Ухвала

іменем україни

27 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у квітні 2010 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_5, який є власником магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», грошові кошти у сумі 60 тис. доларів США, що становить 478 200 грн, для придбання до 01 березня 2011 року взуття за кордоном. Свої зобов'язання ОСОБА_4 не виконав, і ОСОБА_5 за договором уступки вимоги від 23 травня 2011 року передав йому право вимоги коштів від ОСОБА_4

Посилаючись на зазначені обставини та на те, що ОСОБА_4 кошти в добровільному порядку не повертає, просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у сумі 478 200 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2012 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 478 200 грн за договором уступки вимоги.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2015 року рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено, апеляційний суд виходив із того, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виникли договірні правовідносини, згідно з якими ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 гроші у сумі 60 тис. доларів США на придбання товару, проте ОСОБА_4 свої зобов'язання не виконав, товар у визначений строк не поставив і повернути гроші відмовився, позивач набув право вимоги до ОСОБА_4 на підставі договору уступки вимоги.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Проте суд апеляційної інстанції не врахував висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладені в ухвалі від 18 березня 2015 року про направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, що є порушенням норм процесуального права.

При цьому суд касаційної інстанції вказував апеляційному суду на необхідність встановлення природи спірних правовідносин та кола осіб, між якими вони виникли.

Судом встановлено, що 27 квітня 2010 року ОСОБА_5 передав ОСОБА_4, а останній прийняв (Райдер) гроші в сумі 60 тис. доларів США для придбання взуття для «ІНФОРМАЦІЯ_1» до 01 березня 2011 року, що підтверджується розпискою (т. 1, а. с. 3).

23 травня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір уступки вимоги, відповідно до якого на підставі статей 512, 513 ЦК України ОСОБА_5 передав ОСОБА_3 право вимоги за розпискою до ОСОБА_4 на суму 60 тис. доларів США.

Разом з тим, постановляючи оскаржувану ухвалу, апеляційний суд не врахував вимоги ухвали суду касаційної інстанції, не вказав норм матеріального права, на підставі яких вирішив вказаний спір, пославшись лише на загальні зобов'язальні норми права.

Не встановив характер спірних правовідносин, на що звертав увагу касаційний суд в попередній ухвалі, зокрема, чи не між суб'єктами підприємницької діяльності виникли спірні правовідносини, зважаючи на підставу надання коштів за розпискою (закупівля взуття в зв'язку з підприємницькою діяльністю сторін розписки).

Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Проте апеляційний суд всупереч вимогам статей 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені вище обставини справи уваги не звернув; зазначених вимог закону та висновків ухвали суду касаційної інстанції не врахував; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; зміст розписки належним чином не дослідив та не визначився із тим, які саме зобов'язання виникли між учасниками спору, що є обов'язком суду; не дослідив усіх доказів, що містяться у справі в їх сукупності. Враховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, що свідчить про необґрунтованість та незаконність ухвали.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючисьстаттями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська