АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 676/3977/15-ц
Провадження № 22-ц/792/339/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого-судді Ярмолюка О.І.,

суддів Власенка О.В., Юзюка О.М.,

при секретарі Шевчук Ю.Г.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Камянець-Подільського комунального підприємства «Профдезінфекція» про зміну формулювання причини звільнення за апеляційною скаргою Камянець-Подільського комунального підприємства «Профдезінфекція» на рішення Камянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 грудня 2015 року,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом до Камянець-Подільського комунального підприємства «Профдезінфекція» (далі КП «Профдезінфекція») про зміну формулювання причини звільнення.

ОСОБА_1 зазначив, що він працював у відповідача на посаді головного бухгалтера. КП «Профдезінфекція» не виконувало законодавство про працю, тому 24 листопада 2014 року позивач звернувся до нього з заявою про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У визначений законом строк, тобто 9 грудня 2014 року, адміністрація підприємства не розірвала з позивачем трудовий договір, натомість, його було незаконно звільнено з роботи за прогули 17-18 грудня 2014 року без поважних причин.

У звязку з цим, ОСОБА_1 просив суд змінити формулювання причини його звільнення з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи працівника).

Рішенням Камянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 грудня 2015 року позов задоволено. Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 на звільнення за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу № 14-0 від 22 грудня 2004 року директора КП «Профдезінфекція».

Суд виходив з того, що ОСОБА_1 не вчинив прогулу без поважних причин, внаслідок чого наказ про його звільнення є незаконним, разом із тим, 24 листопада 2014 року позивач звернувся до КП «Профдезінфекція» із заявою про звільнення за власним бажанням, однак адміністрація підприємства незаконно проігнорувала цю заяву.

В апеляційній скарзі КП «Профдезінфекція» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач ОСОБА_1 зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції зазначив у судовому рішенні певні обставини, які не підтверджені доказами, неправильно витлумачив норми ст. 38 КЗпП України та не дотримався приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України.

У звязку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушенням судом норм матеріального та процесуального права оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Встановлено, що з 6 березня 2007 року ОСОБА_1 працював у КП «Профдезінфекція» на посаді головного бухгалтера.

Наказом від 22 грудня 2014 року № 14-О ОСОБА_1 звільнено з роботи з 16 грудня 2014 року згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, допущені ним 17 і 18 грудня 2014 року.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Частиною 1 статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Як передбачено п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З положень ч.ч. 1, 3 ст. 235 КЗпП України вбачається, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Частиною 1 статті 11 ЦПК визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналіз норм ст. 38 КЗпП України дає підстави для висновку, що розірвання трудового договору з ініціативи працівника може відбутися лише на підставі письмової заяви останнього, яка подається працівником власнику або уповноваженому ним органу завчасно, тобто за два тижні.

Звернення працівника до роботодавця із заявою про звільнення має бути підтвердженим відповідними належними і допустимими доказами.

На підтвердження свого звернення до КП «Профдезінфекція» щодо розірвання трудового договору ОСОБА_1 подав до суду заяву від 24 листопада 2014 року (а.с. 2), у якій він просив директора підприємства звільнити його з роботи за власним бажанням з цього ж дня.

Натомість, КП «Профдезінфекція» заперечує надходження до нього вказаної заяви.

Заява ОСОБА_1 не містить атрибутів (штамп вхідної кореспонденції, номер реєстрації, резолюцію керівника), які б вказували, що вона надходила на підприємство. Ця заява знаходилася на руках у ОСОБА_1, а журнал вхідної кореспонденції КП «Профдезінфекція» (а.с. 20-21, 56-57) не містить відомостей про її реєстрацію. Також у справі відсутні докази направлення ОСОБА_1 відповідачеві заяви про звільнення поштою.

Отже, ОСОБА_1 не довів повідомлення ним роботодавця про звільнення, тому трудовий договір сторін не може бути розірваний на підставі ст. 38 КЗпП України з ініціативи працівника.

Якщо б заява ОСОБА_1 від 24 листопада 2014 року про звільнення надійшла на підприємство, то КП «Профдезінфекція» мало вирішити питання про розірвання трудового договору з ним не пізніше 9 грудня 2014 року.

КП «Профдезінфекція» не надало суду табель обліку робочого часу ОСОБА_1 за грудень 2014 року. Разом із тим, як зазначив позивач, він виходив на роботу до 17 грудня 2014 року, тобто після закінчення строку попередження про звільнення, що відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України унеможливлювало звільнення ОСОБА_1 за заявою, на яку він посилається.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є необґрунтований і не підлягає задоволенню.

На думку апеляційного суду, слід зауважити, що якщо ОСОБА_1 вважає своє звільнення незаконним, то він вправі звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі на загальних підставах.

Керуючись ст.ст. 88, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Камянець-Подільського комунального підприємства «Профдезінфекція» задовольнити.

Рішення Камянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Камянець-Подільського комунального підприємства «Профдезінфекція» про зміну формулювання причини звільнення з пункту 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку прогулу без поважних причин) на статтю 38 цього Кодексу (розірвання трудового договору з ініціативи працівника) відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/ Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

:

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_3

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 53