Номер провадження: 22-ц/785/463/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Гайворонського С.П., Сегеди С.М.

при секретарі: Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації в Одеській області про призначення опікуном та встановлення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації в Одеській області про відібрання дитини та її повернення, та про визнання місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 червня 2015 року, -

встановила:

11 квітня 2014р. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом ОСОБА_3, третя особа яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації в Одеській області про призначення опікуном та встановлення місця проживання дитини.

Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті її доньки ОСОБА_5, яка померла 19 березня 2014р., на її утримані по місцю проживання позивачки залишилась її онучка малолітня дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому позивачка просила признати її опіком над онучкою та встановити її місце проживання з ОСОБА_2

12 червня 2014р. ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації в Одеській області про відібрання дитини та її повернення, та про визнання місця проживання дитини.

Посилаючись на те, що після смерті його дружини ОСОБА_5, яка померла 19 березня 2014р., на його утримані залишилась його донька малолітня дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка незаконно знаходиться по місцю проживання бабусі ОСОБА_2, тому позивач просив відібрати його доньку у ОСОБА_2 та повернути її батьку, тобто ОСОБА_3 та визначити місце проживання малолітньої дитини у Республіці Молдова.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 червня 2015р. позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Судом визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з бабусею ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський район, с. Дальник, вулиця Мічуріна, будинок № 50.

В іншої частині позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Судом стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 243,60 грн.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 липня 2015р. виправлена описка в рішенні Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 червня 2015р. із зазначенням вірного прізвища, імя по батькові відповідача, як ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3 просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 червня 2015р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити, а саме: відібрати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 від ОСОБА_2, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 та повернути доньку батькові ОСОБА_3, а також визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_3.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи й обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ОСОБА_2О та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, районний суд виходив з того, що залишення малолітньої дитини на вихованні у бабусі відповідатиме інтересам дитини.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 24 вересня 2013 року народилась ОСОБА_6 онука ОСОБА_2

Батьками дитини у свідоцтві про її народження записані ОСОБА_5 та ОСОБА_3. За спільною згодою батьків, вони разом з малолітньою дитиною ОСОБА_6 проживали разом зі ОСОБА_7 у с. Дальник Овідіопольського району Одеської області у будинку №50 по вул. Мічуріна, оскільки власного житла не мали.

У перших числах березня 2014 року ОСОБА_3 через сварку з дружиною покинув сімю.

19 березня 2014 року ОСОБА_5 померла. Її дочка ОСОБА_8, якій на той час не виповнилось і пяти місяців залишилась проживати разом зі ОСОБА_2 своєю бабусею, де і проживає по теперішній час.

У звязку з тим, що дитина проживає з нею без достатньої правової підстави, 11 квітня 2014 року позивачка звернулась з позовом про визначення місця проживання дитини разом із нею та призначення її опікуном дитини.

У свою чергу ОСОБА_3 12 червня 2014 року звернувся із зустрічним позовом про повернення дитини та встановлення місця проживання дитини разом з батьком.

Оскаржуваним рішенням задоволено позов ОСОБА_2О та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

На підставі наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про визначення місця проживання дитини.

Статтею 163 СК України встановлено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала разом з ними.

Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному із них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Згідно до Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у Принципі 6, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння.

Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної забезпеченості.

Виходячи з цих вимог міжнародного та національного законодавства питання про визначення місця проживання дитини повинно вирішуватись виключно з позицій інтересів дитини, з метою забезпечення гармонійного розвитку її особистості.

Як вбачається із матеріалів справи, малолітня ОСОБА_6 разом зі своїми батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з дня свого народження проживала у ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з позивачкою ОСОБА_2

Тобто, батьки за взаємною згодою визначили місце проживання малолітньої ОСОБА_6 за вказаною адресою.

Після смерті матері дитини ОСОБА_5 дитина залишилась проживати у позивачки до теперішнього часу.

ОСОБА_5 А батько дитини, хоч і мав за законом переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала разом з ним, наданим йому законом правом не скористався. Участі у вихованні та утриманні дитини не приймав, не піклувався про її фізичний і духовний розвиток, не намагався створити для дитини атмосферу любові та моральної забезпеченості.

Оскільки дитина після смерті матері фактично залишилась без батьківського піклування, усі обовязки по вихованню, утриманню дитини і створенню для неї атмосфери любові і моральної забезпеченості прийняла на себе позивачка ОСОБА_9

Посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що він мав намір забрати дитину у позивачки, але остання перешкоджала йому у спілкуванні з дитиною і не приймала від нього кошти на її утримання та виховання, не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи. Так відповідач стверджував, що мав намір забрати дитину, однак жодних зусиль для цього не вживав. У орган опіки та піклування з питання відібрання дитини не звертався, заяв про перешкоджання йому ОСОБА_9 у спілкуванні з дитиною не подавав.

На час судового розгляду справи та перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом склалась така ситуація: на протязі всього життя дитини батько з нею не спілкувався і не намагався цього робити.

Позивачка ОСОБА_9 пояснила, що невдовзі після смерті ОСОБА_5 відповідач приходив до неї і вимагав віддати йому документи на дитину, але вона йому відмовила і запропонувала віддати йому разом з документами на дитину і саму дитину.

На цю її пропозицію ОСОБА_3 не погодився, мотивуючи свою відмову відсутністю власного житла, стабільного джерела доходів, та осіб у його сімї, які могли б здійснювати догляд за дитиною.

Така його поведінка стосовно малолітньої дитини жодним чином не свідчить про його прагнення виховувати дитину і належним чином дбати про неї.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що передача дитини на виховання батькові буде суперечити інтересам дитини. Так дитина буде позбавлена звичного оточення, не матиме можливості постійно спілкуватися з позивачкою до якої звикла протягом усього свого життя і яка весь час задовольняла усі її потреби, достеменно знає усі її звички і особливості росту і розвитку.

Районний суд обґрунтовано прийшов до висновку, що вилучення дитини із середовища, у якому вона проживала з народження та передача її особам, які ніколи з нею не спілкувалися, не дбали про неї і навіть наміру такого не мали, негативно позначиться на емоційному та психічному стані дитини і може призвести до важкого стресу, наслідки якого у даний час неможливо передбачити.

Посилання апеляційної скарги на те, що він, ОСОБА_3 А, як батько дитини має переважне право перед іншими особами на те, щоб його дитина проживала разом з ним, не може бути підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення суду, оскільки оскаржуване рішення направлене на забезпечення життєвих інтересів дитини, стабільності її психологічного, психічного та емоційного розвитку.

Таким чином судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись: п. 1 ч. 1 ст. 307; ст. 308; 315; 317; 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 -ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_10

ОСОБА_11

ОСОБА_12