Номер провадження: 22-ц/785/2880/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючої судді Процик М.В.,

суддів Дрішлюка А.І., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі Сідлецькій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Роздільнянського районного суду від 09 лютого 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

09.11.2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову і до повноліття дітей. В обґрунтування позову позивач посилалась на те, що в період шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з нею і знаходяться на її утриманні, і що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Позивач просила також стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Відповідач проти позову заперечував і 17.12.2015р. подав зустрічний позов до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, сина ОСОБА_2 ОСОБА_6, 21.06.2010р., у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку, щомісяця, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, тобто до 21.06.2028 року. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що за домовленістю з позивачем син ОСОБА_6 проживає разом з ним, а не з матірю, що за рішенням суду від 08.12.2015р. він зобовязаний сплачувати аліменти на утримання позивача до досягнення донькою трьох років у розмірі 1/6 частини від свого доходу, і що оскільки вони з позивачем кожен окремо утримує по одній дитині, то підстав стягувати аліменти немає.

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 зустрічний позов не визнали, посилаючись на визначення судом місця проживання обох дітей з матірю, на те, що батько забрав сина обманним шляхом, і що з цього приводу позивач зверталась до правоохоронних органів, та на те, що позивач перебуває у відпустці по догляду за донькою до досягнення нею трирічного віку, і отримує лише державну допомогу.

Рішенням Роздільнянського районного суду від 09 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_9, 07.01.2014 р. н., у розмірі по 1/5 частині з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 09.11.2015 року і до 07.01.2032 року, тобто до досягнення дитиною повноліття, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стягнуто судові витрати. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду від 09.02.2016 року в частині відмови у його позові скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_4, 21.06.2010 р. н., у розмірі ? частини з усіх видів заробітку щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, тобто до 21.06.2028 року, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, та на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У решті рішення суду сторонами не оскаржено.

Позивач ОСОБА_2 на неодноразові виклики до апеляційного суду не зявилась.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в межах оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові ОСОБА_4 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, з наступних підстав.

За правилами ст. 309 ч.1 п.1,3,4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, і відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що донька ОСОБА_9 проживає разом з матірю, знаходиться на її утриманні, і тому батько зобовязаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, а син ОСОБА_6 з матірю не проживає, а тому підстав для стягнення аліментів на його утримання з відповідача позивач немає, та водночас оскільки рішенням суду визначено місце проживання сина з матірю, дитина мешкає з батьком неправомірно, мати заперечує проти проживання дитини з батьком і останній матеріальної допомоги не потребує, то підстав для стягнення аліментів з матері на користь батька немає.

З висновками суду в оскарженій частині колегія суддів не погоджується.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.10.2009 року. (а.с.2). В період шлюбу у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, 07.01.2014 р. н., що підтверджується копіями свідоцтва про народження дітей. (а.с.4,5).На час розгляду справи донька ОСОБА_9 проживає разом з матірю, ОСОБА_2, та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою Новоукраїнської сільської ради Роздільнянського району Одеської області № 358 від 05.11.2015р. (а.с.3), а син ОСОБА_6 постійно проживає разом з батьком, згідно з довідкою Новоукраїнської сільської ради № 375 від 25.11.2015р. та актом обстеження житлово-побутових умов проживання сімї ОСОБА_4 від 25.11.2015р. (а.с.17,18). Проти вказаних обставин сторони не заперечували. Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 08.12.2015р., яке набрало законної сили 21.12.2015р., шлюб між сторонами розірвано, а неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_9 залишено проживати з матірю ОСОБА_2 (а.с.25).

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 08.12.2015р. з ОСОБА_4 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на її утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з 09.11.2015р. і до досягнення донькою ОСОБА_9 трьох років, тобто до 07.01.2017 року (а.с.26-27).

Позивач ОСОБА_2 не працює, здійснює догляд за малолітньою донькою ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, та за її поясненням, наданим суду першої інстанції, отримує щомісячну державну допомогу у розмірі 1075 грн.. Відповідач ОСОБА_4 працює слюсарем в ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» м. Одеса і його середньомісячний заробіток складає 3580 грн., що підтверджується довідкою з місця роботи від 02.12.2015р. ОСОБА_4 проживає з сином ОСОБА_6 в будинку батьків, тримає підсобне господарство - птицю, має земельну ділянку розміром 0,15га та земельний пай 7,6 га, а також автомобіль ВАЗ-21099. (а.с.18).Стан здоровя батьків та дітей задовільний.

За правилами ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

За змістом ст. ст. 11,12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей, а відтак в рівних частках зобовязані надавати своїм дітям таке матеріальне утримання, яке б забезпечувало їх нормальний фізичний, інтелектуальний, духовний і моральний розвиток.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено (за наданим актом обстеження від 11.05.2016р.), що син ОСОБА_6 тривалий час, з осені 2015 року( з жовтня-листопада 2015р.) проживає разом з батьком та знаходиться на його утриманні і вихованні. (а.с.17-18.89-91,94). Із вказаного часу позивач позову до суду про відібрання дитини, про визначення місця проживання дитини з нею до відповідача не подавала, і саме з цього приводу до правоохоронних органів не зверталась. Під час розгляду справи у суді про стягнення аліментів, а саме 07.12.2015р. позивач ОСОБА_2 зверталась до Роздільнянського РВ з приводу ненадання відповідачем їй можливості бачитись з їх спільним сином ОСОБА_6, якого відповідач взяв до себе додому біля 2-х місяців тому. На звернення позивача було складено висновок щодо відсутності обєктивних даних та доказів, які б вказували на наявність ознак злочину. (а.с.47-48) Питання щодо повернення дитини, яка мешкає з батьком, позивач перед правоохоронним органами не ставила. За змістом наданого апеляційному суду висновку органу опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації мати дитини власноруч написала заяву про надання згоди на проживання сина ОСОБА_6 з батьком.(а.с.100-101)

За ст. ст.160,161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків; якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Зі змісту рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 08.12.2015р. у справі № 511/3008/15-ц (про розірвання шлюбу) вбачається, що в зазначеній справі суд розглядав між сторонами лише спір про розірвання шлюбу. ОСОБА_5 щодо визначення місця проживання дітей жодна із сторін не заявляла, та в мотивувальній частині рішення суд зазначив про відсутність між сторонами спору щодо місця проживання дітей. Водночас вбачається, що відповідач, визнаючи позов про розірвання шлюбу, вказував суду на те, що син наразі проживає разом з ним. А відтак, той факт, що суд в резолютивній частині рішення поза межами позовних вимог та без висновку органу опіки та піклування на свій розсуд визначив, що діти залишаються проживати з матірю не є свідченням вирішення спору між сторонами з цього приводу, та не є свідченням неправомірності проживання сина з батьком, якщо батьки досягли згоди з цього питання. Згадане рішення суду не перешкоджає сторонам у будь-який час досягти згоди щодо визначення місця проживання сина, що насправді і відбулося за наявними у справі доказами. Протилежні висновки суду з цього питання, ствердження щодо неправомірності проживання сина з батьком є помилковими.

У відповідності зі ст.ст. 180,181-182,183,191 СК України батьки ( у тому числі мати дитини) зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти) присуджуються у частці від доходу батька або у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають значення для справи. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього кодексу. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину визначається судом.

Матеріальне становище батька, з яким проживає дитина, та проживання окремо від нього саме матері не може бути підставою для повного звільнення матері від обовязку утримувати свою дитину, оскільки як мати, так і батько мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Протилежні ствердження суду першої інстанції в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону. Та водночас колегія суддів зауважує, що відповідно до ч. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Враховуючи вік дитини, склад сімї, матеріальне становище платника аліментів і стягувача, наявність у платника аліментів на утриманні доньки тощо, тобто обставини, передбачені ст. 182 СК України, а також те, що позивач сплачує аліменти на користь ОСОБА_2 на її утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) до досягнення донькою ОСОБА_9 трьох років, виходячи з рівності обовязку обох батьків утримувати свою дитину, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_6 аліменти у розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.12.2015 року ( з моменту подачі зустрічного позову), і до досягнення дитиною повноліття. Відтак, зустрічний позов ОСОБА_4 належить задовольнити частково. У решті рішення суду не оскаржується.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_4 належить задовольнити частково, рішення суду в частині відмови у позові ОСОБА_4 слід скасувати, і ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,313-316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Роздільнянського районного суду від 09 лютого 2016 року в частині відмови у позові (зустрічному) ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини скасувати.

ОСОБА_5 ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) аліменти на утримання дитини ОСОБА_4, 21.06.2010р.н., у розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.12.2015 року і до 21.06.2028 року, тобто до досягнення дитиною повноліття.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: А.І. ОСОБА_11 Сєвєрова