Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Жигановська О.С., Якухно О.М.

при секретарі

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 листопада 2016 року

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 100 000,00 грн. боргу за договором позики. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 26.05.2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, згідно умов якого відповідач отримала від позивача позику у розмірі 100000,00 грн. з кінцевим терміном повернення 22.06.2015 року. Однак своєчасно позику відповідача не повернула, у добровільному порядку погасити заборгованість відмовляється, чим грубо порушує права та інтереси позивача.

У липні 2016 року відповідач подала до суду зустрічну позовну заяву про визнання договору позики недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що договір про надання позики від 26.05.2015 року нею було підписано під тиском сторонніх осіб, під час її написання позивач присутній не був, а тому будь-яких коштів за цим договором від нього вона не отримувала. Також зазначає, що зміст розписки не відповідає вимогам закону, оскільки не містить ідентифікуючих даних позикодавця, і позивач в ній зазначений як свідок, також дата складання розписки не співпадає з часом отримання коштів.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 листопада 2016 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 26.05.2015 року у розмірі 100000 грн. та суму понесених позивачем та документально підтверджених судових витрат у розмірі 1243,00 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вказуючи на незаконність та необґрунтованість рішення через недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову первісного позову, зустрічний позов про визнання договору позики недійсним задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.05.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого остання отримала грошові кошти в сумі 100000,00 грн., яка станом на 22.05.2015р. еквівалентна 4545 доларів США, з кінцевим терміном повернення коштів 22.06.2015 року (а.с.6).

В добровільному порядку відповідач позику не повернула, чим порушила умови Договору.

Згідно пункту 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін), то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-50цс16 від 24.02.2016р).

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання умов договору позики, а саме невиконання позичальником свого зобов'язання щодо повернення грошових коштів, а ОСОБА_3 не доведено обставини недійсності правочину, оскільки укладений між сторонами договір позики містить всі істотні умови.

Колегія суддів вважає, що покладені в основу рішення правові висновки узгоджуються з нормами чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, відповідають фактичним обставинам справи та доказам.

Факт отримання позичальником в борг коштів оформлено розпискою. Зі змісту даної розписки вбачається, що у ній зазначено: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, особистий підпис позичальника ОСОБА_3А та обовязок позичальника повернути їх позикодавцю.

Крім того, договір позики є укладеним з моменту передання грошей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02.07.2014р).

Безпідставними є доводи апелянта про неотримання коштів, оскільки правова підстава визнання боргових зобовязань ґрунтується на тому, що у тексті наданої розписки відображено те, що ОСОБА_3 отримала грошові кошти саме від ОСОБА_2, а також є умова щодо обовязку їх повернення позивачу, що є доказом укладення між сторонами договору позики. Крім того, зазначення ОСОБА_2 в розписці в якості свідка не змінює сторону даного договору позикодавця.

Посилання ОСОБА_3 на те, що договір позики вона уклала проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї тиску з боку сторонніх осіб не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози в порядку ст. 231 ЦК України, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем не надано суду доказів про те, що саме на момент вчинення правочину на неї чинився психічний чи фізичний тиск, внаслідок якого вона уклала оспорюваний договір позики без вільного волевиявлення та всупереч внутрішній волі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на законність ухваленого рішення не впливають.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді