АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1278/К/16 суддя Ваврушак Н.М.
Категорія 55 (І) Доповідач Михайлів Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

22 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Михайлів Л.В.

суддів: Барильської А. П., Ляховської І.Є.

секретар: Євтодій К.С.

за участю: представника відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_2» (в теперішній час - Приватного акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_2») - ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_2» (в теперішній час - Приватного акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_2») на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 07 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_2» про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати в звязку із порушення строку її виплати та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_2» (в теперішній час - Приватного акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_2», надалі ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_2») про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати в звязку із порушення строку її виплати та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що він працював на шахті «Ювілейна» ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_2» підземним прохідником з 07.12.1994 року по 14.09.1999 року, та з 04.10.2000 року по 16.01.2007 року й був звільнений із підприємства у звязку із станом здоровя.

У 2012 році дізнавшись, що відповідач порушував законодавство України в частині виплати заробітної плати за час щорічних відпусток за минулі роки, позивач звернувся з заявою до відповідача про виплату недонарахованої заробітної плати за час щорічних відпусток за період його роботи на підприємстві, яка відповідачем була донарахована та виплачена йому 03.04.2012 року в сумі 4301,39 грн. з урахуванням утримань з цієї суми податку з доходу фізичних осіб.

Уточнивши позовні вимоги та посилаючись на те, що при звільненні із підприємства відповідач не провів з ним остаточного розрахунку, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строку її виплати у розмірі 4879,07 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 186747,15 грн., а також моральну шкоду у розмірі 10000 грн., яка завдана винними діями відповідача у звязку із порушенням ним законодавства про оплату праці.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 07 квітня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_2» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки при звільненні в розмірі 4500,00 грн. без утримання податків та обовязкових платежів; компенсацію втрати частини заробітної плати (доходу) в звязку із порушенням строку виплати в розмірі 4879,09 грн. без утримання податків та обовязкових платежів; в порядку відшкодування моральної шкоди спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати 1000,00 грн.

Стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_2» на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_2» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись не неповне зясування обставин справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, судом першої інстанції не встановлено, що 03.04.2012 року на підставі письмової заяви позивача, ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_2», з врахуванням дії спільної постанови генерального директора та профспілкових комітетів №3 від 06.02.2012 року, було здійснено виплату коштів у розмірі 4301,93 грн. у якості недоплаченої заробітної плати за час відпусток позивача у період з 1997 року по 2007 рік. Оскільки, спільна постанова генерального директора та профспілкових комітетів №3 від 06.02.2012 року є чинною та законною, що, зокрема, було встановлено у постанові Верховного ОСОБА_2 України від 18.02.2015 року, нарахування та виплата ОСОБА_4 заробітної плати за час відпусток відбулася у повному обсязі.

Вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року, Постанови КМУ «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» від 21.02.2001 року №159 та Постанови КМУ «Про затвердження Положення про компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати» від 20.12.1997 року № 1427, оскільки обовязковими умовами для їх застосування є нарахування але невиплата громадянину належних йому доходів, порушення встановлених строків їх виплат, а враховуючи те, що спірні виплачені суми заробітної плати за час відпусток не були нараховані у звязку з тим, що підприємством було порушено порядок визначення середнього заробітку позивача для оплати відпусток, то вони не підлягають компенсації.

Не було підстав у суду й для стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, оскільки в поєднанні з положеннями ч. 3 ст. 116 КЗпП України, умовою для застосування ч. 2 ст. 117 КЗпП України є наявність спору про розмір належних працівникові сум при звільненні, який виник саме в момент звільнення працівника та неправомірні винні дії власника підприємства в невиплаті цих спірних сум, про які працівником заявлено вимоги. У даному ж випадку при звільненні позивача у 2007 році спору щодо належних працівникові сум до виплати не було, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

ОСОБА_2 першої інстанції безпідставно стягнуто у відшкодування моральної шкоди 1000 грн., оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення йому винними діями відповідача моральної шкоди.

Крім того, позивач звернувся до суду з позовом із пропуском тримісячного строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору з вимог, що випливають з питань оплати праці.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року залишено без змін рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 07 квітня 2015 року (а.с. 198-202 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 59-61 т.2).

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року та передаючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача суми недоплаченої заробітної плати за час відпусток, не врахував положення Спільної постанови Генерального директора та профспілкових комітетів № 3 від 06.02.2012 року та не звернув уваги, на те, що вказана постанова прийнята за згодою роботодавця та профспілок, які діють в інтересах робітника у межах їх компетенції, на її виконання видано наказ № 295 від 16 лютого 2012 року, яким визначено порядок здійснення виплат недоплати працівникам.

Відповідно до ч. 3 ст. 345, ч. 4 ст. 338 ЦПК України, у разі скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд в ухвалі суду касаційної інстанції має бути зазначено, які порушення права були допущені судом першої або апеляційної інстанції. Висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст. 303, ч. 3 ст. 345, ч. 4 ст. 338 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_2 України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року колегією суддів перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строку її виплати та відшкодування моральної шкоди, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заперечень на неї і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_2» підлягає відхиленню з наступних підстав.

ОСОБА_2 встановлено та матеріалами підтверджується, що позивач ОСОБА_4 в період з 07.12.1994 року по 14.09.1999 року, та з 04.10.2000 року по 16.01.2007 року працював на шахті «Ювілейна» й був звільнений за ст. 40 КЗпП України в звязку із станом здоровя (а.с. 7-9 т.1).

У 2012 році за заявою позивача ОСОБА_4 ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_2» здійснено перевірку нарахувань йому заробітної плати за час щорічних відпусток за минулі роки, за результатами проведення якої ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_2» здійснило нарахування та виплатило 03.04.2012 року позивачу недоплачену заробітну плату за період відпусток (компенсацію за невикористані відпустки) у загальному розмірі 4301,39 грн., а саме: за лютий-березень 1997 року 31,80 грн., липень-серпень 1997 року 53,98 грн., січень-лютий 1998 року 29,34 грн., липень-вересень 1998 року 8,97 грн., березень-квітень 1999 року 0,72 грн., червень-вересень 1999 року 0,74 грн., березень травень 2001 року 32,55 грн., липень-серпень 2001 року 2,57 грн., січень-лютий 20002 року 615,65 грн., липень-серпень 2002 року 418,73 грн., лютий-березень 2003 року 79,85 грн., червень-липень 2003 року 53,37 грн., лютий-березень 2004 року 316,96 грн., червень-липень 2004 року 348,91 грн., березень-квітень 20005 року733,26 грн., липень-вересень 20005 року 751,73 грн., січень-лютий 20006 року 254,21 грн., червень-серпень 2006 року 264,30 грн., січень 2007 року 303,75 грн. (а.с. 10, 11, 27 т.1).

На підставі встановлених обставин, й виходячи з того, що в день звільнення позивача - 16.01.2007 року з вини відповідача йому не була проведена виплата належних при звільненні сум, в тому числі недонарахованої заробітної плати за час відпусток в період 1997-2007 років в сумі 4301,39 грн., виплата якої здійснена тільки 03.04.2012 року, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, а також моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Отже, з аналізу положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України у взаємозвязку з Рішенням Конституційного ОСОБА_2 України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 витікає, що для покладення на роботодавця обовязку з виплати середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні визначальними є наступні юридично значимі обставини, як невиплата з вини роботодавця належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Матеріалами справи встановлено, що станом на день звільнення позивача із займаної посади невиплаченою залишилась не донарахована заробітна плата за період відпусток з лютого 1997 року по січень 2007 року в сумі 4301,39 грн.

Вказана сума недоплаченої заробітної плати була нарахована відповідачем за наказом генерального директора від 16.02.2010 року на виконання Спільної постанови генерального директора та профспілкових комітетів №3 від 06.02.2012р, якою було визнано порушення п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати при розрахунку заробітної плати за період відпусток працівникам ПАТ «Євраз ОСОБА_2» в період з 01 січня 1995 року по 01 березня 2010 року й постановлено провести перерахунок заробітної плати колишнім працівникам підприємства за вказаний період із застосуванням формули: корегуючий коефіцієнт = 1 + розмір підвищення тарифних ставок та посадових окладів (у частках одиниці) х 0,71.

Колегією суддів встановлено, що спір з приводу застосування положень Спільної постанови генерального директора та профспілкових комітетів №3 від 06.02.2012р. й розрахунку суми недоплаченої заробітної плати за період відпусток працівника ОСОБА_4 між сторонами відсутній та позивачем з цього приводу жодних позовних вимог не заявлялося (а.с. 1-3, 35-38 т.1), а тому суд першої інстанції, у відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України, здійснював розгляд справи в межах заявлених вимог.

За відсутності позовних вимог (спору) у вищезазначеній частині, доводи апеляційної скарги відповідача про неврахування судом положень Спільної постанови генерального директора та профспілкових комітетів №3 від 06.02.2012р. є необґрунтованими та суперечать матеріалам справи.

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

У п. 8 Порядку зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на суму 186747,15 грн., виходячи з періоду затримки розрахунку - з 16.01.2007 року по 03.04.2012 року, який складає 1905 днів та середньоденного заробітку позивача на момент звільнення в розмірі 98,03 грн. (а.с. 26т.1), та вважає його правильним. Зменшивши суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не порушив права відповідача, а сторона позивача погоджується з таким рішенням.

Здійснюючи перевірку оскаржуваного рішення в частині вирішення спору про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строку її виплати колегія суддів виходить за наступного.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.95 р. № 108/95-ВР, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. № 2050-ІП та Постановою КМУ «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» від 21.02.2001р. №159 у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обовязкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно п. 2 Положення про компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати (затверджене Постановою Кабміну України від 20.12.1997 року № 1427 з послідуючими змінами і доповненнями) компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток.

Нарахування компенсації за затримку виплати заробітної плати за період з 01.01.2001 р. здійснюється згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом та є загальновідомими.

Таким чином, при розрахунку суми компенсації застосовується чиста заробітна плата, тобто нарахована заробітна плата за мінусом суми податку з доходів фізичних осіб, а також внесків до соціальних фондів, а відповідно до Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» податок з доходів фізичних осіб, а також внески до соціальних фондів для шахтарів становлять: 10% - ПДФО, 2% - внесок до Пенсійного Фонду України, 0,5% - внесок у Фонд соціального страхування (тимчасова непрацездатність).

Грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати є гарантією прав робітника на компенсацію втрати її частини, санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати, обовязок з нарахування та сплати якої, згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», покладено на підприємство, яке зобовязано виплатити громадянам суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 цього Закону).

Відповідно до рішення Конституційного ОСОБА_2 України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Оскільки, ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_2» виплатило позивачу заробітну плату за період відпусток з лютого 1997 року по січень 2007 року лише у 2012 року, колегія суддів вважає, що наявні підстави для нарахування компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати та приходить до висновку, що така компенсації повинна розраховуватися за кожну нараховану відпустку окремо, по час фактичної виплати заборгованості по 03 квітня 2012 року.

Визначаючи розмір компенсації ОСОБА_4 втрати частини доходів у звязку з порушення встановлених строків виплати заробітної плати, суд першої інстанції правильно керувався вищезазначеними нормами закону та вірно розрахував її на суму 4879,07 грн., який колегія суддів перевірила та погоджується з ним.

Доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції не було підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року, Постанови КМУ «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» від 21.02.2001 року №159 та Постанови КМУ «Про затвердження Положення про компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати» від 20.12.1997 року № 1427 з тих підстав, що спірні виплачені суми заробітної плати за час відпусток не були нараховані, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки вони суперечать позиції, висловленій у рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 року № 1-18/2013 щодо права особи на звернення до суду із позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Погоджується колегія суддів й з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, виходячи з наступного.

Умови відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику встановлюються ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої моральна шкода відшкодовується працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З аналізу положень цієї статті, вбачається, що підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_2 України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного ОСОБА_2 України від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Оскільки матеріалами справи доведений факт несвоєчасної виплати належних позивачу сум заробітної плати за час відпусток за минулі роки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що мало місце порушення роботодавцем прав працівника, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними.

Погоджується колегія суддів із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_2 України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. обґрунтовано задовольнив в цій частині позовні вимоги частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Вищенаведеним спростовуються посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на необґрунтованість розміру стягнутої судом моральної шкоди.

Не може погодитися колегія суддів й з доводами відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Так, згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У своєму рішенні від 22 лютого 2012 року в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Як вбачається з матеріалів справи, на теперішній час ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_2» не проведено виплату всіх належних позивачеві сум, зокрема, не нарахована та не виплачена компенсація втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати у розмірі 4879,09 грн., нарахування якої є обовязком роботодавця та яка має бути виплачена у тому ж місяці у якому було здійснено виплату заборгованості по заробітній платі (ст. 1, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплати»), тобто перебіг тримісячного строку встановленого ст. 233 КЗпП України взагалі не розпочався.

Оскільки вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що беруть участь в справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, і дав їм правильну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає, у завязку з чим апеляційної скаргу відхиляє, а рішення суду - залишає без змін у відповідності до ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_2» - (в теперішній час - Приватного акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_2») відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 07 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: