АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Астахова О.О.
Справа №755/1492/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірнак Мирослава Вікторівна, про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А

У січні 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.

У мотивування вимог посилалася на те, що 22.04.1993 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири.

20.06.2002 року між нею та ОСОБА_4 укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадського стану Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві.

11.04.2008 року укладено Договір дарування квартири АДРЕСА_1 між нею та ОСОБА_4

ОСОБА_4 постійно та систематично чинив психологічний тиск на неї. Між ними постійно виникали суперечки, свідком яких була їхня малолітня дочка та сусіди, доходило і до фізичного насильства над нею. Вчиняючи такі сварки, відповідач вимагав від неї переоформити на нього спірну квартиру, мотивуючи тим, що це допоможе йому підвищити власну самооцінку, бути успішним та заробляти кошти для потреб сімўї. Зрештою, злякавшись постійних психологічних погроз та фізичного насильства з боку ОСОБА_4, вона подарувала квартиру останньому.

Після укладення спірного Договору дарування вона фактично володіла та користувалася квартирою, проживала у ній, сплачувала комунальні послуги.

Про відчуження ОСОБА_4 квартири вона дізналася лише 15.11.2015 року, оскільки вірила в його слова про те, що все це для їх дочки.

З урахуванням наведеного просила суд:

- визнати недійсним Договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 11.04.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1;

- витребувати з чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірнак МирославаВікторівна, про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішення, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача та його представника про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності як підстави для відмови в задоволенні позову, посилаючись лише на те, що перебіг позовної давності починається від дня припинення насильства. Тобто, в момент відмови відповідачу по строках суд погоджувався з тим, що останній чинив тиск на позивача, а при ухваленні рішення навпаки вказав, що позивачем не доведено даного факту.

Також, суд відмовив у задоволенні позову через те, що позивач не довела того, що на неї відповідач вчиняв тиск і примусом змусив її подарувати спірну квартиру.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 22 квітня 1993 року, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №10 та зареєстрованого реєстрі за №1у-608. (а.с. 87-88 т. 1)

20 червня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №699.

У подальшому рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 вересня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано. (а.с. 93 т. 1)

11 квітня 2008 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдаровуваний) укладено Договір дарування квартири, згідно п. 1 якого дарувальник передає безоплатно, а обдаровуваний приймає квартиру під АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірнак М.В. та зареєстрований у реєстрі за №1113. (а.с. 81 т. 1)

25 квітня 2014 року ОСОБА_4 подарував належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5., що підтверджується Договором дарування квартири від 25.04.2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гайдамакою О.М. та зареєстрованим в реєстрі за №65. (а.с. 191-192 т. 1)

23 грудня 2014 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) укладено Договір купівлі-продажу квартири, згідно якого продавець передає, а покупець приймає у власність належну продавцю на праві власності квартируАДРЕСА_1. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстровано в реєстрі за №10619. (а.с. 182 т. 1)

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсним Договору дарування спірної квартири від 11.04.2008 року, ОСОБА_2 посилалася на те, що даний Договір укладено нею під впливом насильства.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв'язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

У п. 19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №6 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження застосування до неї з боку ОСОБА_4 або будь-якої іншої особи психічного або фізичного тиску в розумінні ст. 231 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На підтвердження своїх доводів, ОСОБА_2 посилалася на покази свідків та письмові докази.

Суд дав оцінку показам свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 і обґрунтовано дійшов висновку, що їх покази фактично зводяться до того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виникали конфлікти, що останній відносно позивача вів себе агресивно.

Допитані в суді свідки не навели фактів, які б свідчили, що Договір дарування квартири від 11 квітня 2008 року укладений ОСОБА_2 під впливом насильства з боку ОСОБА_4

Крім того, згідно листа-відповіді, наданої Департаментом інформаційної підтримки та координації поліції «102» Національної поліції України на запит ОСОБА_4, інформація про притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності в період з 06.05.1995 року по 2014 рік ОСОБА_4 на автоматизованому обліку Національної поліції України відсутня. Відомості про виклики до органів внутрішніх справ у період з 06.05.1995 року по 2014 рік щодо ОСОБА_4 на автоматизованому обліку Національної поліції України відсутні. (а.с. 242 т. 1)

Судом першої інстанції правомірно відхилено посилання позивача на те, що після укладення спірного договору вона фактично володіла та користувалася квартирою, проживала у ній, сплачувала комунальні послуги, оскільки на момент укладення договору та до 22 вересня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що передбачає ведення спільного господарства.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено існування обставин того, що спірний договір дарування був вчинений саме під впливом насильства зі сторони обдарованого.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору дарування квартири від 11.04.2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи, тому відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння.

Щодо посилань апелянта на строк позовної давності, заявлений відповідачем ОСОБА_4 як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, колегія суддів зазначає таке.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності, відсутні підстави для відмови в задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених вимог.

Всі доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і суд дав їм правову оцінку. Правових підстав для їх переоцінки колегія суддів не вбачає.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам і підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва