Справа № 515/1788/16-ц
Провадження № 4-с/515/3141/16
Татарбунарський районний суд Одеської області
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2016 року Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючої - судді Семенюк Л.А.

за участю секретаря Унгурян Т.В.

представника заявника адвоката ОСОБА_1

державного виконавця Пєркової Л.В.

заінтересованої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Татарбунари цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 на рішення старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області ОСОБА_4 щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.10.2016 року у виконавчому проваджені №52428557,

В С Т А Н О В И В:

24 жовтня 2016 року заявниця ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на рішення старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області ОСОБА_4 щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.10.2016 року у виконавчому провадженні №52428557, посилаючись на наступні обставини.

У Татарбунарському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження №52428557 за виконавчим листом по справі №2-58/2010 виданим Татарбунарським районним судом Одеської області 12.11.2010 року про усунення перешкод ОСОБА_2 в здійсненні нею прав власності відносно своєї будівлі, зобовязавши ОСОБА_3 виконати зовнішній водостік в сторону своєї будівлі, організувавши водовідвід з реконструйованої нею покрівлі господарських споруд на межі суміжних земельних ділянок розташованих в м. Татарбунари, по вул. 23 Серпня, 42-а, та 23 ОСОБА_1, 38 з обовязковим погодженням конструкцій яких з позивачем по справі.

04.10.2016 року старшим державним виконавцем Татарбунарського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №52428557 згідно вищезазначеного виконавчого листа.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 18.02.2010 року, яке набрало чинності 04.10.2010 року, усунуто перешкоди ОСОБА_2 в здійсненні нею права власності відносно своєї будівлі, зобовязавши ОСОБА_3 виконати зовнішній водостік в сторону своєї будівлі, організувавши водовідвід з реконструйованої нею покрівлі господарських споруд на межі суміжних земельних ділянок, розташованих в м. Татарбунари, по вул. 23 Серпня,42-а, та 23 ОСОБА_1, 38 з обовязковим погодженням конструкцій яких з позивачем по справі.

На підставі заяви та виконавчого документа у справі 2-58/2010, виданого Татарбунарським районним судом Одеської області від 12.11.2010 року відділом ДВС Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області у 2010 році було відкрито виконавче провадження. По вказаному виконавчому провадженні державний виконавець виносив постанови про закінчення виконавчого провадження, а саме: від 19.11.2012 року, 27.12.2013 року та 01.09.2016 року та повертав, як вказує скаржник, виконавчий лист стягувачу ОСОБА_2, хоча повинен був повернути виконавчий документ до Татарбунарського районного суду Одеської області, який його видав.

У звязку з ухиленням від виконання рішення суду, правоохоронними органами заявниця ОСОБА_3 притягується до кримінальної відповідальності за ст.382 КК України, кримінальне провадження на теперішній час перебуває на розгляді у Татарбунарському районному суді Одеської області. Тому, остання вважає, що після притягнення її до кримінальної відповідальності, державний виконавець не має правових підстав для подальшого відкриття виконавчого провадження за тим-же виконавчим документом, відповідно до ч.3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року за №606-ХІУ.

Винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.10.2016 року у виконавчому провадженні №52428557, на думку ОСОБА_3, фактично порушено її права та законні інтереси з приводу того, що державний виконавець зобовязаний здійснювати виконавчі дії у відповідності до ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-УІІ.

Представник заявниці адвокат ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд скарги у відсутність заявниці та її представника, вимоги скарги підтримав в повному обсязі (а.с. 17).

Старший державний виконавець відділу ДВС Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області ОСОБА_4 направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутність(а.с.22), скаргу не визнала, просили відмовити у її задоволенні, надавши письмові заперечення (а.с.23), із яких слідує, що виконавчий документ, наданий стягувачем ОСОБА_2 відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», на його підставі 04.10.2016 року старшим державним виконавцем, керуючись ст.ст. 17,19,21,25,76 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (копії якої направлені сторонам виконавчого провадження). Пунктом 2 вказаної постанови боржнику необхідно самостійно виконати вимоги виконавчого документа та зявитись особисто й надати документальне підтвердження виконання рішення.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, будучи належним чином повідомленою про дату слухання справи.

Дослідивши матеріали, додані до скарги, а також копії матеріали виконавчого провадження, суд не вбачає правових підстав для задоволення скарги, виходячи з наступних обставин та вимог закону.

Розділом VII ЦПК України передбачено здійснення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно до п.19 постанови №3 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ « Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 року, розгляд судами скарг у порядку, передбаченому розділом УІІ ЦПК, є однією з форм судового контролю за виконанням судових рішень, виконання яких є складовою частиною цивільного процесу, оскільки провадження у справі завершується виконанням ухвалених у такій справі судових рішень. У звязку із цим скарги сторони виконавчого провадження щодо виконання судових рішень, ухвалених за правилами ЦПК, підлягають розгляду судом, який розглянув відповідну справу у першій інстанції, тобто тим судом, що видав виконавчий документ.

Вказана норма закріплена в ч.2 ст.384 ЦПК України.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обовязок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При цьому, суд враховує, що відповідно до ч.1,2 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Під час розгляду справи суд керується основними принципами ЦПК України, якими передбачається, що завданням суду є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд справи, відповідно до Конституції України та ЦПК України, а також повага честі та гідності усіх учасників цивільного процесу та здійснення правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

За ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до вимог ст. 387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Як вбачається з дослідженої судом постанови серії ВП №52428557 від 04.10.2016 року (а.с.3 ), старшим державним виконавцем Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 на підставі заяви стягувача ОСОБА_2 від 30.09.2016 року про примусове виконання рішення суду (а.с.24), відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2-58/2010, виданого 12.11.2010 року Татарбунарським районним судом (а.с.5) про усунення перешкод ОСОБА_2 в здійсненні нею прав власності відносно своєї будівлі, зобовязавши ОСОБА_3 виконати зовнішній водостік в сторону своєї будівлі, організувавши водовідвід з реконструйованої нею покрівлі господарських споруд на межі суміжних земельних ділянок розташованих в м. Татарбунари, по вул. 23 серпня 42-а, та 23 серпня, 38 з обовязковим погодженням конструкції яких з позивачем по справі. Вищезазначена заява стягувача ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду за вказаним виконавчим листом в частині зобовязання ОСОБА_3 виконати певні дії, подана останньою у звязку з постановленням Татарбунарським районним судом Одеської області ухвали від 15.09.2016 року про скасування постанови про накладення штрафу в розмірі 170 грн. на боржницю ОСОБА_3 за скаргою останньої (а.с.25-26) .

Згідно вказаної ухвали суду від 15.09.2016 року, постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області ОСОБА_4 від 25.08.2016 року про накладення штрафу на ОСОБА_3 у розмірі 170 гривень у виконавчому провадженні №51269575 від 31.05.2016 року, відкритого з метою виконання вищезазначеного рішення Татарбунарського районного суду від 18.02.2010 року, визнано неправомірною та скасовано її у звязку з порушенням меж повноважень державного виконавця, від імені якого була винесена постанова .

Враховуючи, що постановою серії ВП №51269575 від 01.09.2016 року старшого державного виконавця Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 закінчено виконавче провадження по вищезазначеному виконавчому листу №2-58/2010 й виконавчий лист був повернутий до суду (а.с.5зворот) фактично без виконання, про що зазначено в постанові (а.с. 4), суд вважає, що стягувач ОСОБА_2 правомірно повторно звернулась до відділу ДВС Татарбунарського РУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду від 18.02.2010 року, на підставі якої й було винесено оскаржувану заявницею постанову. А тому, посилання заявниці ОСОБА_3 на те, що державний виконавець неодноразово відкривав виконавчі провадження по вказаному виконавчому документу, а згодом виносив постанови про їх закінчення, а саме: від 19.11.2012 року, 27.12.2013 року та 01.09.2016 року та повертав виконавчий лист до суду, що вбачається з штампів, наявних в копії вказаного документу (а.с.5 зворот), а також наявність в провадженні Татарбунарського районного суду кримінальної справи відносно ОСОБА_3 про притягнення до кримінальної відповідальності за ст.382 КК України щодо умисного невиконання судового рішення, без надання суду будь-яких доказів, не може бути підставою для визнання постанови старшого державного виконавця Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 про відкриття виконавчого провадження від 04.10.2016 року у виконавчому провадженні № 5248557 неправомірною та її скасуванні, оскільки в такому разі вся робота судової гілки влади втрачає свою мету та не призводить до поновлення порушених прав громадян, що може призвести до правового нігілізму.

При цьому, судом враховуються вимоги статті1 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження», якими передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 3 ч.1 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, що підлягають примусовому виконанню на підставі ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч.2 ст. 75 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Така сама процедура закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого листа до суду в разі неможливості виконати рішення суду без участі боржника передбачена і «Інструкцією про проведення виконавчих дій».

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 124 і ч. 3 ст. 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства. Обов'язковий характер судового рішення, постановленого іменем держави, підкреслює авторитет судової влади і сприяє утворенню в Україні режиму законності. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, що ст. 6, докладно описуючи надані сторонам процесуальні гарантії - справедливий, відкритий і швидкий розгляд, - залишила реалізацію судових рішень без захисту. Якщо органи влади відмовляються виконувати чи затримують виконання судових рішень, гарантії ст.6, якими користується особа на час судової стадії розгляду, втрачають зміст.

Відповідно до ч. ч.1-3 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Принцип обов'язковості судових рішень, що набрали законної сили, надає їм властивості закону по справі, у якій вони постановлені. Тому вони обов'язкові для виконання на території України всіма фізичними і юридичними особами, яких ці рішення стосуються. Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка має виконувати покладені на неї функції, тому суд вважає, що оскаржувані заявницею дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження від 04.10.2016 року, вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця та жодним чином не порушують прав і свобод заявниці ОСОБА_3, а її доводи у скарзі зводяться фактично до незгоди із судовим рішенням та намаганням будь-яким шляхом зволікати із його виконанням, тому відсутні підстави для задоволення скарги.

При цьому, судом враховується, що при постановленні попередньо згаданої ухвали від 15.09.2016 року по справі за скаргою ОСОБА_3 на постанову державного виконавця про накладення штрафу за невиконання вищезазначеного рішення суду (а.с.25-26), суд звернув увагу державного виконавця на необхідність прийняття невідкладних мір щодо якнайшвидшого виконання вищезазначеного рішення суду, що набрало чинності ще 04.10.2010 року та до теперішнього часу не виконано.

Керуючись ст.ст. ст.ст.3, 11, 15, 58, 59, 60, 213, 215, 218, 383-387 ЦПК України, ст.ст.1,2,75,89 Закону України Про виконавче провадження, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_3 на рішення старшого державного виконавця Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.10.2016 року у виконавчому провадженні № 5248557.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Семенюк