Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №332/29/16 Головуючий у 1 інстанції: Мєркулова Л.О.
Провадження № 22-ц/778/1633/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення.

В позові зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири, укладеного 04.11.2004 року та посвідченого державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_5 Договір зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 06.01.2005 року за № 6148865. Згідно договору дарування ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_6 подарували, а вона прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2 в ОСОБА_7, жилою площею 27,7кв.м, загальною площею 44,22кв.м. Після підписання цього договору колишні співвласники квартири залишилися в ній мешкати: мати до смерті 10.07.2013 року, а ОСОБА_3 мешкає до теперішнього часу. Після смерті матері у 2013 році ОСОБА_3 звернувся до неї з проханням тимчасово продовжити його проживання у її квартирі, поки він влаштується на роботу. До цього часу ОСОБА_3 з квартири не виселився, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, приводить своїх друзів, які часто залишаються у квартирі на усю ніч і з якими він вчиняє у квартирі безлад. Знаходження ОСОБА_3 у квартирі, яка належить їй, порушують її права власника, змушують її витрачати особисті кошти на оплату житлово-комунальних послуг за зареєстрованого відповідача, який після дарування квартири жодного разу не оплачував за квартиру та комунальні послуги.

Далі позивач вказує, що з 30.07.2014 року вона зареєструвала у спірній квартирі свою доньку з онукою, а 11.09.2015 року ще одну онуку. Її родичі не мають можливості вселитися на вказану житлову площу та мешкати в ній, оскільки ОСОБА_3 перешкоджає їм у вселенні та створив у квартирі антисанітарні умови. 26.11.2015 року вона звернулась до ОСОБА_3 з претензією про негайне виселення з її квартири та зняття з реєстраційного обліку. Проте, ОСОБА_3 до теперішнього часу в добровільному порядку квартиру не звільнив та не знявся з реєстраційного обліку, чим продовжує своїми діями порушувати її права і чинить перешкоди в користуванні належним їй майном.

Посилаючись на викладені обставини, просила суд усунути їй, ОСОБА_4, перешкоди у користуванні квартирою № 6 в будинку № 37 по вул. Радіаторній в м. Запоріжжі шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою. Виселити ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2016 року позов задоволено. Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою № 6 в будинку №37 по вул. Радіаторній в м. Запоріжжі шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою. Виселено ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача. Зазначає, що при даруванні квартири ОСОБА_4 не заперечувала, що його мати та він будуть проживати в ній до смерті.

Позивачем надані заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначається, що доводи апеляційної скарги надумані, не мають фактичних та правових підстав. Просить апеляційну скаргу відхилити і рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В засідання апеляційного суду відповідач, будучи належно та своєчасно повідомленим про час та місце судового засідання, що підтверджується наявним в справі рекомендованим поштовим повідомленням про вручення судової повістки про виклик, та розпискою про вручення повістки про виклик, не зявився. З клопотаннями про відкладення судового засідання з повідомленням про поважність причин неявки до апеляційного суду відповідач не звернувся. Судова колегія ухвалила про можливість розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

За нотаріально посвідченим та належно зареєстрованим договором дарування від 04.11.2004 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 подарували, а ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1.

Запис про реєстрацію права власності від 06.01.2005 року за № 36022 в книзі 225 на об'єкт нерухомого майна: АДРЕСА_3 підтверджує, що власником є ОСОБА_4.

26 листопада 2015р. ОСОБА_4 направила ОСОБА_3 письмову вимогу про виселення, яку останній отримав 28 листопада 2015р., але продовжує проживати у квартирі.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Суд першої інстанції належним чином застосував такі норми матеріального права.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном, в даному випадку квартирою, на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод при користуванні та розпорядженні своєю власністю.

Заперечуючи проти позову відповідач не довів, що має право користування квартирою, яка належить позивачу на праві власності, а тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що відповідач не має такого права.

Доводи апеляційної скарги, що при укладанні договору дарування сторони обумовили право дарувальників проживати в квартирі до їх смерті, не мають доказового підтвердження. Вказане спростовується наявним у справі договором дарування, який не містить такої умови.

Доводи апеляційної скарги, в яких відповідач вказує на недійсність договору дарування не можуть братися до уваги, виходячи з такого.

Згідно ст. 204 ЦК України застосовується презумпція правомірності правочину, оскільки недійсність укладеного договору дарування прямо не встановлена законом, а також цей договір не визнаний судом недійсним.

Доводи апеляційної скарги щодо інвалідності та непрацездатності відповідача не можуть спростувати висновки рішення суду, оскільки не стосуються ані предмету спору, ані предмету доказування і не впливають на вирішення питання про виселення відповідача за вимогою власника з метою усунення перешкод у здійсненні права власності останнього.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду вимогам ст.116 ЖК України не беруться до уваги, виходячи з такого.

Згідно ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

З наведеного видно, що спірні правовідносини сторін не підлягають врегулюванню шляхом застосування цієї норми матеріального права, оскільки спір виник з приводу захисту права власності позивача на житлове приміщення.

Між сторонами не існує родинних звязків, вони не проживали і не проживають однією сімєю, відповідач не є і не був членом сімї позивача, передбачених законом прав користування майном позивача відповідач не довів.

З аналогічних підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необхідності надання відповідачу іншого жилого приміщення у відповідності до ст.109 ЖК України, яка не підлягає застосуванню у цій справі.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: