№ 274/5137/15-ц
провадження № 2/0274/10/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
04.02.2016 року м. Бердичів
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Замеги О.В., при секретарі Павлюк - Жук А.В., за участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,-
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, стягнути з відповідача на його користь 487.20 грн. судового збору.
Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником квартири НОМЕР_1, що знаходиться в АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі- продажу квартири від 22.11.2013 року. У вищезазначеній квартирі з 07.02.2012 року зареєстрований попередній власник житла ОСОБА_3. Вищезазначеною квартирою він не користується з моменту її відчуження за договором купівлі - продажу квартири від 22.11.2013 р., р. № 1728. Де на даний час мешкає відповідач йому не відомо. Реєстрація відповідача позбавляє його можливості вільно, на власний розсуд, в повному обсязі здійснювати законне право власності на нерухомість та призводить до необгрунтованих додаткових витрат, оскільки сума комунальних платежів визначається з урахуванням усіх осіб, зареєстрованих у будинку. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає.
У відкритому судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала.
Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про день розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи в його відсутності до суду не надав.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Заслухавши покази свідка, з"ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що позивач є власником квартири НОМЕР_1, що знаходиться в АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 22.11.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Пашинським О.М., реєстраційний № 1728, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.11.2013 року, індексний номер витягу НОМЕР_2(а.с. 9, 10).
У вищезазначеній квартирі з 07.02.2012 року зареєстрований попередній власник житла ОСОБА_3, даний факт підтверджується копією будинкової книги(а.с.7-8). Вищезазначеною квартирою відповідач не користується з моменту її відчуження за договором купівлі - продажу квартири від 22.11.2013 року, р. № 1728, даний факт в судовому засіданні підтвердила свідок ОСОБА_5.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
За правилами положень ст.ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном у тому числі і житлом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з вимогами ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно роз'яснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.
Згідно із ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. З припиненням права власності особа втрачає право на володіння, користування, розпорядження щодо цього майна.
Із зазначеного слід дійти висновку, що у зв'язку з припиненням права власності відповідача на квартиру НОМЕР_1, що знаходиться в АДРЕСА_1, внаслідок її відчуження, право останнього на користування даним житловим приміщенням припинилось.
Визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є підставою для скасування реєстрації у цьому житлі (ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).
Таким чином, враховуючи вищенаведені норми права, обставини справи, суд вважає, що представником позивача в установленому порядку доведено, що відповідач не має права власності або інших речових прав щодо квартири, які б ґрунтувались на нормах чинного законодавства.
А тому суд вбачає підстави для захисту прав позивача у заявлений ним спосіб та визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню.
У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.
Таким чином, з відповідача на користь позивача суд стягує судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп., оскільки його понесення підтверджено документально(а.с. 2).
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 84, 88, 209, 212, 214 -215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 317, 346, 383, 391 Кодексу України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп..
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10 - денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії даного рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий: О.В. Замега