Справа № 343/486/16-ц
Провадження № 22-ц/779/2476/2016
Головуючий у 1 інстанції Андрусів І. М.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Проскурніцького П.І.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання нікчемним правочину та стягнення коштів за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на заочне рішення Долинського районного суду від 24 жовтня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

25.02.2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №001823 від 05.11.2015 року та стягнення коштів в розмірі 15 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05.11.2015 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №001823, за умовами якого відповідач зобов'язувався придбати та передати йому предмет лізингу: трактор Сінтай 244 вартістю 65 400 грн. в строк та на умовах, передбачених договором. В свою чергу він зобов'язувався сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно умов договору. На виконання вказаного ним було сплачено 15 000 грн. авансового платежу. Однак згодом, уважно перечитавши договір, він зрозумів, що його умови є шахрайськими та несправедливими, суперечать принципу добросовісності, створюють істотний дисбаланс прав і обов'язків та не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Під час його укладання відповідачем застосовано нечесну підприємницьку діяльність. У зв'язку з наведеним просив позов задовольнити.

В процесі розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати договір фінансового лізингу, укладений між ним та відповідачем 05.11.2015 року, нікчемним, посилаючись на те, що вказаний договір, нотаріально не посвідчувався. Також просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» кошти в розмірі 15 000 грн. сплаченого авансового платежу і судові витрати.

Заочним рішенням Долинського районного суду від 24 жовтня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 15 000 гривень сплаченого авансового платежу та 630 гривень судових витрат; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» в дохід держави 1 378 гривень судового збору.

Не погодившись з таким рішенням суду, ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову ОСОБА_2, суд першої інстанції невірно керувався положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки цей закон не регулює правовідносини у сфері укладання, виконання, розірвання договорів фінансового лізингу. Вказані правовідносини регулюються нормами спеціального закону, яким в даному випадку є Закон України «Про фінансовий лізинг». Будучи вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору сторони уклали оспорюваний договір фінансового лізингу від 05.11.2015 року, який повністю відповідає положенням цивільного законодавства та Закону України «Про фінансовий лізинг». Підтвердженням ознайомлення позивача з усіма істотними умовами цього договору є його особистий підпис на кожній сторінці договору, а тому його твердження про те, що договір укладений на умовах, які є несправедливими та порушують його права, є безпідставними.

Помилковим, на думку апелянта, є висновок суду першої інстанції про обов'язкову наявність у договорі лізингу умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. Крім того, лізингодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме лізингоодержувач забажає отримати придбаний товар тощо.

Хибним є і висновок суду про те, що в спірному договорі лізингу звужені права лізингоодержувача як споживача по відношенню до лізингодавця у випадку неналежного виконання договору лізингу і одночасно розширені права лізингодавця, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Також апелянт зазначає, що суд помилково дійшов висновку про те, що договір фінансового лізингу підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому судом не враховано, що договір фінансового лізингу повинен відповідати вимогам статей параграфів 1 «Загальні положення про найм (оренду)» та 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг», які не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. Стаття 799 ЦК України, на яку зіслався суд першої інстанції, міститься у параграфі 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 ЦК України, який взагалі не регулює відносини фінансового лізингу та не є спеціальною нормою, а загальною, яка прямо не регулює відносини лізингу.

Недоречним, на думку апелянта, є посилання суду першої інстанції на правову позицію, викладену Верховним Судом України в постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2799цс15, в якій суд вказав на необхідність дослідження наявності ліцензії та дотримання нотаріальної форми договору лізингу, оскільки в подальшому Верховний Суд України зробив нові висновки у справах №6-3020цс15 від 11.05.2016 року, №6-65цс16 від 11.05.2016 року, №6-330цс16 від 08.06.2016 року, в яких єдиною підставою для визнання договорів фінансового лізингу недійсними було те, що вони є нечесними по відношенню до споживача. Таким чином, питання щодо ліцензії та нотаріальної форми Верховним Судом України остаточно закриті.

Апелянт вважає безпідставними висновки суду першої інстанції щодо несправедливих умов пунктів 1.4, 3.2.6, 3.2.7, 12.1 договору фінансового лізингу від 05.11.2015 року, оскільки за змістом наведених пунктів договорів у позивача є більше прав, ніж у відповідача. Крім того, судом неправильно дано трактування ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Також судом не враховано пункт 12.1 договору фінансового лізингу, відповідно до якого лізингоодержувач вправі ставити тільки питання про розірвання договору з дотриманням порядку, визначеного договором, та повернення йому 60% від сплаченого авансового платежу.

Крім того апелянт зауважує, що сплачені позивачем лізингові платежі (включаючи адміністративний платіж) були оподатковані за загальною ставкою і до Державного бюджету України були сплачені відповідні податки. Застосування наслідків недійсності правочину в даному випадку створить безпідставність нарахування податкового кредиту, що підлягає поверненню платнику податків, що вплине на інтереси держави. Таким чином при вирішенні даного спору суду слід було залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державне казначейство України.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

У засіданні апеляційного суду позивач доводи апеляційної скарги заперечив, просив їх відхилити. Рішення суду першої інстанції вважав законним та обґрунтованим.

Представник апелянта в засідання апеляційного суду не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в пункті 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05.11.2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» був укладений договір фінансового лізингу №001823 (а.с. 12-23), предметом лізингу згідно п. 1.1 якого є транспортний засіб марки Сінтай 224, тип КПП МЕХ, привід 4х4.

Пунктом 8.2 договору передбачено, що вартість предмету лізингу на момент укладення договору становить 6 122,45 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладення даного договору. На дату укладення договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 150 000 грн. з ПДВ.

Відповідно до п. 1.7 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.

При цьому в преамбулі договору лізингу визначено, що адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Згідно додатку №1 до договору фінансового лізингу адміністративний платіж становить 10% вартості предмета лізингу та складає 612,24 доларів США за курсом долара США на дату підписання договору (1 долар США = 24,50 грн.), що відповідно становить 14999,88 грн. (а.с. 24).

05.11.2015 року позивач сплатив на користь відповідача кошти у сумі 15 000 грн., призначення яких в квитанції ПАТ «ПриватБанк» №0.0.457007749.1 від 05.11.2015 року зазначено як авансовий платіж (а.с. 26).

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірний договір фінансового лізингу від 05.11.2015 року нотаріально не посвідчувався, а укладений в простій письмовій формі, то у відповідності до ст. 220 ЦК України його слід вважати нікчемним та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме стягнути з відповідача на користь позивача витрачені кошти - сплачений адміністративний платіж в розмірі 15 000 грн. та витрати, пов'язані з опублікуванням оголошення про розгляд справи в газеті «Урядовий кур'єр», в розмірі 630 грн.

Колегія суддів з урахуванням меж доводів апеляційної скарги, які стосуються спірного правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, погоджується з висновком суду в цій частині, оскільки такий відповідає матеріалам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу №001823 від 05.11.2015 року нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу наведених правових норм договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таку ж правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2766цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права.

В пунктах 4-7 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно положень цих статей вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про нікчемність укладеного між сторонами договору фінансового лізингу №001823 від 05.11.2015 року та задоволення позову ОСОБА_2

Доводи апелянта про те, що суд помилково дійшов висновку, що договір фінансового лізингу підлягає нотаріальному посвідченню, зводяться до переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 303 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку.

Твердження апелянта про неправильне застосування судом до спірних правовідносин ст. 799 ЦК України спростовуються положеннями ч. 2 ст. 806 ЦК України.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про недоречність посилання суду першої інстанції на правову позицію, викладену Верховним Судом України в постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2799цс15, в якій суд вказав на необхідність дослідження наявності ліцензії та дотримання нотаріальної форми договору лізингу, оскільки в наступних правових позиціях по вказаній категорії справ, на які вказав апелянт, Верховним Судом не було висловлено протилежного змісту правову позицію.

В силу дії ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки позивачем заявлено вимоги про визнання нікчемним договору фінансового лізингу і застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та судом розглянуто справу в межах заявлених ним вимог, то доводи апелянта щодо хибності висновків суду про те, що в спірному договорі лізингу звужені права лізингоодержувача як споживача по відношенню до лізингодавця і одночасно розширені права лізингодавця, не заслуговують на увагу.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що спірні правовідносини не врегульовуються Законом України «Про захист прав споживачів», адже ст. 1-1 визначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Доводи апеляційної скарги, що поза увагою суду залишилися умови п. 12.1 договору фінансового лізингу, відповідно до якого лізингоодержувач вправі ставити тільки питання про розірвання договору з дотриманням порядку, визначеного договором, та повернення йому 60% від сплаченого авансового платежу, не узгоджуються з положеннями ч. 2 ст. 11 ЦПК України за змістом якої особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. А тому наявність таких умов в спірному договорі не позбавляє права позивача звернутись з наведеними позовними вимогами в суд.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують правильність висновків суду та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до положень ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» відхилити.

Заочне рішення Долинського районного суду від 24 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

Проскурніцький П.І.