АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Лознян О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики від 21.05.2011 року. В обґрунтування вимог зазначала, що з відповідачем ОСОБА_4 вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 2007 року і проживає з ним однією сім'єю. В лютому 2015 року їй стало відомо про наявність судового спору за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за Договором позики від 31.05.2011р., який розглядався Шевченківським районним судом м. Києва. Разом з тим, як зазначає позивач, про факт укладення даного договору їй відомо не було, а відтак, жодної згоди на укладення такого правочину вона своєму чоловіку не надавала.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка ОСОБА_1зазначала, що укладений договір порушує умови ст.65 Сімейного кодексу України, а також умови цивільного законодавства в частині здійснення платежів (розрахунків) у іноземній валюті.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики було відмовлено.

Унікальний номер справи: 760/5954/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3080/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Демидовська А.І..
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача та визнати недійсним договір позики від 31.05.2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Вказує, що суд ухвалив оскаржуване рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається, що пункт договору позики від 31.05.2011 року про надання нею письмової згоди на отримання у позику зазначеної у договорі грошової суми не відповідає дійсності, оскільки вона такої згоди не надавала, а відтак, це суперечить положенням статті 65 Сімейного кодексу України.

Окрім того зазначає, що договір порушує умови цивільного законодавства в частині здійснення платежів (розрахунків) у іноземній валюті.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 травня 2011 року між відповідачами було укладено договір позики. Відповідно до п.1 Договору позичальник ОСОБА_4 отримав від позикодавця ОСОБА_3 у власність 1 440 000 гривень 00 копійок. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Відповідно до п.2 Договору, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики мав бути здійснений 01 лютого 2012 року.

Окрім того, в матеріалах справи наявне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2015року (справа №761/1617/15-ц, суддя Притула Н.Г.) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, яке було скасоване рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2015року та частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, а саме стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг з урахуванням індексу інфляції в сумі 2 361 280 гривень та 3% річних в сумі 148 181 гривень 92 копійки.

Також встановлено, що ОСОБА_1 та її представнику було відомо про наявність рішень судів першої та апеляційної інстанції, разом з тим, ані ОСОБА_1, ані її представником ОСОБА_2 дані рішення судів ні в апеляційному, ні в касаційному порядку оскаржені не були.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір позики від 31 травня 2011 року не порушує прав позивачки, оскільки положення ст. 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки такий договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору (ч.1 ст. 1054 ЦК України).

Зазначена позиція також підтверджена Узагальненням Верховного Суду України судової практики з розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин від 07 жовтня 2010 року.

Окрім того, суд першої інстанції керувався тим, що договір позики від 31 травня 2011року складено сторонами з додержанням вимог законодавства, яке регулює зміст та форму таких договорів. Укладений договір не порушує прав інших осіб, зокрема позивачки, а тому за таких умов відсутні підстави для визнання цього Договору недійсним.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 73 Сімейного кодексу України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Аналогічні висновки містяться і в постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року, де крім того, зазначено, що договір укладений одним з подружжя, за яким майно використане не на потреби сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя.

Отже, оскільки договір позики було укладено ОСОБА_4 не в інтересах сім'ї, він не породжує для його дружини ОСОБА_1 ніяких обов'язків.

Окрім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року у справі №761/1617/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, а також рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року був встановлений факт про те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики від 31.05.2015р., за яким у позику останньому передавались грошові кошти в сумі 1 440 000 гривень 00 копійок. Також судами встановлено, що позичені кошти позичальник ОСОБА_4 не повернув. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015р. позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково, а саме стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг з урахуванням індексу інфляції в сумі 2 361 280 гривень та 3% річних в сумі 148 181 гривень 92 копійки.

Таким чином, оскільки рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року суму заборгованості було стягнуто з ОСОБА_4, а не ОСОБА_1, її права порушені не були.

Щодо невідповідності вимогам закону в частину проведення розрахунків в іноземній валюті колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Частиною 2 статті 192 Цивільного кодексу України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 2 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Таким чином, іноземна валюта може бути предметом договору позики, оскільки чинним законодавством України не забороняється мати у власності фізичним особам іноземну валюту та розпоряджатися нею, але з дотриманням правил, передбачених спеціальним законодавством. При цьому, якщо договір позики між фізичними особами містить посилання на використання як предмета договору іноземної валюти, то порядок розрахунку має здійснюватись в грошовій одиниці України - гривні.

Така правова позиція Верховного Суду України закріплена у відповідних судових рішеннях (справи від 25 листопада 2009 року № 6-19596 св 07, від 2 червня 2010 року 6-14192 св 09 та ін. ).

Крім того, пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», визначено, що при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у грошовій одиницю України гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення).

А відтак, посилання представника апелянта на те, що договір позики суперечить вимогам цивільного законодавства в частині проведення розрахунків в іноземній валюті є такими, що не відповідають дійсності.

Окрім цього, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 був стягнений борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції саме в національній валюті в сумі 2 361 280 грн., 3% річних в сумі 148 181 грн. 92 коп. та судовий збір в сумі 3654 грн.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на вказане, суд першої інстанції, у відповідності до ст. 212 ЦПК України, надав належну оцінку доводам сторін позивача та відповідача, повно з'ясував обставини в справі та правомірно ухвалення рішення у справі, яким задоволено позовні вимоги про визнання поруки припиненою.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: