РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2016 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області

в складі: головуючої судді Козак О.В.,

при секретарі Слободянюк А.Ю.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Хмельницького цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про визнання права власності на майно, що було придбано під час перебування у шлюбі,

встановив:

В листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання за ним права особистої власності на магазин з зупинкою, що розташований по вул.П.Мирного (зупинка Кармелюка) в м.Хмельницькому. В обґрунтування свого позову позивач вказав, що з відповідачем він перебуває в шлюбі з 06.10.2001 року, хоча з січня 2015 року вони проживають окремо і спільного господарства не ведуть. Шлюб між ними не розірвано, проте його дружина перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою особою та наскільки йому відомо вони ведуть спільне господарство. Приблизно через рік після їх одруження з відповідачкою, а саме 15.11.2002 року його дідусем та бабусею йому було подаровано квартиру №94 в будинку №2, що розташований по вул.Курчатова в м.Хмельницькому. За наполяганням дружини, яка в той час знаходилась у декретній відпустці, 19.08.2005 року він продав вказану квартиру за 110595 грн., що на той час становило 21900 доларів США. Після чого, він дізнавшись, що ОСОБА_6 має намір продати свій павільйон для роздрібної торгівлі, загальною площею 34,9 кв.м., почав вживати заходів щодо оформлення договору купівлі-продажу. Оскільки у ОСОБА_6 була заборгованість приблизно 10000грн. в податковій, нотаріус відмовляла в оформленні павільйону до поки не буде вирішено питання з податковою заставою. Приблизно через декілька тижнів за частину своїх особистих коштів ним було придбано вказаний павільйон. Також за власні кошти, які він отримав від продажу квартири, він побудував фундамент, зробив дороговартісний ремонт, закупив торгове обладнання, а павільйон перетворив в магазин. При оформленні договору купівлі-продажу відповідач наполягала та вговорила його оформити на неї павільйон, який був придбаний за його особисті кошти. На момент вчинення зазначених правочинів відповідач не мала і не могла мати жодних коштів, вона не булу зареєстрована ні ПП , ні ФОП, підприємницької діяльності не здійснювала, отже не працювала і знаходилась у декретній відпустці. Сімю утримував і забезпечував виключно він і в цьому допомагали його батьки. На той момент він витратив майже всі кошти на придбання магазину, ремонт та обладнання для магазину, тому в 2007 році був змушений брати кредити, які погашає до цієї пори. Дружина жодної участі в погашенні кредиту не приймала та не приймає, хоча є поручителем по кредитам.

Після того, як вони перестали проживати однією сімєю, між ним та відповідачем була домовленість, що кошти які вона отримує від здачі магазину в оренду будуть витрачатись на їх сина. Проте, в червні 2015 року від орендаря ОСОБА_5 він дізнався, що той закінчує плату за магазин по договору оренди з правом викупу. Магазин з зупинкою, що розташований по вул. П.Мирного (зупинка Кармелюка) в м.Хмельницькому є його особистою власністю, тому позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просить визнати за ним право власності на майно, що було придбано під час перебування у шлюбі, а саме на павільйон для роздрібної торгівлі, що розташований по вул.П.Мирного (зупинка Кармелюка) в м.Хмельницькому.

Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, суду пояснив, що 15.11.2002 року його бабуся та дідусь подарували йому квартиру АДРЕСА_1. Потім він 19.08.2005 року продав вказану квартиру за 22500 доларів США. За дані кошти він 01.10.2005 року придбав павільйон за 17500 доларів США, однак у нотаріуса оформили купівлю-продаж за 2000 грн., з метою економії коштів на оформлення, але у продавця він взяв розписку про фактичну ціну. В нього була нерухомість, тому вирішив оформити павільйон на дружину. Він зробив ремонт, запустив магазин і здавав його в оренду. Дружина почала займатись магазином коли зявився ОСОБА_7 і вона сказала, що буде здавати в оренду, а кошти використовувати на дитину. З відповідачем вони не проживають разом з лютого 2009 року і тому він не знає, як відповідач продала магазин без його згоди, коштів від продажу та оренди він не отримував.

Представник позивача в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, суду пояснив, що павільйон для роздрібної торгівлі по вул.П.Мирного був придбаний за особисті кошти позивача, отримані ним від продажу подарованої йому квартири. Відповідач в той час не працювала і при оформленні договору купівлі-продажу павільйону, використовуючи жіночі хитрощі, вмовила позивача оформити павільйон на неї. Той факт, що павільйон було продано саме позивачу підтверджується розпискою ОСОБА_6 Сторони не проживають разом та не ведуть спільне господарство понад 7 років і тому не могли спільно розпоряджатись майном. Між сторонами була домовленість про те, що кошти отримані відповідачем від оренди павільйону будуть використовуватись нею на їх спільного сина. Про те, що з ОСОБА_5 було укладено договір оренди з правом викупу позивач не знав.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки позов необґрунтований, павільйон був придбаний за спільні кошти подружжя і його довіритель не визнає того факту, що павільйон придбаний за особисті кошти позивача. Позивач просить визнати право власності на майно але він не являється власником цього майна, хоча з таким позовом може звернутись лише власник. Доказів того, що павільйон було придбано за особисті кошти і не було вкладено спільні кошти подружжя позивачем не надано. До 2009 року позивач займався діяльністю магазину і давав згоду на його оренду. Цей обєкт не є нерухомістю, а відтак є обєктом рухомого майна і не потребує згоди іншого подружжя на укладення договорів. На момент предявлення позову ОСОБА_3 знав ОСОБА_5, давав згоду на оренду і кошти за оренду сторони отримували разом. Павільйон було продано ОСОБА_5 на підставі договору оренди з правом викупу. Останній платіж був 10.06.2015 року, після цього було укладено біржовий договір, і на сьогоднішній день власником павільйону являється ОСОБА_5.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 в судове засідання не зявився подав заяву про розгляд справи за його відсутності позовні вимоги не визнає і вважає, що вони задоволенню не підлягають.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають враховуюче наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 06.10.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-БВ №142407.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 22.01.2016 року вказаний шлюб було розірвано, проте суду надано лише копію судового рішення, яке в законну силу не вступило.

Згідно договору дарування від 15.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подарували ОСОБА_3 квартиру №94 у буд.№2, розташованому по вул.Курчатова в м.Хмельницькому.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

19.08.2005 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_11 згідно договору купівлі-продажу квартиру №94 у буд.№2, розташованому по вул.Курчатова в м.Хмельницькому за 110595 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 01.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу ОСОБА_12, ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_4 купила павільйон для роздрібної торгівлі, загальною площею 34,9 кв.м. за 2000грн., які продавець отримала до підписання даного договору який недійсним не визнавався.

Як вбачається зі змісту рішення Хмельницького міськрайонного суду від 22.01.2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, яким було розірвано шлюб між сторонами, позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснювала, що з січня лютого 2009 року вона з чоловіком перестали проживати разом. Про припинення спільного проживання з лютого 2009 року в судовому засіданні пояснював при розгляді даної справи і ОСОБА_3, однак режим окремого проживання подружжям в установленому законом порядку встановлений не був (ст.119 СК України).

Відповідно до ст. 65 ЦК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

06.11.2013 року ПП ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали договір оренди майна з правом викупу, щодо магазину з зупинкою «вул.Кармелюка», згідно якого в порядку та на умовах визначених цим договором, Орендодавець зобовязується передати Орендареві у строкове платне користування майно, що визначене у цьому Договорі, з наступним переходом права власності на майно від Орендодавця до Орендаря, а Орендар зобовязується прийняти майно у строкове платне користування, а згодом у власність, а також сплачувати Орендодавцеві орендну плату. Мета оренди викуп поступовий.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показав, що про договір купівлі-продажу магазину він домовлявся з ОСОБА_3, який і надав йому договір, який підписала ОСОБА_4 За грошима вони приходили завжди разом та отримували кошти разом, гроші брав ОСОБА_3, перераховував їх, а його дружина розписувалась. Лише два рази ОСОБА_3 приїжджав сам без дружини і він в нього брав розписку про отримання коштів. В вересні 2015 року він став власником вказаного магазину.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показала, що за тиждень до революції ОСОБА_5 купив магазин, точну дату вона не памятає, та починаючи з листопада 2013 по 2015 рік останній частинами віддавав кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які завжди приходили разом. Один чи два рази ОСОБА_3 приходив сам. Кошти ОСОБА_5 передавав у приміщенні магазину, що по вул.Старокостянтинівське шоссе, 7Д, частину якого орендує вона.

Факт оренди ОСОБА_13 частини вказаного магазину підтверджується договором від 02.01.2013 року.

Згідно розписок: від 02.04.2014 року ОСОБА_3 отримав 4007грн по курсу 11,55 за 1 долар в рахунок договору; від 10.10.2014 року ОСОБА_3 отримав 8956грн. за добудову площі у ОСОБА_5 Факт отримання коштів у ОСОБА_5 згідно вказаного договору оренди з правом викупу - ОСОБА_4, також підтверджується розписками на даному договорі.

Отже з наведеного вбачається, що договір оренди майна з правом викупу 06.11.2013 року було укладено в період перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, хоча і після припинення спільного проживання. Факт отримання ними спільно коштів, згідно вказаного договору, вказує на те, що сторони діяли за взаємною згодою у даних правовідносинах.

09.10.2015 року ФОП ОСОБА_4 (Продавець) та ФОП ОСОБА_5Л.(Покупець) на товарній біржі «Подільська» уклали договір купівлі-продажу №8679, згідно якого продавець передає у власність покупця майно павільйон, площею 68,8 кв.м., розташований в м.Хмельницькому, вул.П.Мирного (тр.зупинка «вул.Кармелюка»), а покупець приймає вказане майно та сплачує за нього визначену цим договором суму коштів. Продаж цей вчинено за домовленістю сторін за 23590грн, які Продавець отримав від Покупця ще до підписання цього договору.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається: 1) часом набуття майна; 2) коштами, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) метою придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. У той же час, позивачем ОСОБА_3 суду не надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що павільйон для роздрібної торгівлі, загальною площею 34,9 кв.м., по вул. П.Мирного (зупинка Кармелюка) в м.Хмельницькому, був придбаний саме за кошти отримані ним від продажу квартири №94 у буд.№2, розташованому по вул.Курчатова в м.Хмельницькому.

Згідно показань свідка ОСОБА_14 зі слів ОСОБА_3 йому відомо, що останній хотів продати подаровану йому бабцею та дідусем квартиру і щось купити для розвитку бізнесу. Через деякий час на прохання ОСОБА_3 він їздив з ним дивитись магазин на «Озерній», домовились про зустріч з жінкою, яка погодилась продати магазин. В нотаріуса ОСОБА_3 передав жінці кошти в сумі, яка відповідала вартості - десь 15-17 тисяч доларів США і жінка написала розписку.

Свідок ОСОБА_15 суду показав, що коли ОСОБА_3 продав квартиру, то він їздив з ним на «Озерну» до магазину, оскільки він хотів придбати магазин та питав його, що там можна було зробити. ОСОБА_3 хотів за квартиру 23000 доларів США, а магазин придбав за 17-18 тис. доларів США. Там була застава і вони домовились, що магазин буде переписано пізніше. Проте, що кошти з продажу квартири пішли на придбання магазину йому відомо зі слів ОСОБА_3.

Проте, вказані показання свідків не підтверджують того факту, що саме кошти отримані з продажу квартири, належної позивачу на підставі договору дарування, були передані за придбання павільйону для роздрібної торгівлі, загальною площею 34,9 кв.м.

Не підтверджує цього факту і розписка ОСОБА_6 від 01.10.2005 року, згідно якої вона продала ОСОБА_3 торговий павільйон за адресою вул.П.Мирного, тран.зупинка вул.Кармелюка та отримала за нього кошти в сумі 17500 доларів США, оскільки вона не містить відомостей щодо джерела походження вказаних у ній коштів, а згідно посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу ОСОБА_12В договору купівлі-продажу від 01.10.2005 року, ОСОБА_6 продала павільйон для роздрібної торгівлі, загальною площею 34,9 кв.м. ОСОБА_4 за 2000грн., які продавець отримала до підписання даного договору, та вказаний договір купівлі-продажу недійсним не визнавався.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на майно, що було придбано під час перебування у шлюбі, а саме на павільйон для роздрібної торгівлі, що розташований по вул.П.Мирного (зупинка Кармелюка) в м.Хмельницькому, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.57,60-65 СК України, ст.ст. 10,11,60,209,212,214-215,218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про визнання права власності на майно, що було придбано під час перебування у шлюбі, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: