Головуючий суду 1 інстанції - Карягіна В.А.
Доповідач - Стахова Н.В.
Справа № 408/5641/16-ц
Провадження № 22ц/782/736/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» листопада 2016 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді Стахової Н.В.,

суддів: Карайван Т.Д., Фарятьєва С.О.

за участю секретаря Попової Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 28 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без дозволу батька

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 21 червня 2003 року по 01 грудня 2006 року вона з ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу проживає з нею. Після розірвання шлюбу та у зв'язку з проживанням сина з нею з відповідачем виникають непорозуміння щодо отримання дозволу на виїзд за кордон, відповідач відмовляється виїхати на підконтрольну Україні територію та надати такий дозвіл, при цьому не заперечує проти виїзду дитини за кордон.

Позивач вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та ознайомленню з культурою інших народів. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд надати дозвіл на тимчасовий, неодноразовий виїзд за межі України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним 18-річного віку без згоди та супроводу батька.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 28 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

У судове засідання сторони не з»явилися, суду надали письмові заяви, у яких просили слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості вимог позивача, в яких відсутні зазначення держави прямування та часовий проміжок перебування дитини в цій державі, що суперечить положенням чинного законодавства та ненадання позивачем доказів на підтвердження того, що вона зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон України, а останній такого дозволу не надав та чинить у цьому перешкоди.

Такий висновок суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Судом встановлено, що з 21 червня 2003 року по 01 грудня 2006 року ОСОБА_2 з ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу проживає з матір»ю.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції).

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов»язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обо»язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої (неповнолітньої) дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька, не зазначення конкретної країни світу та відповідного часового проміжку перебування у цій державісуперечить Правилам перетинання державного кордону громадянами України.

Крім того, позивачем не надано доказів на обґрунтування позову, зокрема щодо неможливості отримання нотаріальної згоди батька, який у письмових заявах не заперечував проти виїзду дитини за межі України, тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно з ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки відсутність ухвали про відмову у прийнятті візнання відповідачем позову не призвела до неправильного вирішення справи, то вказане порушення не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Керуючись ст.. ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, та може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: