УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКолодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гаврилова Ольга Василівна, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гаврилова О.В., у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 29 березня 2012 року між нею, як дарувальником, та відповідачем, як обдарованою.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтувала тим, що оспорюваний договір дарування не відповідав її внутрішній волі, відповідач ввела її в оману оскільки, при його укладенні, остання не мала на меті відчужувати своє єдине житло і вважала, що укладає договір довічного утримання. На підставі ст. ст. 229, 230 ЦК України позивач просила суд задовольнити позов.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий судовий розгляд, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 29 березня 2012 року між сторонами було укладено договір дарування Ѕ частини квартири, згідно умов якого позивач ОСОБА_6 подарувала відповідачеві ОСОБА_7 належну їй на праві приватної власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 і такий договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В. (а. с 50).

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні положень ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження факту введення її в оману відповідачем під час укладення оспорюваного договору дарування, що виключає можливість застосування ст. ст. 229, 230 ЦК України, як підстави задоволення даного позову.

Посилання позивача в позовній заяві про те, що вона мала намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування, суди визнали безпідставними, з посиланням на те, що такі доводи позивача спростовуються самим договором дарування квартири, зміст якого дарувальникові було роз'яснено нотаріусом.

З такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Згідно із частиною третьою ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

До таких правових висновків дійшов і Верховний Суд України, висловивши свою правову позицію у постанові від 02 грудня 2015 року, справа № 6-2087цс15.

Судом першої інстанції при розгляді справи залишено поза увагою доводи позивача щодо відсутності у неї волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача належної їй частини квартири (іншого житла позивач не має), оскільки ОСОБА_6 є особою похилого віку (73 роки), тяжко хворіє (інвалід 2-ї групи) і потребує сторонньої допомоги, а відповідач є дочкою позивача, запропонувала їй догляд та матеріальну допомогу в разі переоформлення на неї частини квартири. Укладаючи спірний договір, позивач помилялася щодо його правової природи, прав та обов'язків, які виникнуть після укладення договору між нею і відповідачем.

Отже, не з'ясувавши всіх обставин, що передували укладенню спірного договору дарування, та залишивши поза увагою доводи позивача, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність підстав застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 203, 229 ЦК України.

У порушення вимог ст. 303 ЦПК України, апеляційним судом недоліків, допущених судом першої інстанції, не виправлено.

Оскільки порушення апеляційним судом норм процесуального права призвело до ухвалення судового рішення, яке не можна визнати законним та обґрунтованим, то ухвала апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська