Справа № 750/2728/16-ц Провадження № 22-ц/795/1258/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Коверзнев В. О. Доповідач - Страшний М. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:позивача ОСОБА_5, його представників ОСОБА_6, ОСОБА_7, відповідача ОСОБА_8, її представника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_10, ОСОБА_8, приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 про визнання угоди недійсною,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_5, визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 09.03.2016 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зобовязано приватного нотаріуса скасувати запис №13604513 про право власності ОСОБА_8 на 1/3 частину квартири, вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Відповідач зазначає, що спірний договір дійсно є оспорюваним, проте вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявляти сторони договору або особи, чиї права порушені цим договором. Позивач не є стороною договору і в судовому рішенні немотивовано, які саме його права порушені. Враховуючи відсутність на даний час судового рішення про стягнення із ОСОБА_8 шкоди, ОСОБА_12 не може бути позивачем у справі. Вказує, що відсутні докази сплати відповідачами будь-які додаткових коштів за терміновість укладення правочину; вона змушена була повідомити ОСОБА_8 про наявність у нього 1/3 частини квартири, проте жодної поспішності в укладенні договору не було. Відповідач посилається також на те, що оцінка вартості спірної частини квартири не має жодного значення для справи, оскільки сторони вільні в укладенні договору і самостійно визначають ціну продажу. Стверджує, що ОСОБА_8 постійно не проживає в квартирі, мешкає там лише іноді. Також особа, що подала апеляційну скаргу, звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_13 підтвердив, що ОСОБА_8 з ним розрахувався за договором позики, що свідчить про те, що ОСОБА_8 насправді отримав кошти від продажу своєї частини квартири.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_12 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між відповідачами, з підстав його фіктивності та удаваності.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зазначений договір не може бути визнаний удаваним, бо позивачем не зазначено який правочин відповідачі намагались приховати, укладаючи договір купівлі-продажу; проте зазначений договір є фіктивним, оскільки договір був укладений для вигляду, без мети його реального виконання, для унеможливлення стягнення на частку квартири, що належала ОСОБА_10

Апеляційний суд повністю погоджується із такими висновками, оскільки судом першої інстанції обставини справи зясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Судом встановлено, що 09 березня 2016 року був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_8 придбала 1/3 частину квартири АДРЕСА_2.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в звязку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 09.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Позивач ОСОБА_5 домагаються визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 09 березня 2016 року, стороною (сторонами) якого вони не є. Проте, позивач має власний інтерес вимагати визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири з метою забезпечення для нього можливості в подальшому реально і без перешкод виконати рішення суду в іншій справі за його позовом до ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, що сталась з вини останнього.

За показами свідка ОСОБА_8 було встановлено, що ідея відчуження 1/3 частини квартири, належної ОСОБА_10, виникла після судового засідання в іншій справі і була повязана з необхідністю запобігти звернення стягнення на цю частку за боргами ОСОБА_10.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 215 ЦК Україні, за наслідками якого зробив висновок стосовно наявності підстав вважати порушеними права ОСОБА_5 укладенням оспорюваного договору.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування правильного по суті рішення. Отже, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: