"21" січня 2016 р. м. Київ
Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
Головуючого судді САВЛУК Т.В.
при секретарі Костів Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку,
Товариство з обмеженою відповідальністю«Фінансова компанія «Народна позика», звертаючись до суду пред'явило позов до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 з вимогами: «Усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_1 з трикімнатної квартири загальною площею 67,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житла. Усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_2 з трикімнатної квартири загальною площею 67,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житла. Усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_3 з трикімнатної квартири загальною площею 67,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житла», що є предметом позову.
Представник позивача Скляр М.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» є власником трикімнатної квартири загальною площею 67,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі Договору іпотеки від 13 квітня 2012 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., зареєстрованого в реєстрі за №2450, про що свідчить Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.06.2014 року за індексним номером 23392904. За даними відомими позивачу, в цій квартирі проживають та зареєстровані відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 З дотриманням вимог п.2-3 ст.40 Закону України «Про іпотеку», 30 липня 2015 року позивачем було направлено на адресу відповідачів вимогу про добровільне звільнення приміщення, однак вказані вимоги не було отримано відповідачами та повернулись без вручення за закінченням терміну зберігання. Оскільки відповідачами добровільно не було виконано вимогу про виселення із житлового приміщення, яке вони займають без належних правових підстав, та з урахуванням положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 Житлового кодексу України, позивач просить виселити відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та зняти їх з реєстраційного обліку за адресою вказаної квартири.
Відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, процесуальним правом надати письмові пояснення (заперечення) відповідачі не скористались.
На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 Цивільного процесуального кодексу України.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, 13 квітня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки, за цим Договором забезпечене виконання зобов'язань, що виникло в ОСОБА_1 на підставі Кредитного договору №1304001/000-КФІ/12 від 13 квітня 2012 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та ОСОБА_1, на суму 240000,00 грн. та з відсотковою ставкою 42,000 відсотків річних, з обумовленим строком повернення боргу 13 липня 2012 року.
У забезпечення виконання за Основним договором Іпотекодавець передає в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. (а.с.5-12)
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» поняття іпотеки визначається як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі рішення суду.
Як з'ясовано судом, Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» з дотримання умов п.п.6.1, 6.2, 6.3 та 6.8 Договору іпотеки (застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя) було задоволено забезпечену іпотекою вимогу шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с.13)
Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
В зв'язку з чим, під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.
Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.
Так, згідно правового висновку Верховного Суду України (постанова від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 24 червня 2015 р. у справі № 6-447цс15), за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Зважаючи на викладене та враховуючи той факт, що квартира, що перебувала в іпотеці, була придбана іпоткодавцем до укладання договору іпотеки, тобто не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд вважає, що позов про виселення відповідачів не підлягає задоволенню, оскільки за встановлених обставин виселення проводитися тільки з наданням іншого житлового приміщення, яке повинно бути зазначене у рішенні суду, однак позивач таких позовних вимог з зазначенням іншого житлового приміщення не заявляв.
Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.
Згідно положень частини першої та четвертої ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили, (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть.
Зважаючи на те, що вимоги позивача про зняття з реєстраційного обліку відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 є похідними та залежать від вирішення судом питання щодо підстав для виселення відповідачів, тому в цій частині позов не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.
За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. (ст.212 Цивільного процесуального кодексу України)
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, відсутні підстави для розподілу судових витрат, враховуючи, що судом винесено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Враховуючи викладене та керуючись ст.47 Конституції України, ст.ст.29, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст.9, 109 Житлового кодексу України, ст. ст. 1, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 179, 209, 212-215, 218, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10-ти днів з дня отримання її копії.