було проведено повний розрахунок по лікарняним листам.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про поновлення позивача на роботу доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що відповідач, видавши наказ № 94-к від 06.05.2016 року «Про внесення змін до наказу від 26.03.2015 року № 51-к», в якому змінив дату звільнення позивача, визнав що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки позивачем не доведено того факту, що він надавав відповідачу оригінали листків непрацездатності.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що позивач був на лікарняному по 24.04.2015 року, однак з роботи був звільнений 27.04.2015 року, оскільки як вбачається позивач був на лікарняному по 24.04.2015 року включно (вказаний день є п'ятницею), тому відповідач вірно звільнив позивача після вихідних з 27.04.2015 року (вказаний день є понеділок).

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що остаточний розрахунок було проведено з позивачем 13.05.2016 року, оскільки повний розрахунок з позивачем саме 13.05.2016 року підтверджено копіями платіжних доручень (а.с.26-30).

Доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги щодо визнання незаконним наказу про звільнення позивача взагалі судом не були розглянуті спростовуються вище наведеним та висновком суду першої інстанції про те, що за ст. 43-1 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації передбачено в разі звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником.

Зважаючи на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення про повне задоволення позовних вимог відсутні, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку.

Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для зміни чи скасування судового рішення. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: