Ухвала

іменем україни

20 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АУЗ Факторинг» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 02 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «АУЗ Факторинг» (далі - ТОВ «АУЗ Факторинг») звернулось до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 01 липня 2010 року між ОСОБА_4 та ТОВ «АУЗ Факторинг» було укладено договір про погашення заборгованості за кредитним договором № 139-04/10-12 та договір про погашення заборгованості № 140-04/10-12. Відповідно до умов вказаних договорів ОСОБА_4 зобов'язався сплатити TOB «АУЗ Факторинг» - 980 000 грн у рахунок погашення заборгованості, що виникла в результаті невиконання умов кредитних договорів від 07 липня 2008 року, від 07 серпня 2008 року, від 22 вересня 2008року та від 18 грудня 2008року.

У забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за договорами про погашення заборгованості, між TOB «АУЗ Факторинг» та ОСОБА_3 02 липня 2010 року було укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 597, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку TOB «АУЗ Факторинг» житловий будинок з підвалом, мезоніном за адресою: АДРЕСА_1. Позивач зазначив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19 листопада 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 10 січня 2013 року, ухваленим у справі за позовом ТОВ «АУЗ Факторинг» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, було стягнуто із ОСОБА_4 на користь ТОВ «АУЗ Факторинг» 490 000 грн за договором про погашення заборгованості від 01 липня 2010 року № 139-04/10-12, та 490000 грн за договором про погашення заборгованості від 01 липня 2010 року № 140-04/10-12. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості із ОСОБА_3 відмовлено.

Посилаючись на вказані обставини та те, що вказане рішення на даний час не виконано, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу, а саме: визнати право продажу предмета іпотеки від імені ТОВ «АУЗ Факторинг» будь-якій особі покупцю, визначивши ціну продажу у розмірі 573 040 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 02 липня 2015 року, позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за договорами про погашення заборгованості від 01 липня 2010 року № 139-04/10-12, 140-04/10-12 звернуто стягнення на предмет іпотеки на користь ТОВ «АУЗ Факторинг» шляхом застосування процедури продажу. Надано ТОВ «АУЗ Факторинг Україна» право продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі покупцю із визначенням ціни продажу суб'єктом оціночної діяльності у порядку, встановленому чинним законодавством.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 01 липня 2010 року між ТОВ «АУЗ Факторинг» (кредитор) та ОСОБА_4 було укладено договір № 139 04/10-12 про погашення заборгованості за кредитними договорами: від 07 липня 2008 року № 39/08-КЛ, укладений між суб'єктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_5 та АТ «Індустріально-експортний банк»; від 22 вересня 2008 року № 52/085-КЛ, укладений між фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 та АТ «Індустріально-експортний банк».

Як зазначено у п 1.2 вищевказаного договору, 26 вересня 2009 року між АТ «Індустріально-експортний банк» та ТОВ «АУЗ Факторинг» був укладений договір факторингу № 03/09, згідно з яким за реєстром боржників відбулося відступлення права вимоги за вищевказаними кредитними договорами і ТОВ «АУЗ Факторинг» набуло прав кредитора до ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Крім того, 01 липня 2010 року між ТОВ «АУЗ Факторинг» та ОСОБА_4 було укладено договір № 140-04/10-12 про погашення заборгованості за кредитними договорами від 07 серпня 2008 року № 40/08-КЛ, укладеним між суб'єктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_7 та АТ «Індустріально-експортний банк», та від 18 грудня 2008 року № 64/08-КЛ, укладений між фізичною особою підприємцем ОСОБА_8 та АТ «Індустріально-експортний банк».

У забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за договорами про погашення заборгованості, між TOB «АУЗ Факторинг» та ОСОБА_3 02 липня 2010 року було укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовською Т.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 597, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку TOB «АУЗ Факторинг» житловий будинок з підвалом, мезоніном за адресою: АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги TOB «АУЗ Факторинг», суди попередніх інстанцій виходили з того, що заборгованість за договорами про погашення заборгованості ОСОБА_4 не погашена, рішення суду про її стягнення не виконано, а тому позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки.

Проте колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Як вбачається з позовної заяви, звертаючись до суду з даним позовом, позивач, при зверненні стягнення на предмет іпотеки, просив також зазначити початкову ціну його продажу у розмірі 573 040 грн, яка визначена у договорі іпотеки.

За змістом ст. 39 Закону України «Про іпотеку» вразі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент ухвалення судових рішень) ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Указана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року № 6-1205цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Також всупереч вимогам ч. 4 ст. 60, статтям 57, 212 ЦПК України, місцевий суд не встановив розміру кредитної заборгованості станом на день ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та не перевірив, чи виконав боржник чи поручитель рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2012 року про стягнення заборгованості, яке суд взяв за основу визначення розміру заборгованості, що забезпечена іпотекою, на виконання якого видано виконавчий лист та 18 жовтня 2013 року відкрито виконавче провадження (а.с. 47). Та не дав оцінки постанові Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції від 20 січня 2014 року про закінчення вказаного виконавчого провадження (а.с. 70).

Крім того, відповідачем заявлялося клопотання про витребування зазначеного в п. 1.2 договору про погашення кредитної заборгованості від 01 липня 2010 року - договору про відступлення прав вимог за кредитними договорами від 07 липня 2008 року та від 22 вересня 2008 року, від 07 серпня 2008 року та від 18 грудня 2008 року, однак вказаний у вищезазначеному пункті договір факторингу від 26 вересня 2009 року та інші документи, що свідчать про передачу права вимоги за вказаним договором позивачеві, судом не досліджувалися, а отже обставини справи у повному об'ємі не встановлено.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій, у порушення вимог ст. 212 ЦПК України, вищезазначених вимог закону до уваги не взяли, належним чином доводи сторін не перевірили, не врахували вимоги ч. 4 ст. 60, статей 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку всіх доказів в сукупності, що судами зроблено не було.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 02 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М.Колодійчук

О.В.Умнова

І.М. Фаловська