Провадження № 2/331/588/2016
ЄУН № 331/1504/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2016 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Світлицької В.М.

за участю секретаря Богач А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 червня 2004 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір позики коштів, згідно із умовами якого ним було передано відповідачці 160 000 доларів США, яку відповідач зобов'язалася повернути у строк до 01.01.2014 року. Грошові кошти в сумі160 000 доларів США відповідачка отримала в повному обсязі, що підтверджується договором позики від 29червня 2004 року. Відповідно до п.3 договору позики, сторонами було досягнуто домовленості, що позика повинна бути повернута не пізніше1 січня 2014 року. Крім того, зазначає, що він неодноразово звертався до відповідача про добровільну сплату боргу, але до даного часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов'язання. За станом на 08.02.2016 року борг за договором позики становить 160 000 доларів США, відповідно до інформації Національного Банку України, станом на 08.02.2016 року офіційний курс гривні за 100 доларів США становить 2591,2994 грн. Таким чином, сума боргу станом на 08.02.2016 року становить суму у розмірі 4 146 080,00 грн. Посилаючись на зазначені обставини, просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 29 червня 2004 року в розмірі 4 146 080 грн. боргу, що становить еквівалент 160 000 доларів США за курсом НБУ станом на 08.02.2016 року (дата пред'явлення позову); 262 055, 06 грн., що становить еквівалент 10 112,88 доларів США за курсом НБУ станом на 08.02.2016 року (дата пред'явлення позову) - 3% річних за порушення строків виконання грошового зобов'язання за період з 01.01.2014 року по 08.02.2016 року , моральну шкоду в сумі 50 000 грн., а також понесені судові витрати , в тому числі витрати на правову допомогу адвоката.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

В судове засідання відповідач та її представник не зявилися, у попередньому судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки матеріалів справи достатньо для розгляду її по суті. Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки судове засідання відкладається в разі неявки в судове засідання за клопотанням особи, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Проте, з матеріалів справи не вбачається будь-яких поважних причин для неявки в судове засідання . У попередньому судовому засіданні представник відповідача пояснив, що договір позики від 29.06.2004 року є підробленим позивачем, а ОСОБА_2 не укладала та не підписувала цей договір, у звязку з чим у 2014 році ОСОБА_2 звернулась до Жовтневого РВ УМВС України в Запорізькій області з заявою про підроблення договору позики від 29.06.2004 року та було порушено кримінальне провадження № 0001164. Крім того, представник відповідача пояснив, що чоловік відповідачки ОСОБА_3 вів з ОСОБА_1 спільний бізнес, засновниками якого були ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а тому у відповідачки ОСОБА_2 не було потреби в отриманні в борг такої значної суми грошових коштів.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши обставини справи, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши докази, матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступного.

Відповідно до ст.57, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Судом встановлено, що 29.06.2004 року між ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір позики коштів, за яким ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 160 000 доларів США та зобовязалась їх повернути у строк до 01.01.2014 року, про що написала власноручну розписку. Відповідач не повернув позивачу кошти в зазначені у розписці строки. На день звернення позивача до суду за офіційним курсом НБУ гривні щодо долару США : 100 доларів США за 2591,2994 грн., тому сума боргу складає 4 146 080,00 грн.

Розписка об'єктивно підтверджує правовідносини, які виникли між сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, передачу коштів сторони не оспорюють.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми має при цьому реквізити договору позики, немає потреби визнавати договір дійсним в судовому порядку.

Таким чином, судом встановлено, що між позивачем і відповідачем був укладений договір позики відповідно до ст.ст.1046,1047 ЦК України.

За положеннями ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно дост.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що відповідачем на виконання боргових зобовязань не сплачено по теперішній час позивачу жодних коштів.

Суд, вирішуючи спір, встановив, що відповідач є боржником, а позивач - кредитором, і визнає, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, які регулюються ст.ст.1046,1047,1049,1050 ЦК України. Для визначення факту укладення договору та його юридичної природи, умов договору суд дослідив письмовий договір позики від 29.06.2004 року.

Так, судом встановлено, що 08.04.2014 року ОСОБА_2 звернулась до Жовтневого РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області з заявою про намагання ОСОБА_1 заволодіти грошовими коштами шляхом використання підробленого договору позики від 29.06.2004 року, який нею не укладався та не підписувався, відомості були внесені до ЄРДР та 08.04.2014 року було розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0001164 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Судом було витребувано матеріали кримінального провадження № 0001164 від 08.04.2014 року.

З матеріалів кримінального провадження № 0001164 від 08.04.2014 р., вбачається, що 26.04.2014 року ОСОБА_1 було надано слідчому оригінал договору позики від 29.06.2004 року, за його власноруч написаною заявою оригінал договору було долучено до матеріалів кримінального провадження № 0001164 з метою проведення криміналістичних експертиз.

Постановою слідчого від 18.04.2014 року оригінал договору позики від 29.06.2004 року визнано речовим доказом та долучено до матеріалів кримінального провадження № 0001164 від 08.04.2014 р.

Оригінал договору позики від 29.06.2004 року досліджений судом, матеріали кримінального провадження № 0001164 від 08.04.2014 р. повернуті прокурору, що не суперечить вимогам ст.ст.64,138 ЦПК України.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 статті 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В звязку з простроченням відповідачем виконання грошового зобовязання за договором позики позивачем було надано розрахунок 3 % річних, згідно якого загальний розмір нарахованих 3 % річних за 769 днів прострочки погашення боргу за договором позики від 29.06.2004 року, а саме з 01.01.2014 р. по 08.02.2016 р., становить 10 112,88 доларів США, що станом на 08.02.2016 року в гривневому еквіваленті становить 262 055,06 грн., який суд приймає до уваги та з яким погоджується.

З матеріалів кримінального провадження № 0001164 від 08.04.2014 р. також вбачається, що слідчим Жовтневого РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області у кримінальному провадженні призначались фізико-хімічну та почеркознавчу експертизи договору позики від 29.06.2004 року.

За змістом положень ст. ст.143,144 ЦПК України зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Крім того, у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» судам розяснено, що висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці.

З матеріалів кримінального провадження № 0001164 від 08.04.2014 р., вбачається, що відповідно до висновку експерта ТОВ «Київського експертно-дослідницького центру» ОСОБА_4 № 14076 від 15.07.2014 р. , зокрема, давність виконання підпису від імені ОСОБА_2 на договорі займу від 29.06.2004 року, укладеного між особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, виконано в період січень 2013 року липень2013 року, що не відповідає вказаній в документі даті 29.06.2004 рік.

Відповідно до висновку експерта ТОВ «Київського експертно-дослідницького центру» ОСОБА_4 № 14074 від 04.07.2014 р. на питання: «Ким, ОСОБА_2 чи іншою особою від імені ОСОБА_2 виконано підпис в графі «заемщик» в договорі позики від 29.06.2004 року?» останній надав висновок, що надати відповідь на це питання не виявляється можливим.

Досліджуючи матеріали кримінального провадження № 0001164 та аналізуючи надані сторонами у даній справі докази та пояснення, суд критично ставиться до висновків експерта ТОВ «Київського експертно-дослідницького центру» ОСОБА_4 № 14074 від 04.07.2014 р. та № 14076 від 15.07.2014 р. виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судові експертизи», виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судова експертна діяльність, повязана з проведенням криміналістичних, судово-медичних та судово-психіатричних експертиз.

Аналогічні приписи містяться в п. 1.1., п.п. 1.2.1. п. 1.2. Інструкції про призначення судових експертиз та судових досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/3 від 08.10.1998 р. зі змінами і доповненнями.

Крім того, згідно листа заступника Міністра керівника апарату Міністерства юстиції України від 15.07.2014 року № К-12238/15 «Щодо діяльності посадових осіб ТОВ «Київський експертно-дослідний центр», наданої на запит позивача ОСОБА_1, «ТОВ «Київський експертно-дослідний центр», не належить до держаних спеціалізованих установ, уповноважених на проведення криміналістичних експертиз.

Також, представником позивача було надано витяг з реєстру атестованих експертів України, а саме картки атестованого судового експерта ОСОБА_4, експерта ТОВ «Київський експертно-дослідний центр», відповідно до якого дію свідоцтва № 231 вказаного експерта було припинено з 04.08.2008 року, тобто до складання висновків № 14074 від 04.07.2014 р. та № 14076 від 15.07.2014 р.

Постановою слідчого Жовтневого РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області від 12.12.2014 року під час досудового розслідування кримінального провадження № 0001164 було призначено повторні фізико-хімічну та почеркознавчу криміналістичні експертизи.

Відповідно до висновку групи експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 2750/2751/15-34/2752/15-32/10449?10460/15-34 від 23.06.2015 року було встановлено наступне, зокрема, підпис від імені ОСОБА_2, у графі «Заемщик ОСОБА_2Г.» у договорі займу від 29.06.2004 року, який складено між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , виконано самою ОСОБА_2 ; підпис від імені ОСОБА_5 у договорі займу від 29.06.2004 виконано ймовірно у період до серпня 2004 року, тобто його виконано у вказану у документі дату 29.06.2004 не виключається; підпис від імені ОСОБА_2 у договорі займу від 29.06.2004 р. виконано ймовірно у період з червня по серпень 2004 року, тобто його виконання у вказану у документі дату 29.06.2004 не виключається.

Крім того, відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 5812?5814/15-34 від 22.06.2015 р. встановлено, зокрема, підпис від імені ОСОБА_2 у досліджуваному договорі займу від 29.06.2004 виконано у період, спільний з датою, вказаною як дата виконання документа.

Посилання відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6 на те, що вищезазначені експертизи були проведені виключно по копії договору позики від 29.06.2004 року, тобто з порушенням вимог чинного законодавства України, не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Згідно з п. 1.2.10 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/3 від 08.10.1998 р. зі змінами і доповненнями передбачено, що під час проведення повторної експертизи досліджуються ті самі обєкти і вирішуються ті самі питання, що і при проведенні первинної (попередніх) експертиз.

Під час судового розгляду справи було встановлено, що оригінал договору позики від 29.06.2004 року було пошкоджено. Зокрема, підпис ОСОБА_2, зроблений в графі «позичальник» експертом ТОВ «Київський експертно-дослідний криміналістичний центр» ОСОБА_4 було вирізано.

Згідно з п. 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, коли об'єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об'єкта, його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз.

Як вбачається з висновків судових експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 5812?5814/15-34 від 22.06.2015 р. та № 2750/2751/15-34/2752/15-32/10449?10460/15-34 від 23.06.2015 року, вказані дослідження проводилися як за оригіналом, так і за копіями договору позики від 29.06.2004 року, які були виготовлені слідчим Жовтневого РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області та містяться в матеріалах кримінального провадження № 0001164.

З огляду на те, що вказані висновки судових експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 5812?5814/15-34 від 22.06.2015 р. та № 2750/2751/15-34/2752/15-32/10449?10460/15-34 від 23.06.2015 року є обґрунтованими, містять логічні та послідовні відповіді на поставлені слідчим питання, а також враховуючи дотримання вимог Кримінального процесуального законодавства при призначенні та проведенні фізико-хімічної та почеркознавчої криміналістичних експертиз, суд приймає до їх уваги як належні та допустимі докази на підтвердження фактів укладання договору позики саме 29.06.2004 року, а також його підписання саме сторонами по договору позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2

Зазначений висновок суду підтверджується листом директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України ОСОБА_7 № 07/01-13/13804-15 від 30.10.2015 р. за результатами розгляду скарги ОСОБА_2, в якому зазначено наступне: «що стосується висновку ОСОБА_4 віл 15.07.2014 № 14076, то зазначений спеціаліст провів неповне та необєктивне дослідження, або не володіє такою методикою і тому не може провести обєктивне дослідження. З урахуванням вказаного, розглядати зазначений висновок спеціаліста Київського експертно-дослідного центру ОСОБА_4, як обєктивний, науково обґрунтований, а відповідне дослідження, як проведене на достатньому професійному рівні, неможливо. В той же час, проведена у Київському НДІСЕ судова експертиза № 2750/15-34/2751/15-34/2752/15-32/5812/5813/5814/15-33 є обєктивною, висновок є обєктивним, сумнівів не викликає.Враховуюче викладене, порушень вимог чинного законодавства про судово-експертну діяльність при проведенні судової експертизи № 2750/15-34/2751/15-34/2752/15-32/5812/5813/5814/15-33 за результатами перевірки не встановлено.»

Суд вважає за недоцільне виклик та допит в якості свідків експертів ТОВ «Київський експертно-дослідний криміналістичний центр» ОСОБА_8 та Одеського НДІ судових експертиз ОСОБА_9, оскільки в матеріалах кримінального провадження № 0001164 містяться відповідні висновки судових криміналістичних експертиз, які відповідно до ст. 147 ЦПК України висновок експерта оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України.

Постановою прокурора Запорізької міської прокуратури № 1 від 05.05.2016 року кримінальне провадження № 0001164 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, було закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України у звязку з недоведеністю вини останнього. Постанова набула законної сили.

Частиною 1 ст. 218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Статтею 1051 ЦК передбачено , зокрема, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Свідки, про допит яких клопотав представник відповідача та відповідач в судовому засіданні , з пояснень представника відповідача не були присутніми під час складання вказаної розписки, тому їх покази щодо взаємовідносин сторін у справі не можуть підтверджувати обставини справи, а безгрошовість письмового правочину взагалі не може підтверджуватись показами свідків, тому саме з цих підстав у їх допиті в суді відмовлено.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання, є національна валюта України гривня. При цьому сума боргу, виражена в іноземній валюті, визначається судом в грошовому еквіваленті в національній валюті за офіційним курсом Національного банку України, чинним на дату ухвалення такого рішення суду.

Відповідно до узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин Верховного Суду України від 07.10.2010 р., з огляду на те, що виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за договором позики в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Доводи відповідача про те, що вона не брала у позику , та на відсутність оригіналу позики, суд не приймає до уваги, оскільки зазначене спростовується оригіналом договором позики , який долучено до матеріалів кримінального провадження, належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного, відповідачем суду не надано. Оскільки не виконання відповідачем зобов'язань за договором позики підтверджуються наявною у матеріалах кримінального провадження оригіналом договору позики від 29 червня 2004 року, правових підстав для визнання цих договорів недійсними немає, відповідно до ст. 204 ЦК України вони є правомірними, тому суд приходить до висновку, що в частині стягнення заборгованості та 3% річних за порушення строків виконання грошового зобов'язання позов підлягає задоволенню .

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики від 29 серпня 2004 року законними та обґрунтованими, у звязку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 29 червня 2004 року в розмірі 4 146 080 грн. боргу, що становить еквівалент 160 000 доларів США за курсом НБУ станом на 08.02.2016 року (дата пред'явлення прозову); 10 112,88 доларів США, що станом на 08.02.2016 року в гривневому еквіваленті становить 262 055,06 грн. - 3% річних за порушення строків виконання грошового зобов'язання за період з 01.01.2014 року по 08.02.2016 року .

Стосовно вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави , затверджено граничні розміри компенсаційних витрат, повязаних з розглядом справ. Так, граничний розмір витрат, повязаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення у цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Незважаючи на зазначене стороною позивача не надано суду належним чином оформлений розрахунок затрат у відповідності до зазначених вимог закону про граничний розмір оплати, тому суд приходить до висновку, що вимога позивача в частині стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню .

Стосовно стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне.

За змістом ст.ст.15,16 ч.2 ст.23, п.4 ч.1 ст.611 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, в тому числі, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та вимог ст.23 ЦК України спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

За правилами ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди.

Зі змісту розписки вбачається, що сторони не передбачили відшкодування моральної шкоди в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання.

Не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договору позики й спеціальною нормою - ст.1050 ЦК України.

Таким чином, в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, суд задовольняє вимогу позивача про стягнення з відповідача судових витрат, які були понесені позивачем, а саме в частині стягнення судового збору за подання позовної вимоги майнового характеру у розмірі 6890 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 59, 60, 88, 208, 209, 212, 214-215, 292, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29 червня 2004 року в розмірі 4 146 080 грн. , що становить еквівалент 160 000 доларів США за курсом НБУ станом на 08.02.2016 року (дата пред'явлення позову); 262 055, 06 грн., що становить еквівалент 10 112,88 доларів США за курсом НБУ станом на 08.02.2016 року (дата пред'явлення позову) - 3% річних за порушення строків виконання грошового зобов'язання за період з 01.01.2014 року по 08.02.2016 року .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 6 890 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Світлицька В.М.