УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А.., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Макарівського району Київської області в інтересах держави в особі Копилівської сільської ради Київської області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - управління Держземагенства в Макарівському районі, про визнання недійсними державних актів на землю за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення апеляційного суду Київської області від 2 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року прокурор Макарівського району Київської області звернувся до суду, в інтересах держави в особі Копилівської сільської ради Київської області, з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними державних актів на землю, посилаючись на те, що рішенням Копилівської сільської ради від 9 січня 2006 року ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на землю від 14 лютого 2007 року щодо земельної ділянки площею 0,066 га, для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_1. Розпорядження землями територіальних громад віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Рішенням Копилівської сільської ради від 9 січня 2006 року питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_3 не вирішувалось. Відповідно до інформації Копилівської сільської ради від 13 жовтня 2014 року протягом 2005-2009 років ОСОБА_3 до сільської ради із заявами щодо відведення земельних ділянок у власність не зверталася. Водночас, 2 жовтня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу землі ОСОБА_3 відчужила право власності ОСОБА_4, яка 13 квітня 2011 року отримала державний акт про право власності на землю. Прокурор вважає, що договір купівлі-продажу землі від 2 жовтня 2007 року є нікчемним. Просив суд, визнати недійсним державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_3 від 14 вересня 2007 року щодо земельної ділянки площею 0,066 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_1 ринковою вартістю 17 094 грн; визнати недійсним державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_4 від 13 квітня 2011 року щодо земельної ділянки площею 0,066 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_1 ринковою вартістю 17 094 грн. Витребувано з володіння ОСОБА_4 на користь територіальної громади в особі Копилівської сільської ради Макарівського району земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 ринковою вартістю 17 094 грн площею 0,066 га, що знаходиться на території Копилівської сільської ради.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 21 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 2 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові з інших підстав.

У касаційній скарзі перший заступника прокурора Київської області просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із безпідставності вимог, оскільки прокурором не доведено протиправності набуття відповідачами земельної ділянки, у зв'язку із чим відсутні й підстави для її витребування на користь держави Також місцевим судом відмовлено в позові і за пропуском позивачем строків позовної давності.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення, виходив із того, що прокурор пропустив строк звернення до суду із указаними вимогами.

Такі висновки апеляційного суду є правильними з огляду на наступне.

Судом установлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі рішення Копилівської сільської ради від 9 січня 2006 року ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на землю від 14 лютого 2007 року щодо земельної ділянки площею 0,066 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_1.

Вироком Макарівського районного суду Київської області від 3 червня 2015 року, який набрав законної сили 6 липня 2015 року було визнано винним ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, вироком встановлено, що питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_3 сесією Копилівської сільської ради не вирішувалося та зазначене рішення не приймалось.

Таким чином, ОСОБА_6 одноособово видав та засвідчив своїм підписом та відтиском гербової печатки Копилівської сільської ради завідомо неправдивий документ - витяг з рішення сесії Копилівської сільської ради від 9 січня 2006 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд і ведення особистого селянського господарства, у тому числі ОСОБА_3

Так, в ході перевірки прокуратурою Макарівського району додержання вимог земельного законодавства, було встановлено, що на підставі неіснуючого рішення Копилівської сільської ради від 9 січня 2006 року ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на землю від 14 лютого 2007 року щодо земельної ділянки площею 0,066 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_1.

Судом також установлено, що 2 жовтня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу землі ОСОБА_3 відчужила спірну земельну ділянку ОСОБА_4, яка 13 квітня 2011 року отримала державний акт.

Звертаючись до суду з указаним позовом прокурор Макарівського району Київської області указував на те, що про факт підроблення рішення Копилівської сільської ради прокуратурі став відомий після проведення відповідної перевірки.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 ч.2 ст. 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 1 липня 2015 року № 6-178цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом установлено, що прокурором у березні 2015 року пред'явлено позов в інтересах держави в особі Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області, яка довідалася або могла довідатися про порушення свого права з часу прийняття оскаржуваного рішення щодо відчуження земельної ділянки ОСОБА_3 - 9 січня 2006 року. Спірна земельна ділянка до передачі її у власність ОСОБА_3 належала до земель зазначеної ради, в чиїх інтересах прокурором пред»явлений позов, а відтак рада повинна була здійснювати контроль за передачею земель ради у приватну власність громадянам.

При цьому відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відтак, установивши зазначені обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що прокурор в інтересах держави звернувся до суду з указаним позовом із пропуском трирічного строку позовної давності, та відмовив в позові з цих підстав, й з врахуванням того, що в судовому засіданні не надано будь-яких доказів про поважність причин пропуску строку позовної давності

Доводи касаційної скарги про те, строк позовної давності слід обчислювати з того часу як саме прокуратурі стало відомо про незаконність передачі земельної ділянки у приватну власність, не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 2 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:О.В. Закропивний
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана