Справа № 572/4259/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2016 року

Сарненський районний суд Рівненської області в складі :

головуючий суддя - Товстика І.В.

при секретарі - Полупан Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сарни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів за період з січня 2015 по вересень 2015 року в сумі 10273,50 грн. внаслідок невиконання обов"язку по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23.06.2009 року відповідач зобов'язаний до сплати аліментів на її користь на утримання дочки ОСОБА_3, 2005 року народження, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, яке було звернуто до виконання на підставі виконавчого листа №2-887/09, однак ОСОБА_2 належним чином не виконує судове рішення, в зв"язку з чим заборгував за період з січня 2015 по вересень 2015 року 6851,25 грн. по сплаті аліментів, в зв'язку з чим має право отримати неустойку (пеню) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, що становить 10273,50 грн. за період з січня 2015 по вересень 2015 року, яку просить стягнути з відповідача.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали позовні вимоги повністю і дали пояснення згідно заяви.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, подавши письмові заперечення, та пояснивши, що дійсно у нього є заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини на користь ОСОБА_1, про яку довідався лише із позовної заяви в січні 2016 року, оскільки раніше позивач відкликала виконавчий лист, а про відкриття виконавчого провадження в 2014 році повторно йому не було повідомлено у встановленому порядку, при цьому вказує, що з вересня 2015 року сплачує аліменти нерегулярно та у сумі, яку визначає самостійно, оскільки має іншу сім"ю, що перебуває на його утриманні та потребує коштів, є непрацюючим, тобто в його діях відсутня вина у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, крім того добровільно надавав грошові кошти доньці ОСОБА_3, просить відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, дослідивши докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення зі слідуючих підстав.

Із свідоцтва про народження (а.с.4) встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3., ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23.06.2009 року (а.с3), яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 зобов"язаний до сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_3., ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до її повноліття, починаючи з 21.05.2009 року.

Судом з"ясовано, що на підставі судового рішення від 23.06.2009 року Сарненським районним судом Рівненської області видано 25.06.2009 року виконавчий лист № 2-887/09, який знаходився на виконанні у відділі державної виконавчої служби Сарненського районного управління юстиції до 15.10.2013 року до повернення за заявою стягувача виконавчого листа відповідно до п.1 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження", після чого 03.03.2014 року ОСОБА_1 повторно пред"явила даний виконавчий лист до виконання (а.с.17).

Із довідки ВДВС Сарненського РУЮ №1196 від 30.10.2015 року (а.с.2) встановлено, що за період з січня 2015 року по вересень 2015 року заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів за виконавчим листом № 2-887 виданим 25.06.2009 року становить 6851,25 грн.

Допитаний в якості свідка державний виконавець Копищик І.З. дала показання по факту того, що 03.03.2014 року ОСОБА_1 повторно пред"явила виконавчий лист № 2-887/09 до виконання, в зв"язку з чим нею 05.03.2014 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №42413767, копія якої була надіслана стягувачу та боржнику ОСОБА_2, який тривалий час на виклики до ВДВС не з"являвся, на попередження не реагував, заборгованість по аліментах не сплачував, з"явився лише 07.09.2015 року та подав заяву про надання довідки про заборгованість по аліментах, також надав квитанцію від 22.03.2014 року про сплату аліментів за березень місяць 2014 року в сумі 311 грн., ствердивши, що сплатив аліменти після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження від 05.03.2014 року, через деякий час в кінці цього року надав ще декілька квитанцій про сплату аліментів з вересня по грудень 2015 року і ці показання підтверджуються оглянутими в судовому засідані оригіналами документів виконавчого провадження ВП №42413767 з виконання виконавчого листа № 2-887/09 виданого 25.06.2009 року на підставі рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23.06.2009 року.

Згідно ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" також роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення.

Судом достовірно встановлено із пояснень позивача, відповідача, показань свідка, що ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів з березня 2014 року по даний час, так як при сплаті аліментів не дотримується строків щомісячних платежів та визначеного розміру аліментів, при цьому боржник не повідомляє письмово державного виконавця при примусовому виконанні судового рішення відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" про здійснення щомісячного платежу по аліментах, в зв"язку з чим державним виконавцем правомірно не були включені суми в 2014-2015 роках в розрахунок заборгованості за березень 2014 року, за вересень 2015 року, крім того суд з"ясував, що ОСОБА_2 було достовірно відомо про виконання судового рішення про стягнення аліментів у примусовому порядку з березня 2014 року, який фактично з квітня 2014 року по серпень 2015 року ухилявся від сплати аліментів на утримання малолітної дитини, що доводить його вину у виникненні заборгованості по аліментах.

Отже, суд приходить до висновку, що дійсно за період з 01.01.2015 року по 31.08.2014 року з вини боржника ОСОБА_2 утворилась заборгованість по сплаті аліментів на користь позивача в сумі 6851,25 грн., при цьому відповідач не надав належних та допустимих доказів, що дана заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, в зв"язку з чим ОСОБА_1 має право на стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів за період з 01.01.2015 року по 30.09.2014 року.

Суд, виходячи із положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України, наявності таких обставин як проживання малолітньої дитини з матір"ю, яка не має стабільного доходу, має незадовільний стан здоров"я, одноосібно несе комунальні витрати за проживання сім"ї з дитиною, витрати на харчування та забезпечення дитини необхідним одягом, тощо, в зв"язку з чим не може в повній мірі самотужки забезпечити утримання дитини, яка як дитина шкільного віку потребує додаткових коштів для навчання, виховання, вважає більш доцільним керуватись при вирішенні даного спору правовим висновком Верховного Суду України, що висловлений постановою від 11 вересня 2013 року у справі №6-81 цс13, який є чинним, про те, що оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму, який прийнятий раніше інших правових висновків у даній категорії цивільного спору.

Наданий позивачем розрахунок неустойки за прострочення сплати аліментів (а.с.5), згідно якого розмір цієї неустойки за період з 01.01.2015 року по 30.09.2015 року становить 10273,50 грн., є таким, що складений у відповідності до положень ст.196 СК України, положень правового висновку Верховного Суду України, що висловлений постановою від 11 вересня 2014 року у справі №6-81 цс13, оскільки в цьому розрахунку вірно зазначені всі суми простроченої заборгованості та кількість днів цієї простроченої заборгованості.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 як стягувач аліментів відповідно до положень ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України має право на стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення за період з 01.01.2015 року по 30.09.2015 року в сумі 10273,50 грн., відповідно до наявного у справі розрахунку.

Згідно ч.2 статті 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

З огляду на те, що відповідач в період з 01.01.2015 року по 30.09.2015 року не мав постійного заробітку, а мав лише нерегулярний дохід в розмірі біля 7000-8000 грн. за останні шість місяців, що відповідач на даний час перебуває у цивільному фактичному шлюбі із іншою жінкою, з якою мають спільну малолітню дитину, розмір неустойки, який позивачем хоч і визначений у відповідності до положень частини 1 статті 190 СК України, але перевищує розмір самої заборгованості по аліментах, що в певній мірі сталось через звернення останньої із даним позовом через значний проміжок часу, а не відразу після того як нею було виявлено порушення свого права на своєчасне отримання аліментів, суд з урахуванням вимог розумності і справедливості вважає за необхідне зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за період з 01.01.2015 року по 30.09.2015 року з 10273,50 грн. до 5500 грн.

Щодо стягнення судових витрат по оплаті позивачем судового збору, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача всю суму судових витрат, виходячи з обставини виникнення заборгованості по аліментах з вини відповідача, права позивача на розмір неустойки, виходячи з ціни позову, обставини утримання позивачкою малолітньої дитини.

Керуючись ст.196 Сімейного кодексу України, п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", постановою Верховного Суду України від 11 вересня 2014 року у справі №6-81 цс 13, ст.ст.5,6,88,212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку за прострочення сплати аліментів за період з 01 січня 2015 року по 31 серпня 2015 року в розмірі 5 500 (п"ять тисяч п"ятсот) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення через Сарненський районний суд.

СУДДЯ: