Справа № 750/5269/16-ц Провадження № 22-ц/795/1928/2016 Головуючий у I інстанції Литвиненко І. В. Доповідач - Висоцька Н. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Губар В.С., Лакізи Г.П.

при секретарі Халимон Т.Ю.

за участю: позивача ОСОБА_1, представників ПАТ КБ «Правекс-Банк» ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» про визнання дій неправомірними, стягнення компенсації за втрачений заробіток та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.09.2016, яким в задоволенні вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Правекс-Банк» про визнання дій неправомірними, стягнення компенсації за втрачений заробіток та стягнення моральної шкоди відмовлено, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Незаконність оскаржуваного рішення суду заявник обгрунтовує тим, що посилання суду на відсутність резюме ОСОБА_1 у відповідача є хибним, оскільки у останнього у відділі кадрового адміністрування та розрахунків з персоналом департаменту управління персоналом та організаційними змінами є у паперовому варіанті особова справа позивача, де містяться всі відомості про її робочу діяльність.

Про намір брати участь у конкурсах на вакантні посади ОСОБА_1 повідомляла двічі письмово та один раз в усній формі представника відповідача ОСОБА_4, хоча дії щодо інформування керівника ПАТ КБ «Правекс-Банк» про намір брати участь у конкурсах на вакантні посади суперечить ст. 43 Конституції України та ст. 51 КЗпП України.

Керівництво ПАТ КБ «Правекс-Банк» не давало оголошень про конкурс, або про його скасування, на заміщення вакантної посади економіста відділу роздрібних продажів та продуктів департаменту роздрібного бізнесу або про зміну найменування цієї посади, на яку був оголошений цей конкурс і про зміну в зв»язку з тим його умов.

Невірним є висновок суду щодо відмови в задоволенні позову мотивом якого є те, що обраний позивачем спосіб захисту про визнання неправомірним недопущення до конкурсів є неефективним, що суперечить постанові ВСУ по справі № 6-32цс13 від 12.06.2013 року.

Не допуск позивача до оспорюваних конкурсів на заміщення вакантних посад, через те, що вона є одинокою матір»ю, яка має вік понад сорок років є дискримінацією.

В скарзі заявник посилається, що оскаржуваним рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1102,10 грн. судового збору, що складає 4-5 середньомісячних заробітних плат позивача. Вважає, що згідно ч. 3 ст. 82 ЦПК України, суд, встановивши вказані вище обставини повинен був звільнити позивача від сплати судового збору або зменшити його розмір до суми, яку вона може сплатити виходячи з матеріального становища позивача.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу № 6772-о від 22.11.2011 ПАТ КБ «Правекс-банк», ОСОБА_1 було надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 24.12.2011 по 13.09.2014 (а.с. 13).

15.09.2014 наказом начальника відділу кадрового адміністрування департаменту управління персоналом ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» № 2509-к, у звязку з закінченням відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, ОСОБА_1 стала з 15.09.2014 до виконання своїх посадових обовязків на посаді головного економіста відділу документарного бізнесу головного управління корпоративного бізнесу, зі збереженням посадового окладу (а.с. 18).

Як вбачається з п. 2.4 рішення № 62 від 10.04.2015 ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» «Про проведення скорочення штату та зміну істотних умов праці для деяких працівників ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», на в.о. директора департаменту управління персоналом та організаційними змінами, начальника відділу управління та навчання персоналу департаменту управління персоналом та організаційними змінами покладено обовязок забезпечити зміну істотних умов праці працівниками, перерахованим у додатках 3 і 4, в тому числі головного економіста відділу документарного бізнесу головного управління корпоративного бізнесу ОСОБА_1 функціонально було підпорядковано директору департаменту роботи з корпоративними клієнтами та з малими та середніми підприємствами головного управління бізнесу та встановити тривалість робочого часу 2 години на тиждень (а.с. 20-24).

Наказом Голови Правління ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» №546-к від 22.02.2016 ОСОБА_1 з 24.02.2016 перевели на 2-х годинний робочий тиждень (0,05 ставки) (а.с. 24).

З лютого по квітень 2016 року ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» по електронній пошті оголосило конкурс на вакантні посади: економіста відділу роздрібного бек-офісу департаменту бізнес бек-офісу і платежів головного операційного управління, провідного економіста відділу роздрібного бек-офісу департаменту бізнес бек-офісу і платежів головного операційного управління та економіста відділу роздрібних продажів та продуктів департаменту роздрібного бізнесу.

У вказаних оголошеннях було запропоновано процедури такі як: заповнити форму заявки на участь у внутрішньому конкурсі на вакантну посаду, направити своє резюме до відділу управління та навчання персоналу, повідомити безпосереднього керівника про участь у конкурсі, що узгоджується із п. 3 рішення відповідача від 26.06.2015 № 136 «Про затвердження процедури рекрутингу та працевлаштування працівників в ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», а також ознайомитись із профілем відповідної посади.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 подавала заявки на участь у конкурсі, однак всіх вимог процедури вона не виконала, а саме не надіслала резюме та не повідомила безпосереднього керівника по участь в конкурсі, а лише повідомила, що зможе надіслати резюме пізніше, а також повідомила про те, що її резюме наявне у відділі.

Крім того, згідно із листом від 17.05.2016 (а.с. 75), позивача повідомили, що з 28.04.2016 запитуваного позивачем підрозділу в організаційно-штатній структурі не існує, а отже вакантна посада економіста відділу роздрібних продажів та продуктів департаменту роздрібного бізнесу була виключена зі штатного розпису у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а конкурс щодо даної посади був припинений, що підтверджується копією рішення від 28.04.2016 № 72 (а.с. 131).

Згідно із наказами № 1547-к від 16.05.2016 та № 1816-к від 30.05.2016, на дві посади, щодо яких оголошувався конкурс, були переведені працівники на період знаходження основних працівників у відпустках по догляду за дітьми (а.с. 129-130).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про недоведеність позивачем позовних вимог визнання неправомірними дій відповідача щодо не допуску до оголошених конкурсів на вакантні посади, за ознаками дискримінації, а також в частині стягнення компенсації за втрачений заробіток в іншій справі та заподіяння моральної шкоди.

Висновки суду відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам нормативних актів, які регулюють правовідносини між сторонами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Пленум Верховного Суду України у п. 2 Постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив, що судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

Як вбачається, питання проведення конкурсу та оформлення переведення працівників ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» вирішується в порядку передбаченому внутрішніми документами, а саме відповідно до Процедури рекрутингу та працевлаштування працівників у ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», затвердженою рішенням Голови Правління Банку від 26.06.2015 № 136, Процедури оформлення переведення/переміщення працівників у ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», затвердженого рішенням Голови Правління Банку від 07.12.2015 (а.с. 179-202).

Судом першої інстанції, дана належна правова оцінка діям відповідача в частині проведення заходів щодо організації пошуку правників, як це визначено внутрішніми документами, а з врахуванням того, що рекрутинг це процес пошуку чи відбору спеціаліста для підприємства, посилання в апеляційній скарзі на необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо мотивів відмови у зв»язку з не надісланням резюме до відділу управління та навчання персоналу департаменту управління персоналом та організаційними змінами, за навності резюме в кадрах, не інформування безпосереднього керівника про намір брати участь у конкурсах на вакантні посади, не може бути підставою для скасування вірного по суті рішення.

Дійсно, згідно змісту розміщеної у внутрішній корпоративній пошті Банку інформації вбачається, що оголошений саме конкурс, разом з тим процедура рекрутингу є виключно повноваженнями власника, і суд не в праві обговорювати та вирішувати питання тлумачення саме процедури проведення оголошеного конкурсу, за умови відсутності посилання позивача на порушення трудового законодавства та наявності трудового спору(а.с. 60-63, 66-72).

Таким чином і посилання заявника в апеляційній скарзі, що допуск до конкурсу не можливий без розгляду кандидатури позивачки, а також доводи, що в листі № 1919/06-02 від 01.04.2016 чітко значиться, що у переведенні на будь-яку вакантну посаду у Банку не має потреби, з врахуванням затвердженої процедури рекрутингу, є необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги, на не врахуванням судом не повідомлення позивача про результати розгляду заяви на участь у конкурсі, що оголошувався 17.03.2016 та 18.04.2016, не спростовують правильність висновків суду, оскільки внутрішніми документами не передбачено проведення засідання конкурсної чи іншої комісії, а результати проведеного конкурсу оформляються наказом про прийняття/переведення працівника, що також підтвердили представники відповідача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, крім того позивач мала можливість звернутись з відповідним запитом, що також підтверджується і даними електронного листування між сторонами (а.с. 63).

Не грунтуються на нормах права і посилання в апеляційній скарзі щодо не врахування судом першої інстанції відсутність даних про скасування конкурсу на заміщення вакантної посади економіста відділу роздрібних продажів та продуктів департаменту роздрібного бізнесу або про зміну найменування цієї посади, чи мала ліквідація без створення нової з такими ж трудовими обов»язками та прийняття працівника на перейменовану посаду, який до цього у банку не працював, оскільки враховуючи положення ст. 62, 64 ГК України, проведення заходів щодо зміни організації виробництва та праці є виключним повноваженням власника, і суд не вправі обговорювати та вирішувати питання доцільності змін в організації виробництва і праці взагалі, на що і послався суд першої інстанції.

В обґрунтування підстав пред»явленого позову позивач посилалась, що вона є жінкою, віком понад сорок років, має на утриманні сина ОСОБА_5, 13.09.2011 народження, якого виховує сама, розлучена, отже набула статусу одинокої матері, з 24.02.2016 її було переведено на 2-х годинний робочий тиждень згідно наказу Голови Правління ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» № 546-к від 22.02.2016 року, а з врахуванням, що з лютого по квітень 2016 по внутрішній електронній пошті оголошувались конкурси на вакантні посади (а.с. 60-63, 66-72), до участі в яких вона не була допущена, їй відмовлено у переведенні на вакантну посаду з повним робочим днем за ознаками дискримінації.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. 64 Конституції України).

Організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина визначено ЗУ "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 6 вересня 2012 року.

Ч. 1 ст. 2 вказаного Закону визначено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: 1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; 2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; 3) повагу до гідності кожної людини; 4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Статтею 3 названого Закону визначено, що законодавство про запобігання та протидію дискримінації складається з Конституції України, цього Закону та інших нормативно-правових актів.

В силу положень статті 6 Закону, відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Відповідно до визначення п. 2 ст. 1 ЗУ "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (п. 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК у справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

В обґрунтування висновку про відсутність ознак дискримінації, суд першої інстанції послався, на не доведення фактичних даних про дискримінацію позивачки у вигляді недопущення до конкурсу на заміщення вакантних посад, через обставини на які позивачка посилалась в позові, а саме що вона є одинокою матір»ю, яка має вік понад сорок років, з врахуванням того, що ці обставини вже були предметом судового розгляду в справі про поновлення на роботі.

Враховуючи викладене, посилання, що саме допуск до участі в конкурсі, та за умови перемоги та наявності згоди позивача, в силу ст. 22, 32 КЗпП України у власника виникає обов»язок переведення на вакантну посаду, суперечить нормам ч. 4 ст. 60 ЦПК України, оскільки рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, судом враховано, позивачка хоча і працює неповний робочий день, разом з тим є постійним працівником , а згідно із наказами № 1547-к від 16.05.2016 та № 1816-к від 30.05.2016, на дві посади, щодо яких оголошувався конкурс, були переведені працівники на період знаходження основних працівників у відпустках по догляду за дітьми (а.с. 129-130).

Спростовуються і доводи апеляційної скарги про незаконність висновків суду, які суперечать багатьом постановам Верховного суду України, щодо не неналежного способу захисту, оскільки судом першої інстанції справа розглянута по суті, з урахуванням процесуальних вимог про обов'язок доказування у цій категорії справ, які містяться в абзацах 2, 3 ч. 1 ст. 60 ЦПК.

Враховуючи викладене, ґрунтуються на матеріалах справи і висновки суду в частині не задоволення моральної шкоди за не допуск на конкурси на вакантні посади, в тому числі і за ознаками дикримінації.

Судом враховано, що ОСОБА_1, понесла судові витрати (у вигляді втраченого заробітку) як позивач в іншій справі, а саме сторони по справі (а.с. 3), таким чином судом встановлено обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, як це регламентовано ст. 119, 215 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В обгрунтування підстав для стягнення цих витрат позивачка посилалась на ч. 2 ст. 85 ЦПК України, зі змісту якої вбачається, що стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять, враховано, що в матеріалах справи обґрунтування позову в цій частині, саме як завданої майнової шкоди, відсутнє.

Таким чином, грунтується на вимогах закону висновок суду в частині не задоволення вимог щодо стягнення компенсації за втрачений заробіток та моральної шкоди за її невиплату на підставі ст. 237-1 КЗпП України, оскільки питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом предявлення позову в іншій справі.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи. Спір вирішено на підставі наданих сторонами доказів у відповідності із нормами матеріального та процесуального законодавства, яким дана належна оцінка, як це передбачено ст. 212 ЦПК України.

Не може бути підставою для скасування рішення суду в частині вирішення питання щодо стягнення судових витрат судом першої інстанції, оскільки як вбачається ухвалою судді від 02.06.2016 Деснянського районного суду (а.с. 87-88), позовна заява була залишена без руху у зв»язку з несплатою судового збору, крім того ухвалою від 10.06.2016 клопотання позивачки було задоволено та відстрочено сплату судового збору на підставі ст. 8 ЗУ «Про судовий збір». Позивач не скористався своїм правом на оскарження зазначених ухвал, які набули чинності і з врахуванням ст. 14 ЦПК України є обов»язковими до виконання.

Європейський Суд у справі „Креуз проти Польщі зазначив, що вимога сплатити збори цивільним судам у зв'язку з порушенням справ, вирішити які просять позивачі, не може вважатися обмеженням права на звернення до суду, тобто такою, що сама по собі несумісна з ґарантіями пункту 1 статті 6. Суд наголосив на тому, що це положення не дає підстав для висновку про беззастережність права на безоплатність провадження у цивільній справі.

Разом з тим, з врахуванням заявленого клопотання про звільнення від сплати судового збору під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, та з врахуванням встановлених обставин по справі, що позивачка працює на неповний робочий день, має на утриманні неповнолітню дитину, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення заявленого клопотання про звільнення від сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 82 ЦПК та ст. 8 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 82, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору на користь держави за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: