Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/8268/15-ц Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 53 Доповідач Жигановська О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Жигановської О.С.

суддів Якухно О.М., Коломієць О.С.

при секретарі

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дейв Експрес» до ОСОБА_2 про відшкодування збитків

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дейв Експрес» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 02 вересня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ТОВ «Дейв Експрес» звернулося до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування вимог зазначило, що 08.04.2015 року водієм-експедитором підприємства ОСОБА_2, внаслідок його особистої недбалості, допущено розкрадання майна позивача на суму 10500 грн., а саме 500 літрів пального. Крім того, відповідачем під час цього відрядження пошкоджено належний позивачу автомобіль, на відновлення якого підприємством витрачено 30253 грн.. Оскільки між ТОВ «Дейв Експрес» та ОСОБА_2 укладено договір про повну матеріальну відповідальність, тому останній має обовязок по відшкодуванню заподіяних підприємству збитків у розмірі 407553,00 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 02 вересня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ТОВ «Дейв Експрес» 10500 грн. заподіяних збитків. Додатковим рішенням того ж суду від 06 жовтня 2016 року вирішено питання щодо відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду 1-ї інстанції, ТОВ «Дейв Експрес» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить згадане рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом №53 від 23 березня 2015 року ОСОБА_2 прийнято на посаду водія-експедитора ТОВ «Дейв Експрес» та укладено контракт №1-23/03/15 строком на 3 роки (а.с.25-28). Крім того між ТОВ «Дейв Експрес» та ОСОБА_2 укладено договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.29).

01 квітня 2015 року на підставі подорожнього листа №299003 ОСОБА_2 прийняв автомобіль НОМЕР_1 з напівпричепом, д.н.НОМЕР_2 для забезпечення вантажоперевезень замовника.

Із довідки старшого слідчого СВ АНД РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області вбачається, що у період із 16-30 год. 08 квітня 2015 року до 05-00 год. 09 квітня 2015 року у м.Дніпропетровську по вул.Білостоцького, 25 невідомою особою здійснено крадіжку дизельного палива у кількості близько 500 літрів на суму близько 10000 грн. із автомобіля НОМЕР_3, належного ТОВ «Дейв Експрес». За даними обставинами слідчим відділом зареєстровано заяву, яка надійшла від гр. ОСОБА_2 (а.с.4).

Після повернення із відрядження, 11.04.2015 року на підставі акту огляду автомобіля встановлено ряд пошкоджень зазначеного транспортного засобу (а.с.56).

Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Дейв Експрес», суд першої інстанції виходив з того, що на підставі п.1 ч.1 ст.134 КЗпП відповідач ОСОБА_2 несе повну матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству внаслідок незабезпечення збереження схоронності довірених йому підприємством матеріальних цінностей, а саме дизельного палива в кількості близько 500 л. вартістю 10500 грн. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що з ОСОБА_2 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. В частині відшкодування збитків, спричинених підприємству внаслідок пошкодження автомобіля, суд дійшов висновку про недоведеність даних вимог позивачем.

Повністю погодитись із такими висновками суду неможливо, мотивуючи наступним.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обовязків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обовязки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника /ч.2 ст.130 КЗпП/.

Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є:

пряма дійсна шкода;

протиправна поведінка працівника;

вина в діях чи бездіяльності працівника;

прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Статтею 132 КЗпП передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі чи організації при виконанні трудових обовязків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Випадки повної матеріальної відповідальності працівника, встановлені статтею 134 КЗпП. Зокрема, пунктами 1,2,6 частини 1 ст.134 КЗпП передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Судом першої інстанції не було враховано, що посада водія не входить до переліку посад, з якими можна укладати договори про повну матеріальну відповідальність. Тому договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, що укладений між сторонами, має юридичну силу тільки в частині відповідальності ОСОБА_2 за збереження матеріальних цінностей (вантажу), що передані йому позивачем для перевезення з покладенням на нього обовязків експедитора. У частині відповідальності ОСОБА_2 за збереження автомобіля, на якому він як водій, здійснює перевезення вантажу, а також пального, цей договір юридичної сили не має.

У правовому висновку ВСУ від 25.04.2012 року у справі №6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівником, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Отже, договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, які не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсними.

Таким чином, сам по собі факт укладання з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП.

Разом з тим, згідно з пунктом 6 частини першої статті 134 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі чи організації, у випадку, коли відповідно до законодавства на нього покладено таку відповідальність при виконанні трудових обовязків.

До спеціальних законів та нормативно-правових актів, що встановлюють повну матеріальну відповідальність працівників можна віднести постанову Ради Міністрів СРСР від 05 серпня 1983 року №759 із змінами від 03 серпня 1988 року №953 «Про підвищення ефективності використання автотранспортних засобів у народному господарстві, посилення боротьби з приписками при перевезенні вантажів автомобільним транспортом та забезпечення цілості паливно-мастильних матеріалів». На даний час вказана постанова зберігає чинність, пунктом 14 якої передбачено повну матеріальну відповідальність за перевитрату пального.

Позивачем на підтвердження вимог не надано подорожні листи, документи, що підтверджують кількість пального, яку слід було використати по нормі залежно від маршруту, витрат по факту, розмір перевитрат /нестачі/, розшифровка пробігу, докази того, що на підприємстві встановлені базові лінійні норми витрат палива та коефіцієнт на виконання транспортної роботи для вантажних автомобілів у різних умовах, які доводилися до відома водія тощо. Вказані обставини взагалі унеможливлюють встановити дійсний розмір шкоди, заподіяний нестачею пального.

Отже, відповідальність за перевитрату пального покладається на водія внаслідок його дій або бездіяльності, які потягли таку перевитрату. Однак, згідно матеріалів справи вказана шкода заподіяна підприємству невідомими особами внаслідок крадіжки зі взломом кришки горловини паливного бака, тому виходячи із системного звязку п.6 ч.1 ст.134 КЗпП і ч.2 ст.130 КЗпП, на ОСОБА_2 не може бути покладений обовязок по відшкодуванню вартості пального.

Рішення суду в частині відмови у відшкодуванні шкоди внаслідок пошкодження автомобіля є немотивованим і ґрунтується лише на тому, що в акті огляду автомобіля від 11.04.2015 року відсутній підпис «матеріальної» особи про прийняття транспортного засобу.

Разом з тим, встановлено, що 23.03.2015 року автомобіль НОМЕР_1 було передано позивачу від водія ОСОБА_3 на підставі акта огляду, в якому зазначено, що автомобіль повернуто без явних пошкоджень (а.с.54). Відповідач у своїх поясненнях зазначає, що прийняв автомобіль НОМЕР_1 з напівпричепом, д.н.НОМЕР_2, 01 квітня 2015 року на підставі подорожнього листа №299003 (а.с.6-9). Отже, у період із 23.03.2015 року по 01.04.2015 року автомобіль Івеко знаходився на території підприємства і в цей період не використовувався відповідачем. В матеріалах справи відсутні докази, в якому стані ОСОБА_2 прийняв зазначений автомобіль безпосередньо перед відрядженням.

Після повернення із відрядження, 11.04.2015 року встановлено ряд пошкоджень зазначеного транспортного засобу на підставі акту огляду автомобіля (а.с.56), які зі слів відповідача виникли в процесі експлуатації автомобіля.

Позивачем не доведено причинний зв'язок між наявними пошкодженнями автомобіля і неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх посадових обовязків, що в свою чергу виключає відповідальність останнього за умов, визначених ч.2 ст.130 КЗпП.

З огляду на наведене, рішення суду підлягає скасуванню в порядку п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дейв Експрес» задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 02 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Дейв Експрес» до ОСОБА_2 про відшкодування збитків.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : Судді :