Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Повстинагроальянс» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - Гордієнка Юрія Петровича - на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3, в інтересах якого діяв Гордієнко Ю.П., звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Повстинагроальянс» (далі - ТОВ «Повстинагроальянс»), в якому просив визнати недійсним договір оренди землі від 25 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_5 та ТОВ «Смотриківське», правонаступником якого є ТОВ «Повстинагроальянс», зареєстрований відділом Полтавської регіональної філії Центр державного земельного кадастру 14 червня 2010 року.

Позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати - ОСОБА_5, після смерті якої залишилася спадщина, зокрема, земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Смотриківської сільської ради Пирятинського району Полтавської області, площею 3,5686 га, яка на даний час знаходиться у користуванні ТОВ «Повстинагроальянс» на підставі договору оренди землі від 25 лютого 2009 року, укладеного між ТОВ «Смотриківське», правонаступником якого є ТОВ «Повстинагроальянс», та ОСОБА_5 Зазначав, що ОСОБА_5 не підписувала оспорюваний правочин, підпис за неї вчинила інша особа.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - Гордієнко Ю.П., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 25 лютого 2009 року між ТОВ «Смотриківське», правонаступником якого є ТОВ «Повстинагроальянс», та ОСОБА_5 (матір'ю ОСОБА_3.) був укладений договір оренди земельної ділянки площею 3,5686 га, розташованої на території Смотриківської сільської ради Пирятинського району. Вказана земельна ділянка належала на праві власності ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 06 листопада 2006 року. Договір оренди укладений строком на десять років. Договір оренди зареєстрований відділом Полтавської регіональної філії Центру державного земельного кадастру 14 червня 2010 року за № 74.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 27 січня 2015 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, яка перебуває у користуванні ТОВ «Повстинагроальянс» на підставі договору оренди від 25 лютого 2009 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не надав доказів того, що його мати не підписувала спірний договір оренди, оскільки з цього приводу не було призначено та проведено відповідної експертизи, а з матеріалів справи вбачається, що позивач, прийнявши спадщину, отримував від ТОВ «Повстинагроальянс» грошові кошти як орендну плату за користування його земельною ділянкою, що свідчить про вчинення дій, спрямованих на схвалення та виконання ним умов спірного договору оренди, і тому позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв'язку із недоведеністю позивачем його позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, пославшись на те, що договір оренди земельної ділянки ОСОБА_5 не підписувала, позивач зобов'язаний довести те, що підпис в договорі оренди не належить ОСОБА_5

При цьому в ч. 2 ст. 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду у таких справах не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Зазначене положення закону роз'яснено судам також і в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси позивача представляв адвокат Гордієнко Ю.П., який у суді першої інстанції не заявляв клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - Гордієнко Ю.П. - подав до суду клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, у задоволенні якого було відмовлено ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 листопада 2015 року.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач отримував орендну плату за договором оренди за користування земельною ділянкою, що свідчить про вчинення дій, спрямованих на схвалення та виконання ним умов спірного договору оренди.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач не довів, що вказаним договором оренди було порушено його права.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку із недоведеністю позивачем його позовних вимог.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - Гордієнка Юрія Петровича - відхилити.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана