Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

ПаріновоїІ.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Чернівецької міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_11 - на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що у 1995 році вони приватизували квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 65,8 кв. м, яка складалася із двох житлових кімнат. На той час вони проживали у м. Норильську Красноярського краю Російської Федерації, де вона (ОСОБА_3.) працювала у Відкритому акціонерному товаристві «Норильський гірничо-металургійний комбінат» (далі - ВАТ «Норильський ГМК», а діти ОСОБА_5 та ОСОБА_4 навчалися у школі. Періодично під час відпусток вони приїздили до м. Чернівці, де проводили час, однак у подальшому перестали приїжджати, оскільки її (ОСОБА_3.) чоловік захворів на тяжку хворобу, у результаті якої став інвалідом першої групи та потребував постійного догляду. Зазначила, що із архівної довідки від 12 березня 2014 року їй стало відомо, що 25 лютого 1997 року за договором купівлі-продажу вказану квартиру було відчужено начебто позивачами на користь її матері ОСОБА_13 Зокрема, за змістом цього договору ОСОБА_5, який діяв зі згоди матері ОСОБА_3 та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, відчужив зазначену квартиру ОСОБА_13, проте, як зазначили позивачі, вони цього договору не підписували, наміру відчужувати квартиру у них не було, а в день вчинення правочину вони знаходилися за межами України. 04 липня 2001 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_13 продала ОСОБА_8 28/100 ідеальної частки АДРЕСА_1, у вигляді житлової кімнати 23-5 площею 18,20 кв. м. У подальшому рішенням Виконавчого комітету Першотравневої районної ради м. Чернівці (далі - ВК Першотравневої райради м. Чернівці) від 28 грудня 2005 року № 149/12 зазначена кімната замість 23-5 стала 22-8 та увійшла до складу квартири АДРЕСА_2. Крім того, за договором купівлі-продажу від 07 листопада 2007 року ОСОБА_13 продала ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1, яка на той час мала загальну площу 47,6 кв. м та складалася з однієї житлової кімнати. 04 березня 2008 року ОСОБА_10 за договором купівлі-продажу продала вказану квартиру ОСОБА_9, який у свою чергу відчужив її ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 2008 року. 04 березня 2008 року ОСОБА_13 померла та згідно з листом з Кіцманської державної нотаріальної контори Чернівецької області від 17 вересня 2014 року спадкове майно після її смерті прийняв ОСОБА_6

Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25 лютого 1997 року квартири АДРЕСА_1 та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1, а в ОСОБА_8 - кімнату 22-8 площею 18,2 кв. м квартири АДРЕСА_2 у спільну сумісну власність позивачів.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 25 лютого 1997 року між ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який діяв зі згоди матері ОСОБА_3, яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_13, посвідчений 25 лютого 1997 року Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою та зареєстрований за реєстрованим № 3 ДС-224.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_5 просять скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування з чужого незаконного володіння майна, ухвалу апеляційного суду та ухвалити в цій частині нове рішення, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів у межах касаційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Згідно зі ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Відповідно до змісту ст. 387 ЦК України власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17 листопада 1995 року позивачам ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_5 належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1, яка складалася з двох кімнат, житловою площею 35,7 кв. м. та загальною площею 65,8 кв. м.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 лютого 1997 року, укладеного між ОСОБА_5, який діяв зі згоди матері ОСОБА_3, ОСОБА_3, яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_12, та ОСОБА_13, остання набула право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка складалася з двох кімнат, житловою площею 35,7 кв. м. та загальною площею 65,8 кв. м.

04 липня 2001 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_13 продала ОСОБА_8 28/100 ідеальної частки вищевказаної квартири, до яких увійшла житлова кімната 23-5 площею 18,20 кв. м.

Після укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_8 здійснив перепланування в своїй квартирі і відповідно до рішення ВК Першотравневої райради м. Чернівці від 28 грудня 2005 року № 149/12 його квартира АДРЕСА_2 складалася з житлових кімнат площею 34,9 кв. м, 28,7 кв. м, 18,2 кв. м, 18,0 кв. м, кухні 5,3 кв. м, санвузла 1,9 кв. м, коридору 2,8 кв. м та комори 1,6 кв. м.

17 січня 2006 року Виконавчий комітет Чернівецької міської ради (далі - ВК Чернівецької міськради) прийняв рішення № 34/1 про заміну правовстановлюючих документів відповідача ОСОБА_8 на свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 111,40 кв. м, у тому числі чотири житлові кімнати площею 99,80 кв. м. На підставі цього рішення 25 січня 2006 року відповідач ОСОБА_8 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 111,40 кв. м, житловою площею 99,80 кв. м, яка складається з чотирьох житлових кімнат, а 27 січня 2006 року він зареєстрував право власності на вказану квартиру в Чернівецькому КОБТІ.

Крім того, після укладення договору купівлі-продажу від 04 липня 2001 року ОСОБА_13 також провела будівельні роботи щодо перепланування квартири АДРЕСА_1, у результаті чого ця квартира перетворилася в однокімнатну жилою площею 17,5 кв. м разом із кухнею 17,6 кв. м, ванною кімнатою 3,4 кв. м, вбиральнею 1,4 кв. м, коридором 7,7 кв. м, про що свідчить витяг із рішення ВК Першотравневої райради м. Чернівці від 28 грудня 2005 року № 149/12.

17 січня 2006 року ВК Чернівецької міськради прийняв рішення № 34/1 про заміну правовстановлюючих документів ОСОБА_13 на свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 47,60 кв. м, у тому числі одна житлова кімната площею 17,50 кв. м. На підставі цього рішення 25 січня 2006 року ОСОБА_13 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 47,60 кв. м, житловою площею 17,50 кв. м, квартира складалася з однієї житлової кімнати, а 27 січня 2006 року вона зареєструвала право власності на вказану квартиру в Чернівецькому КОБТІ.

На підставі договору купівлі-продажу від 07 листопада 2007 року ОСОБА_13 продала ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1, яка на той час становила загальну площу 47,6 кв. м та складалася з однієї житлової кімнати.

04 березня 2008 року ОСОБА_10 за договором купівлі-продажу відчужила вказану квартиру на користь ОСОБА_9, який у свою чергу відчужив її ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 2008 року.

Отже, відповідач ОСОБА_7 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 47,60 кв. м, житловою площею 17,50 кв. м, яка складається з однієї житлової кімнати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування з чужого незаконного володіння майна, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 яка була предметом договору купівлі-продажу від 25 лютого 1997 року, видозмінилася та на теперішній час не існує в натурі як самостійний окремий об'єкт нерухомості, а тому не може бути витребувана з володіння відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8, адже об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову, а якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК, однак таких вимог позивачами не заявлялося.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_11 - відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак