Справа № 728/1315/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 червня 2016 року Бахмацький районний суд Чернігівської області у складі:
головуючої - судді Лободи Н.В.
за участі секретаря Кирути Л.І.
представника позивача адвоката Ковалюха В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Бахмачі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час перебування на строковій службі,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з даним позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач», мотивуючи свої вимоги тим, що з 25.07.2013 року по 15.05.2015 року він працював у відповідача і був звільнений згідно з наказом № 155/ос від 14.05.2015 року у зв`язку з призовом на військову службу (п.3 ст.36 КЗпП України). 18.02.2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про поновлення його на роботі та виплату середнього заробітку, починаючи з 16.05.2015 року, проте в листі № ВЧД-90-06/60від 29.02.2016 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що зміни до ст.119 КЗпП, які передбачають пільги і гарантії для позивача, набрали чинності 11.06.2015 року, тобто після його звільнення, а тому підстав для його поновлення та виплати середнього заробітку немає, що і змусило ОСОБА_1 звернутися до суду з даним позовом, в якому він, з урахуванням збільшених позовних вимог, просить поновити йому строк звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі, оскільки він пропущений внаслідок призову на військову службу та її проходження, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток з 16.05.2015 року по 16.05.2016 року з урахуванням індексу інфляції, а також судові витрати.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Ковалюх В.М. заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, просив поновити позивачу строк звернення до суду і задовольнити його вимоги в повному обсязі, а також додатково пояснив, що в квитанції до прибуткового касового ордера №15 від 16.05.2016 року допущено описку: вказано, що позивачем адвокату на підставі договору про правову допомогу сплачено 2000.00 грн., що не відповідає дійсності, оскільки і на підставі договору і фактично оплата вартості роботи адвоката складає 1000.00 грн., тому саме цю суму слід стягнути з відповідача в рахунок відшкодування судових витрат.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, надав на позов письмові заперечення, в яких вимоги ОСОБА_1 не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, оскільки пільги та гарантії, які передбачені ст.119 КЗпП України працівникам, призваним на військову службу в частині збереження за ними місця роботи та виплати середнього заробітку набрали чинності після того, як ОСОБА_1 був звільнений з посади, тому підстав для задоволення його вимог не вбачає.
Заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків.
Як встановлено в судовому засіданні, 25.07.2013 року ОСОБА_1 , згідно з наказом № 282/ос від 25.07.2013 року був прийнятий слюсарем з ремонту рухомого складу 3 розряду дільниці слюсарних робіт цеху з капітального ремонту вагонів відокремленого підрозділу пасажирського вагонного депо станції Бахмач Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» (а.с.4).
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 200 від 25.06.2014 року, було утворено публічне акціонерне товариство Українська залізниця. Згідно з додатком № 1 до вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України, Державне територіально-галузеве об`єднання Південно-Західна залізниця входить до переліку державних підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється ПАТ «Українська залізниця».
Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 735 було затверджено статут вищевказаного публічного акціонерного товариства.
20.03.2015 року позивач, згідно з наказом № 92/ос від 19.03.2015 року, був переведений слюсарем з ремонту рухомого складу 3 розряду в цех з ремонту електропоїздів відділення по виготовленню та ремонту запасних частин (а.с.4).
23.03.2015 року ОСОБА_1 , згідно з наказом № 115/ос від 23.03.2015 року, було переведено складачем поїздів 3 розряду бюро опису вагонів (а.с.4).
15.05.2015 року позивач, згідно з наказом №155/ос від 14.05.2015 року звільнений у зв`язку з призовом на військову службу (п.3 ст.36 КЗпП України) (а.с.4).
Згідно з довідкою від 10.06.2016 року № ВЧД-9-06/152, виданої відповідачем, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 135.76 грн. (а.с.38).
Як вбачається з довідки № 959 від 06.06.2015 року, виданої військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, ОСОБА_1 дійсно, з 18.05.2015 року проходить строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_1 м.Київ (а.с.5).
18.02.2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про поновлення його на роботі та виплату йому середнього заробітку з 16.05.2015 року, оскільки він був звільнений з роботи у зв`язку з призовом на військову службу, а згідно з ч.3 ст.119 КЗпП України, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада середній заробіток (а.с.8).
У листі № ВЧД-9-06/60 від 29.02.2016 року, відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що зміни до ст.119 КЗпП, якими передбачені пільги та гарантії працівникам, призваним на військову службу, набрали чинності 11.06.2015 року, тобто після звільнення позивача з роботи і пасажирське вагонне депо станції Бахмач не має підстав поновлювати його на роботі та компенсувати середньомісячний заробіток і на момент призову зобов`язано було звільнити його згідно з п.3 ст.36 КЗпП України (а.с.9).
Згідно з положеннями ст.42 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно зі ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Як було встановлено в судовому засіданні позивач був звільнений з 15.05.2015 року, на даний час він перебуває на військовій службі та протягом певного часу намагався в позасудовому порядку вирішити з відповідачем питання щодо поновлення на роботі, тому суд вважає поважними причинами пропуск строку для звернення до суду та приходить до висновку про наявність підстав для поновлення такого строку.
Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент звільнення), за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент звільнення) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Аналізуючи зміст зазначених норм законодавства, суд приходить до висновку, що роботодавець має право звільнити працівника у зв`язку із його призовом на військову службу, крім випадку такого призову під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, оскільки за таким працівником зберігається місце роботи, посада, компенсується середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову.
Визначення поняття «військова служба» надано в ст. 2 ЗУ«Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Таким чином, пунктом 3 ч. 1 ст. 36 та ч. 3 ст. 119 КЗпП України заборонено звільняти осіб, які перебувають на військовій службі будь-якого виду, в тому числі і строковій військовій службі, якщо така особа призвана на військову службу під час мобілізації.
Статтею 1 ЗУ«Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (ст. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Призов позивача на строкову військову службу здійснювався під час дії Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», яким оголошено часткову мобілізацію, що проводилась у три черги протягом 210 діб 2015 року, у тому числі на території Чернігівської області.
Таким чином, позивач був призваний на військову службу, у даному випадку строкову, під час проведення мобілізації, яка проводилась в Чернігівські області.
В пункті 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», доведено до відома керівників підприємств усіх форм власності, що згідно із ст.39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 КЗпП України, за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.
Згідно з ч.3 ст.39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців. У разі непровадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам - підприємцям не здійснюється.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм діючого законодавства, зокрема ст.39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», пункту 3 ч. 1 ст. 36 та ч. 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки він був звільнений в зв`язку із призовом на військову службу, яка проводилась під час мобілізації, тому його вимога про поновлення на роботі підлягає задоволенню, оскільки, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч. 1 ст. 235 КЗпП України)
Щодо стягнення середнього заробітку за час перебування на військовій службі, суд приходить до наступного висновку.
Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який має бути стягнутий на користь позивача, суд виходить з того, що відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до вимог ст.ст. 1, 2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» оплата праці підлягає індексації з метою підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Частиною 1 ст.4 Закону передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (станом на 2015 рік).
Згідно із Законом № 911-VIII від 24.12.2015 року було внесено зміни у вищевказану статтю і визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Таким чином, середній заробіток позивача підлягає стягненню з відповідача з урахуванням індексу інфляції за період з 16.05.2015 року по 16.05.2016 року, який у вересні 2015 року перевищував поріг індексації і становив 102.3%, листопаді 2015 року 102%, у квітні 2016 року 103.5%.
З огляду на вищевикладене індексація заробітної плати позивача за вересень 2015 року становить 68.70 грн. ( 22 робочі дні х 135.76 грн. х 0.023); за листопад 2015 року 57.00 грн. (21 робочий день х 135.76 грн. х 0.02), за квітень 2016 року 99.80 грн. (21 робочий день х 135.76 грн. х 0.035); загальна сума індексації, яка підлягає стягненню з відповідача становить 225.50 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Вирішуючи вимоги відповідача про стягнення судових витрат суд приходить до наступного висновку.
Відповідно ст. 1 ЗУ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі.
З матеріалів справи вбачається, що 18.02.2016 року між позивачем та адвокатом Ковалюхом В.М. було укладено договір про надання правової допомоги, п.4.1 якого встановлено, що винагорода за послуги адвоката становить 1000.00 грн. (а.с.12).
В судовому засіданні представником позивача було уточнено, що згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера №15 від 16.05.2016 року позивач на підставі вищевказаного договору сплатив адвокату не 2000.00 грн., а 1000.00 грн., що також підтверджується актом надання юридичних послуг від 02.06.2016 року (а.с.46). Вказану суму представник позивача просить стягнути з відповідача в рахунок відшкодування судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги.
Згідно з актом надання юридичних послуг адвоката від 02.06.2016 року на складання проекту позовної заяви адвокатом затрачено 1 годину (а.с.46). На участь в судових засіданнях всього затрачено 52 хвилини: 26.05.2016 року 7 хвилин; 02.06.2016 року 3 хвилини; 13.06.2016 року 42 хвилини.
Враховуючи ступінь складності справи, час витрачений для підготовки позовної заяви та на участь у судових засіданнях, з огляду на обсяг та обґрунтування позовних вимог, суд приходить до висновку, що судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги підлягають відшкодуванню в розмірі 1000.00 грн., оскільки вони належним чином підтверджені і їх розмір не перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах.
Частиною 3 ст. 88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру заробітної плати; за подання позову майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0.4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Тобто, при подачі даного позову позивач мав сплатити 551,20 грн. за вимогу немайнового характеру та 551,20 грн. за вимогу майнового характеру.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, тому зазначений судовий збір підлягає стягненню з відповідача.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 367 ЦПК України, ст. ст. 119, 234, 235 КЗпП України, ЗУ«Про військовий обов`язок і військову службу», суд, -
ВИРІШИВ:
Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час перебування на строковій службі - задовольнити повністю.
Поновити ОСОБА_1 на посаді складача поїздів 3 розряду бюро опису вагонів виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 16 травня 2015 року.
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач» на користь ОСОБА_1 1000 (одну тисячу) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач» на користь держави судовий збір в розмірі 1102 (одну тисячу сто дві) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігівської області через Бахмацький районний суд Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Бахмацького районного суду Н.В.Лобода