У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ЧерненкоВ.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, який у подальшому було уточнено, посилаючись на те, що 18 жовтня 2012 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого вона позичила останньому 40 тис. грн, що є еквівалентом 5 тис. доларів США, на строк до 18 квітня 2013 року. Відповідач повернув їй різними платежами 4 тис. доларів США.

Оскільки відповідач у встановлений договором строк борг у повному обсязі не повернув, на її вимоги не реагував, позивачка просила суд стягнути з нього на свою користь: основний борг у розмірі 1 тис. доларів США, що згідно з курсом Національного банку України станом на 17 жовтня 2015 року становить 21 690 грн; 79 385 грн 40 коп. - пені за період з 10 жовтня 2014 року по 18 жовтня 2015 року та 14 562 грн 44 коп. - індексу інфляції на заборгованість з квітня 2013 року по 31 грудня 2015 року.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 23 березня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 18 жовтня 2012 року у розмірі 86 252 грн 44 коп., з яких: 21 690 грн - сума основного боргу; 14 562 грн 44 коп. - індекс інфляції на заборгованість з квітня 2013 року по 31 грудня 2015 року; 50 тис. грн - пені за період з 18 жовтня 2014 року по 18 жовтня 2015 року. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзіОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_4 у повному обсязі своє зобов'язання за договором позики не виконав, тому стягнув з відповідача суму боргу, передбачену договором пеню та інфляційні збитки на підставі ст. 625 ЦК України. При цьому суд зменшив розмір нарахованої пені.

Проте повністю погодитись із таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 18 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого вона позичила останньому 40 тис. грн., що є еквівалентом 5 тис. доларів США, на строк до 18 квітня 2013 року (а.с. 6).

Відповідач різними платежами повернув ОСОБА_3 4 тис. доларів США. Неповернутими залишитись 1 тис. доларів США, що є еквівалентом 21 690 грн і в цій частині відповідач висновки суду не оспорює.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди не встановили, в якій валюті (гривнях чи доларах США) укладено договір та в якій валюті ОСОБА_4 отримав позику, оскільки позивач, пред'являючи позов, уточнюючи вимоги, зазначала, що позика надана в доларах (а.с. 1-4, 41-43), додавши договір позики, в якому зазначено позику в гривнях в еквіваленті до долара США (а.с. 6); відповідач, заперечуючи проти позову, зазначав, що позика отримана в гривнях (а.с. 40). При цьому районний суд зазначив, що позика отримана у гривнях в еквіваленті до долара США, а апеляційний суд у своєму судовому рішенні вказав навпаки, що позика отримана в доларах.

Встановлення зазначених вище фактичних обставин є юридично важливим, оскільки впливає на правильне вирішення спору, а саме на можливість застосування вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України як щодо нарахування індексу інфляції, так і на нарахування пені в доларах США згідно з вимогами національного валютного законодавства.

Також зазначене впливає на можливість застосування положень ст. 533 ЦК України щодо валюти виконання грошового зобов'язання.

Крім того, суди не звернули уваги на те, що, лише правильно визначивши розмір неустойки (пені) відповідно до вимог закону та умов договору, можливо вирішувати питання про її зменшення.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідач просив зменшити розмір неустойки, наводячи для цього певні обставини. Разом з тим, зменшуючи розмір пені до 50 тис. грн., суди у порушення вимог ст. ст. 214, 315 ЦПК України не звернули уваги на те, що такий розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, яким є непогашений борг у розмірі 21 690 грн.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, судами не встановлені, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338 ЦПК України,колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 23 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко