У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.03.2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., за участю: позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді заяву відповідача ОСОБА_7 про розяснення виконання рішення суду від 23.05.2014 року у справі № 308/15564/13-ц за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16, де треті особи: Холмківська сільська рада Ужгородського району, Орган опіки та піклування Ужгородської районної державної адміністрації, Ужгородський районний відділ Державної міграційної служби України про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та примусове виселення,

ВСТАНОВИВ:

Відповідач ОСОБА_7 звернулася до суду із заявою від 12.02.2015 року за якою просить суд розяснити рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23.05.2014 року по справі 3 308/15564/13-ц та вказати про постійне жиле приміщення, що надається особам, яких виселяють.

В обґрунтування заяви заявник зазначила наступне.

Виконання рішення суду у справі № 308/15564/13-ц без його розяснення є неможливим, оскільки рішенням суду не вказано про інше житло, яке надається при виселенні. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 березня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-39цс15, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку. Суд зробив правовий висновок про те, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Оскільки виселення провадиться в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки та набуття іпотеко держателями права власності на предмет іпотеки, а рішення суду при його винесенні не визначено приміщення, коди виселяються відповідачі, вказане рішення суду необхідно розяснити та вказати, куди виселяти відповідачів.

В судовому засіданні представник заявник підтримав зазначену заяву та просив її задовольнити.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 пояснили, що вважають вищезазначену заяву необґрунтованою та такою,що не підлягає виконанню.

Відповідачі - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не надали суду жодних розяснень.

Інші сторони надали суду заяви про розгляд заяви за їх відсутності.

У відповідності до ч. 3 ст. 221 ЦПК України заява про роз'яснення рішення суду розглядається протягом десяти днів. Неявка осіб, які брали участь у справі, і (або) державного виконавця не перешкоджає розгляду питання про роз'яснення рішення суду.

Заслухавши сторін та їх представників, розглянувши матеріали цивільної справи № 308/15564/13-ц та додатково надані, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 308/15564/13-ц рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.05.2014 року було вирішене наступне:

Позов задовольнити.

Визнати такими, що втратили право користування ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 будинковолодіння, що розташоване у с.Розівка по вулиці Станційній, 27, Ужгородському районі Закарпатської області.

Усунути перешкоди ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у здійсненні права власності шляхом звільнення ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 з будинковолодіння, що розташоване у с.Розівка по вулиці Станційній, 27, Ужгородському районі Закарпатської області.

В обґрунтування зазначеного рішення судом було вказане наступне.

З дослідженого в судовому засіданні свідоцтва від 29.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_17, встановлено, що домоволодіння, яке знаходиться за адресою, с. Розівка, вул. Станційна, 27 Ужгородського району, належить на праві спільної сумісної власності позивачам. Вказана обставина стверджується також довідкою Ужгородського районного комунального підприємства (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна № 535/01-14 від 29.08.2013 року.

Водночас, з змісту позовної заяви вбачається, що проживання відповідачів у належному позивачем будинку, робить для них ряд незручностей та перешкод.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а відповідно до ч. 1 ст. 319 цього ж кодексу, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ч. 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна, згідно до ст. 391 цього Кодексу, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи наведене та беручи до уваги відсутність у відповідачів правових підстав на використання спірного приміщення, суд вважає, що позов слід задовольнити, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування приміщенням та усунувши перешкоди у здійсненні права власності на житлове приміщення шляхом виселення відповідачів з будинку.

Зазначене рішення було залишене без змін за ухвалою апеляційної інстанції від 01.10.2014 року, та, відповідно, саме з цієї дати набуло законної сили.

08.12.2014 року судом були видані виконавчі листи на виконання зазначеного рішення суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 221 ЦПК України якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту. Подання заяви про роз'яснення рішення суду допускається, якщо воно ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до примусового виконання.

Як зазначено у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 « Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до статті 221 ЦПК роз'яснення рішення суду, а не ухвали, можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз'яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до виконання. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз'яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз'ясненні рішення.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом під час розгляду справи № 308/15564/13-ц взагалі не було предметом розгляду справи питання щодо постійного жилого приміщення, що надається особам, яких виселяють.

Вирішення зазначеного питання судом під час розгляду заяви відповідача про розяснення вищезазначеного рішення суду є неможливим.

Заявником фактично порушено питання про зміну рішення та внесення в нього нових даних, що є неприпустимим, та є підставою для відмови у розясненні рішення, тому у задоволенні зазначеної заяви слід відмовити.

З урахуванням викладеного та у відповідності до ст.ст. 221, 293 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_7 про розяснення виконання рішення суду від 23.05.2014 року у справі № 308/15564/13-ц.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Н.В. Дергачова