У х в а л а

іменем україни

11 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Остапчука Д. О., Гончара В. П., Касьяна О. П.,

провівши попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору дарування квартири удаваним правочином та поділ спільного сумісного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 01 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що 05 жовтня 2004 року ОСОБА_5., перебуваючи у зареєстрованому з нею шлюбі, придбав за договором дарування у ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1. Проте вказаний правочин є удаваним, оскільки насправді було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Посилаючись на вказані обставини, просила визнати вказаний договір дарування спірної квартири удаваним правочином, визнавши, що в дійсності був укладений договір купівлі-продажу квартири; провести поділ квартири АДРЕСА_1 як спільного майна подружжя, визнавши за кожним із них право власності на Ѕ частини спірної квартири.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 травня 2015 року позов задоволено.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 05 жовтня 2004 року між ОСОБА_6., ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 удаваним правочином, визнано, що в дійсності був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Проведено поділ спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1, визнавши право власності по Ѕ частини зазначеної квартири за ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 01 жовтня 2015 року рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4., посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 необхідно відхилити з огляду на наступне.

Статтею 335 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 01 серпня 1992 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

05 жовтня 2004 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 подарували, а ОСОБА_5 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу СидоренкоЛ. О., реєстраційний № 1868 (а. с. 37).

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, що замість договору дарування спірної квартири фактично був укладений договір купівлі-продажу, оскільки дарувальники за оспорюваним договором не мали волевиявлення безоплатно передавати майно, яке має істотну вартість, фактично ж їх дійсна воля була спрямована саме на укладання договору купівлі-продажу, за який вони від ОСОБА_5 отримали 2700 доларів США . Оскільки спірна квартира була придбана у період шлюбу, то в силу вимог ст. 60 СК України вона є спільним сумісним майном подружжя, право власності на яку має кожний із подружжя по Ѕ частини. Посилаючись на приписи ст. 235 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 69-71 СК України просила задовольнити позов.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, відповідно до приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України апеляційний суд виходив із того, що позивач у суді не обґрунтувала удаваність вчиненого договору дарування приховуванням договору купівлі-продажу квартири, який насправді мав місце; не надала належних доказів, які б спростовували наявність у сторін наміру укладати договір дарування та підтверджували спрямованість їхньої волі на виникнення цивільно-правових відносин, що випливають із договору купівлі-продажу; доказів про передачу ОСОБА_5 відповідачам коштів за оспорюваним договором в якості вартості спірної квартири не надала.

Такі висновки апеляційного суду відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на досліджених у суді доказах.

Доводи касаційної скарги про неналежну оцінку судом наданих доказів - безпідставні, оскільки обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у суді і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги та залишення рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 01 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Д. О. Остапчук

В.П. Гончар

О. П. Касьян