Справа № 591/944/16-ц
Провадження № 2/591/984/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2016 року

Зарічний районний суд м. Суми в складі: головуючого судді Грищенко О.В., секретаря Бондар С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Сумської міської ради - про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач з 2002 року не мешкає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, де продовжує бути зареєстрованим, хоча фактично мешкає разом із своєю матірю ОСОБА_3 в АДРЕСА_2, а її реєстрація за місцем проживання є формальною. Тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що він є батьком відповідача ОСОБА_2, яка в свою чергу є онукою позивача ОСОБА_1 Після розірвання шлюбу із матірю відповідачки її законним представником у даній справі ОСОБА_3 у 2002 році в рішенні суду було зазначено, що дочку ОСОБА_5 залишити проживати з матірю. Отже, приблизно з 2007 року донька ОСОБА_2 та її матір ОСОБА_3 виїхали із спірного приміщення та до цього часу мешкають за іншою адресою. Пояснив також, що має іншу родину, тому фактично не може забезпечити відповідачці можливість проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, яку має намір приватизувати і продати, щоб в подальшому придбати для своєї родини нове житло. Підтвердив також, що не надавав ключів відповідачці від спірної квартири, оскільки вона там не мешкає, і не має наміру зробити це в подальшому.

Відповідач в судовому засіданні пояснила, що оскільки вона є неповнолітньою, то після розлучення її батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вони на вимогу ОСОБА_4 разом з мамою були змушені виїхати із спірної квартири. Їй ніколи не надався вільний доступ до цієї квартири, яка обладнана сигналізацією, та ключів від квартири у неї ніколи не було. Вона не проживає в цій квартирі з поважних причин, оскільки у цьому їй створюються перешкоди та батько не надає їй можливості користуватися жилим приміщенням, де вона зареєстрована. Вона постійно приходить в цю квартиру, але лише в якості гостя до свого батька та до бабусі позивача ОСОБА_1 Навіть залишитися ночувати там у неї немає можливості, оскільки їй не надають ані спального місця, ані ключів від квартири, ані коду від охоронної сигналізації.

Законний представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову просила відмовити у звязку з необґрунтованістю. Пояснила, що з цієї квартири її колишній чоловік ОСОБА_4 в 2007 році вигнав їх разом з донькою ОСОБА_2, хоча на час винесення судового рішення про розірвання шлюбу, в якому суд визначив проживання її доньки разом з нею, вони мешкали саме в спірній квартирі, де були зареєстровані. Власного житла ані вона, ані її неповнолітня донька не має. Просила врахувати, що відповідачка є неповнолітньою, і сама не мала змоги захистити свої законні інтереси. Ключів від цієї квартири у її доньки ніколи не було, усі намагання проживати там для доньки не мали жодного результату, хоча вона не втрачала інтересу до даного житлового приміщення, систематично приходила туди, але їй жодного разу не надали можливості залишитися навіть переночувати.

Представник третьої особи в судовому засіданні покладався на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, неповнолітнього відповідача та її законного представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Встановлено, що відповідач зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою від 18.02.2016 року (а.с.8). Крім неї у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 її батько, його дружина ОСОБА_6 та син дружини ОСОБА_7, позивачка ОСОБА_1 бабуся відповідачки.

З 2007 року відповідач постійно мешкає за адресою АДРЕСА_2. Згідно довідки з місця проживання за даною адресою з 12.10.20107 року зареєстрована законний представник відповідачки ОСОБА_3 (а.с.10). Як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_3, ця квартира належала її померлим батькам, і вона не є власником.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР суд може визнати особу такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи без поважних причин понад шість місяців.

Відповідно до ст. 167 ЖК УРСР у разі вибуття членів сімї наймача на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Факт тривалого не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні знайшов підтвердження в судовому засіданні, оскільки не заперечувався іншою стороною. В той же час суд встановив, що відповідачка не проживає в цьому житловому приміщенні з поважних причин, оскільки вона, як неповнолітня, змушена була разом із своєю матірю в 2007 році виїхати із спірної квартири, і з того часу не має вільного доступу до неї: ключів, коду від охоронної сигналізації. Сам представник позивача в судовому засіданні підтвердив, що не збирається надавати своїй доньці ключі, оскільки в цій квартирі він мешкає із своєю родиною, а відповідачці проживати ніде.

Відповідачка пояснила, що не зверталася до відповідних органів або до суду раніше, оскільки сподівалася, що батько та бабуся дозволять їй користуватися житловою площею, де вона зареєстрована.

Суд дійшов висновку, що оскільки відповідачка є неповнолітньою, вона не в змозі самостійно захистити свої законні права та інтереси, отже, коли її батько ОСОБА_4 фактично позбавив її можливості користуватися житловим приміщенням, де вона зареєстрована, вона через свій малолітній вік (7 років) не мала можливості захистити своє порушене право, переїхала проживати разом з матірю до іншого житла. Суд враховує також, що на час винесення судом рішення про розірвання шлюбу, в якому зазначено, що дитина буде проживати разом з матірю, вони разом мешкали та були зареєстровані саме у спірному приміщенні.

Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» , одним з правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки і піклування, є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням.

На думку суду, задоволення позову призведе до порушення права неповнолітньої дитини на житло, оскільки іншого житла вона не має. Позивачем та його представником у судовому засіданні не доведено, що їх права порушені, і що відповідачка не проживає в спірному приміщенні понад встановлений законом строк без поважних причин.

Керуючись ст. 71, 72, 167 ЖК УРСР, ст. 160, 177 Сімейного кодексу України ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 10, 11, 60, 88, 131, 213-215, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у звязку з необґрунтованістю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана особою, яка була присутня при оголошенні рішення суду протягом 10 днів з дня його оголошення, а особою яка не брала участі в розгляді справи, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення до судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми.

Суддя