Справа № 732/296/16-ц
Провадження № 2/732/159/16
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2016 року м. Городня
Городнянський районний суд Чернігівської області у складі головуючої судді - Карпинської Н.М., секретарі Шевеленко К.В., за участі позивача ОСОБА_1 , представника третьої особи Городнянського районного військового комісаріату: Костюкової Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Городня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «АВІТ ПРОДАКШН» (треті особи: Городнянський районний військовий комісаріат, Управління праці та соціального захисту населення Святошинської у м. Києві районної державної адміністрації) про зобов`язання виплатити середній заробіток та компенсацію за невикористані відпустки,-
Позивач звернувся до суду з позовом і просив зобов`язати відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за місцем роботи за період з 02.08.2014 року по 31.07.2015 року, зобов`язати виплатити йому компенсацію за невикористані щорічні відпустки за 2014 і 2015 роки, зобов`язати виплатити середній заробіток з моменту звільнення за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України, винести окрему ухвалу про притягнення до кримінальної відповідальності генерального директора і фінансового директора ТОВ «АВІТ ПРОДАКШН» відповідно до ст. 175 КК України.
Заявлені вимоги мотивовані тим, що 01 січня 2013 року позивач був прийнятий на роботу у ТОВ «АВІТ ПРОДАКШН» на посаду інженера-конструктора. Відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 року № 607/2014 року «Про часткову мобілізацію» 02 серпня 2014 року позивач був мобілізований до лав Збройних сил України. У лавах Збройних сил України перебував з 02.08.2014 року по 28.07.2015 року включно. Посилаючись на ст. 119 КЗпП України, позивач вказує, що за працівниками призваними на строкову військову службу, військову службу під час мобілізації на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного часу на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, установі, організації, в яких вони працювали на час призову, не залежно від підпорядкування і форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Аналогічна норма встановлена частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015 року. Однак всупереч діючим законодавчим нормам відповідачем з моменту призову позивача по мобілізації і по 31.07.2015 року не було нараховано та не виплачено передбачених Законом виплат. 31 липня 2015 року позивач звільнився від відповідача, у той же день йому виплачено середній заробіток за декілька місяців 2014 року і за один місяць 2015 року. Після звільнення ніяких виплат від відповідача не надходило, незважаючи на численні обіцянки керівника щодо виплати.
У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові.
Відповідач двічі повідомлявся про час та місце судового засідання за юридичною адресою та фактичною адресою. В судове засідання призначене 04.04.2016 року з`явився директор ТОВ «АВІТ ПРОДАКШН» Цісар В.І., надав виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб про реєстрацію ТОВ «АВІТ ПРОДАКШН» та що представництво від імені юридичної особи здійснює його керівник - ОСОБА_2 , та заявив клопотання про відкладення судового розгляду для підготовки до захисту за заявленим у справі позовом. Будучи належним чином повідомлений про дату судового розгляду (а.с.69), директор ТОВ «АВІТ ПРОДАКШН» в судове засідання не з`явився. У подальшому, достовірно знаючи, що його викликають в суд у наведеній справі, не з`явився до поштового відділення за отриманням судових повісток (а.с.82). Згідно довідки за підписом секретаря судового засідання (а.с.83), директор ТОВ «АВІТ ПРОДАКШН» Цісар В.І. телефонограмою був повідомлений про час та місце судового засідання, в якому розглядається наведена справа.
Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно вимог ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що відповідач у судове засідання не з`явився, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторони відповідача, на підставі наявних у справі даних та доказів.
Представник третьої особи - Управління праці та соціального захисту населення Святошинської у м. Києві районної державної адміністрації заявив клопотання про розгляд справи без їх участі. Щодо заявленого позову письмово пояснив, що механізм виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації визначений порядком виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 105. Відповідно до п. 4 Порядку для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи та організації подають щомісяця до 15 числа органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на виплату компенсації із бюджету середнього заробітку працівникам за формою, затвердженою вище зазначеною Постановою, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа структурному підрозділу соціального захисту населення копій, зазначених звітів, а також зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам. Станом на 29.04.2016 року звітів про фактичні виплати компенсації від ТОВ «АВІТ ПРОДАКШН» до Управління не надходило.
Представник третьої особи - Городнянського районного військового комісаріату у судовому засіданні підтвердила, що відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 року № 607/2014 року «Про часткову мобілізацію» 02 серпня 2014 року позивач був мобілізований до лав Збройних сил України. У лавах Збройних сил України він перебував з 02.08.2014 року по 28.07.2015 року включно. Оскільки виплата середнього заробітку за цей час для мобілізованих є законодавчою гарантією, позовні вимоги позивача слід задовольнити частково, оскільки за його поясненнями за кілька місяців 2014 року та один місяць 2015 року такий середній заробіток позивачу був виплачений.
Позивач у відповідності до ст. 62 ЦПК України надав свою згоду на його допит як свідка. Згідно ст. 62 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи . Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).
Заслухавши в судовому засіданні показання позивача, оцінивши мотиви заявленого позову; приймаючи до уваги, що відповідач ознайомлений з вимогами позову своїх обґрунтованих заперечень не надав і виразив мовчазну згоду з таким позовом; вивчивши письмові докази додані до позову; визначившись із правовою нормою, що підлягає застосуванню до правовідносин сторін; суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.01.2013 року був прийнятий на посаду конструктора у виробничий відділ ТОВ «АВІТ ПРОДАКШН» та звільнений на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України 31.07.2015 року згідно наказу № 14 від 31.07.2015 року (а.с.17-19). Місячний оклад 4500 гривень.
Згідно Наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 № 90 від 02.08.2014 року відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 року № 607/2014 «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 призваний та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 смт. Десна (а.с.13-14).
Згідно витягу з наказу командувача сухопутних військ збройних сил України № 577 від 15.07.2015 року (а.с.15) ОСОБА_1 звільнений з військової служби у Запас та направлений на військовий облік до Городнянського РВК Чернігівської області.
Статтею 119 КЗпП України визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до п. 4 Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 105, для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи та організації подають щомісяця до 15 числа органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на виплату компенсації із бюджету середнього заробітку працівникам за формою, затвердженою вище зазначеною Постановою, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа структурному підрозділу соціального захисту населення копій, зазначених звітів, а також зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам.
Проте обов`язок виплати вищезгадану компенсацію покладено безпосередньо на підприємства, установи, організації у строки, визначені статтею 115 Кодексу законів про працю України.
За таких обставин, підприємство-відповідач, з яким у позивача на час мобілізації не були припинені трудові відносини, зобов`язано було нараховувати виплати у розмірі середнього заробітку як працівнику, призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, оскільки невиплата вказаних сум фактично прирівнюється до затримки виплати заробітної плати.
З бюджету покриваються фактичні витрати роботодавця, а такими витратами є фактично виплачені суми позивачу.
Бездіяльність відповідача не може слугувати обмеженню права позивача. Відповідач не позбавлений гарантій після фактично понесених виплат середнього заробітку позивачу на компенсацію таких витрат із бюджету шляхом подання до соціального захисту населення звітів про фактичні витрати на виплату компенсації із бюджету.
Крім того, до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (ст. 6 Закону України «Про відпустки»), зокрема, зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним відповідно до законодавства зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі: час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу) (п. 2 ст. 9 Закону України «Про відпустки»). Нагадаємо: на період мобілізації за працівником зберігається місце роботи, йому виплачується середня заробітна плата. Тобто за період мобілізації працівникові належить оплачувана відпустка, а при звільненні демобілізованого працівника йому слід виплатити компенсацію за невикористану відпустку.
Згідно із ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Аналогічна норма міститься у ст.24 Закону України «Про відпустки».
Компенсації позивачу підлягає невикористана ним відпустка за 2014 рік та 2015 рік (неповний рік, тобто до 31 липня 2015 року).
Згідно досліджених в судовому засідання відомостей з ІФ ДРФО про суми доходів та утриманих податків громадянина ОСОБА_1 (а.с.81) встановлено, що суми заробітної плати частково нараховувались і з них відраховувались податки. Дані про компенсацію за невикористані відпустки відсутні.
Нарахована, але невиплачена в повній мірі заробітна плата та не нарахована і невиплачена компенсація за невикористані відпустки є предметом непорозумінь між позивачем і відповідачем.
У відповідності до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес способом, встановленим договором або законом.
Позивач обрав способом захисту своїх прав зобов`язання відповідача, тобто спонукання вчинити дії, що не суперечить способам захисту, тому позовні вимоги в межах заявленого підлягають задоволенню.
Щодо вимог позивача зобов`язати виплатити середній заробіток з моменту звільнення за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України, суд відмічає, що згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 2 цієї статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Установивши під час розгляду справи про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, якщо він не був у цей день на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Оскільки розглянутий позов був заявлений не про стягнення невиплачених сум, а про зобов`язання спонукання вчинити дії для остаточного розрахунку, вимоги зобов`язати виплатити середній заробіток з моменту звільнення за весь час затримки по день фактичного розрахунку є такими, що заявлені на майбутнє, тобто без кінцевої дати та без пред`явлення доказів середнього заробітку. Спір у даній справі виник не щодо суми виплат, гарантованих статтею 117 КЗпП. Відмова у цій частині вимог позову не обмежує обов`язок відповідача самостійно виконати положення ст. 117 КЗпП при фактичному розрахунку без сили державного примусу, а відповідно суд не може посилатись на обставини, які не були предметом дослідження.
Керуючись статтями 83,119 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки», ст.ст.10, 11, 209, 212-215, 224-226, 294 ЦПК України, Законом України „Про судовий збір,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Зобов`язати ТОВ «АВІТ ПРОДАКШН» виплатити ОСОБА_1 ( ІПН: НОМЕР_2 ) середній заробіток за місцем роботи за період з 02.08.2014 і по 31.07.2015 року, як працівнику призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, за виключенням фактично виплачених сум.
Зобов`язати ТОВ«АВІТ ПРОДАКШН» виплатити ОСОБА_1 ( ІПН: НОМЕР_2 ) компенсацію за невикористані відпустки за 2014 і 2015 роки.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ТОВ «АВІТ ПРОДАКШН» на користь держави судовий збір в сумі 1378.гривень.
Направити відповідачу ТОВ «АВІТ ПРОДАКШН» рекомендованим листом з повідомленням, копію заочного рішення на протязі трьох днів з дня його проголошення і роз`яснити, що він має право на протязі десяти днів з дня отримання його копії, подати до суду заяву про перегляд заочного рішення.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Карпинська Н.М.