Єдиний унікальний номер 725/1477/15-ц
Номер провадження 2/725/297/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2016 року Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Піхало Н.В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на ? частину майна та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу квартири та земельної ділянки недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 21 червня 2002 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб, під час якого ними було набуто у власність рухоме та нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

цьому, в обґрунтування своїх позовним вимог вказувала на те, що згідно договорів купівлі-продажу земельних ділянок, укладених 14 квітня 2010 року ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 набули у спільну сумісну власність наступне нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,0400 га за адресою м. Чернівці, вул. Обнорського,16, кадастровий номер :36:002:0143, цільове призначення якої для обслуговування будинку та господарських споруд, земельну ділянку площею 0,0240 га кадастровий номер :36:002:0140 за адресою м. Чернівці, вул. Обнорського, 14А для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також земельну ділянку площею 0, 0121 га за адресою м.Чернівці, вул. Обнорського, 16 кадастровий номер :36:002:0117 для будівництва та обслуговування житлового будинку. Таким чином, всього в спільну сумісну власність було придбано три земельні ділянки, загальною площею 0,0761 га вартістю 141 064,08 грн., при цьому вартість 1/6 частини вказаного нерухомого майна становить 23 510,67 грн.

Крім того, в подальшому, а саме у період шлюбу, рішенням Чернівецької міської ради від 14 жовтня 2010 року №1443 ОСОБА_2 та третім особам після зміни цільового призначення вказаних земельних ділянок, передано у власність земельну ділянку площею 0,0761 га, розташовану за адресою м. Чернівці, вул. Обнорського, 14 А, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. Частки між співвласниками даної земельної ділянки були визначені в добровільному порядку на підставі нотаріально посвідченого договору й відповідно ОСОБА_2 на праві власності належала 1/3 частина даної земельної ділянки.

На вказаній земельній ділянці, площею 0,0761 га, яка розташована у м. Чернівці по вул. А. Обнорського, 14 А відповідачем та третіми особами був збудований триквартирний будинок, квартира №3 в якому будувалась нею та відповідачем спільно як подружжям.

Також зазначала, що на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 7 липня 2011 року, яке набрало законної сили, за відповідачем ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 135,90 кв.м, житловою 62,30 кв.м., а також визнано право спільної сумісної власності за відповідачем та третіми особами на місця загального користування у вказаному будинку.

Вважає, що вона, як дружина відповідача ОСОБА_2 має право на ? частину квартири АДРЕСА_2, оскільки вказане майно набуте відповідачем під час шлюбу, а також на 1/6 частину спірної земельної ділянки, на якій розташований будинок.

Також зазначала, що з лютого 2014 року вони з відповідачем припинили подружні стосунки, однак згоди щодо добровільного поділу спільного майна не досягли, а тому звернулась до суду з відповідним позовом, в процесі судового розгляду якого їй стало відомо, що ОСОБА_2 без її згоди 19 грудня 2014 року продав спірну квартиру своїй матері ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер № 7515 НАК655919, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_7, а також на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2014 року відчужив належну йому 1/3 частку спірної земельної ділянки своїй матері ОСОБА_5 При цьому, дані договори були укладені у порушення вимог ст. 65 СК України без отримання її письмової згоди та були спрямовані на незаконне позбавлення її права на частку в спільному майні подружжя, у звязку із чим вважає, що дані договори підлягають визнанню недійсними.

Крім того, 10 січня 2015 року в нотаріальному порядку також було посвідчено договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі якого спірна квартира АДРЕСА_2 перейшла у власність ОСОБА_6, а також і договір довічного утримання, на підставі якого 1/3 частина земельної ділянки також перейшла у власність ОСОБА_6

Таким чином, вважає, що вказані договори купівлі-продажу квартири та 1/3 частини земельної ділянки підлягають визнанню недійсними, оскільки вони порушують її права як співвласника зазначеного нерухомого майна, а також суперечать вимогам закону, оскільки своєї згоди на відчуження квартири вона не давала й відповідно належна їй частка у спірному нерухомому майні підлягає витребуванню з незаконного володіння ОСОБА_6

Посилаючись на вказане, з урахуванням неодноразового уточнення позовних вимог та залишення без розгляду вимог в частині поділу автомобіля, який також як вказувала позивач був придбаний у період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, остаточно просила визнати за нею право власності на 1/6 ідеальну частику земельної ділянки №14А по вул. Обнорського, 14А, яка була передана в спільну сумісну власність відповідачу та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №637086, виданого на імя ОСОБА_2, 16 грудня 2010 року і зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю №42, частки між якими були визначені в нотаріальному порядку, як частку в майні подружжя та в подальшому була продана на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_5, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири №3 в будинку №14 А по вул. Обнорського в м. Чернівці від 19 грудня 2014 року серії та номер НОМЕР_1 655919, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/3 ідеальної частки земельної ділянки №14А по вул. Обнорського, 14А, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, витребувати з чужого незаконного користування від ОСОБА_6 ? частку квартири АДРЕСА_3 та 1/3 частку земельної ділянки, визнати за нею право власності на ? ідеальну частку квартири №3, загальною площею 135,9 кв.м., житловою площею 62,3 кв.м. в будинку №14 А по вул. Обнорського в м. Чернівці 1/6 ідеальну частку земельної ділянки, як частку в майні подружжя; визнати за нею право спільної сумісної власності разом із ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 на місця загального користування: на першому поверсі сходової клітини 1 пл. 11,2 кв.м., на другому поверсі сходової клітини 111 пл. 6,7 кв.м. в підвал, комори У11 пл. 2.6 кв.м., коридору У пл.. 20,5 кв.м., комори У1 пл. 5,7 кв.м., комори У11 пл. 39,7 кв.м., приміщення У111 пл. 52,9 кв.м., комори 1Х пл.. 12,8 кв.м., комори Х пл.. 6,1 кв.м., сходової клітини загального користування в будинку літ. А, що складає 164,5 кв.м., криниці 1, огорожі №1, по вул. Обнорського, 14 А в м.Чернівці, а також стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати.

В судовому засіданні позивач позовну заяву, з урахуванням усіх уточнень та збільшення позовних вимог, підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. При цьому суду пояснила, що спірне нерухоме майно придбане нею та ОСОБА_2 під час шлюбу за спільні кошти та про їх відчуження відповідач її не повідомляв. Крім того, будь-яких грошових коштів, окрім аліментів на утримання їх спільного з відповідачем сина, вона від ОСОБА_2 в рахунок компенсації належної їй частки у спільному майні вона не отримувала.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням усіх уточнень та збільшення позовних вимог, підтримала та просила позов задовольнити з підстав викладених у поданих позовних заявах.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали письмові заперечення проти позову, в яких вказували на те, що про відчуження спірної квартири позивачу було відомо, оскільки на той час вони з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі та грошові кошти від відчуження зазначеного майна використовувались в інтересах родини. Також вказали на те, що спірна квартира була побудована за рахунок коштів, які ОСОБА_2 на підставі договору позики надала ОСОБА_6 в обмін на допомогу матері і сестри, він зобовязувався їм у всьому допомагати та забезпечувати на старості років, гарантією чого і виступала спірна квартира. Вважають, що підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними відсутні, при їх укладенні та нотаріальному посвідченні норм закону порушено не було, крім того ОСОБА_6 є добросовісним набувачем спірної квартири, а тому вказане нерухоме майно не можу бути витребувано у неї.

Крім того, ОСОБА_6 під час судового розгляду справи суду пояснила, що у 2005 році вона виїхала на постійне місце проживання у Бельгію, при цьому у неї були відкриті кілька депозитних рахунків в Україні та Бельгії й відповідно недобудоване приміщення по вул. Обнорського в м. Чернівці було придбане за наданні нею грошові кошти, проте воно було не придатним для життя, а тому ОСОБА_2 здійснював відповідні необхідні ремонтні роботи. На підставі боргової розписки вона позичила брату 15 тис. євро, які останній зобовязувався їй повернути, а у разі неможливості виконати зобовязання повинен був передати їй у власність придбану ним за вказані кошти нерухомість.

ОСОБА_2 в судовому засіданні також пояснив, що спірну квартиру придбав за кошти його сестри, при цьому позивачка ніякої участі у придбанні вказаного майна та подальшому будівництві не брала, а тому спірна квартира є його особистою власністю. Вказував також на те, що він матеріально допомагає ОСОБА_1, оскільки з нею разом проживає їх спільний син та щомісяця надає їй грошові кошти в розмірі не меншому ніж 3000 грн. За час шлюбу він з позивачкою спільного бюджету не вів, вона самостійно могла брати його гроші у разі необхідності. Крім того, він в добровільному порядку компенсував позивачу вартість її частки у спільному майні, надавши грошові кошти в розмірі 12 тис. доларів. Просив в задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

Представники відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним та недоведеним.

Відповідач ОСОБА_5 та треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, хоча повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили та не направили відповідного мотивованого клопотання про відкладення розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому, положеннями ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, згідно з вимогами ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 21 червня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, під час якого у них народився син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про одруження та про народження (а/с 6).

В подальшому, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 25 листопада 2015 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 36- 37 Том 2).

Також судом встановлено, що у період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 14 квітня 2010 року №1658, №1662 та №1660, які як убачається зі змісту договорів були укладені з письмової згоди ОСОБА_1 як дружини відповідача, відповідач ОСОБА_2 спільно з третіми особами ОСОБА_4, ОСОБА_3 набув у спільну сумісну власність земельні ділянки площею 0,0400 га за адресою м. Чернівці, вул. Обнорського,16, кадастровий номер :36:002:0143, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, земельну ділянку площею 0,0240 га кадастровий номер :36:002:0140 за адресою м. Чернівці, вул. Обнорського, 14А, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування кафе (1.11.6 іншої комерційної діяльності), а також земельну ділянку площею 0, 0121 га за адресою м. Чернівці, вул. Обнорського, 16, кадастровий номер :36:002:0117, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що підтверджується копіями відповідних договорів (а.с. 7-9).

В подальшому, після зміни цільового призначення вказаних земельних ділянок, на підставі рішення Чернівецької міської ради від 11 жовтня 2010 року №1443 , земельна ділянка, розташована за адресою: м. Чернівці, вул. Обнорського, 14 А площею 0,0761 га передана у власність відповідача ОСОБА_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, співвласниками якої також є ОСОБА_4 та ОСОБА_3, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 637086 від 21 грудня 2010 року (а.с. 10).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору про визначення часток земельної ділянки, що є спільною сумісною власністю від 23 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, сторони в добровільному порядку та у звязку із тим, що земельна ділянка, розташована за адресою: м. Чернівці, вул. Обнорського, 14 А, площею 0,0761 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належить їм на праві спільної сумісної власності на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 637086, виданого 21 грудня 2010 року Чернівецькою міською радою на підставі рішення № 1443 58 сесії скликання ЧМР від 14 жовтня 2010 року, але частки кожного із них у спільній власності не вказані, згідно ст. 372 ЦК України та керуючись тим, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, визначили належність кожному із них як співвласникам, частку в розмірі по 1/3 частці земельної ділянки за кожним, що підтверджується копією відповідного договору, яка наявна в матеріалах справи.

Також судом встановлено, що на вищевказаній земельній ділянці, розташованій за адресою: м. Чернівці, вул. Обнорського, 14 А, площею 0,0761 га, у період шлюбу, сторонами та третіми особами було збудовано триквартирний будинок, на квартира № 3 в якому за ОСОБА_2 визнано право власності на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 липня 2011 року, яке набрало законної сили.

Зокрема, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 липня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, судом визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_4 А в м. Чернівці, загальною площею 135,9 кв.м., житловою 62,3 кв.м., а також визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на місця загального користування площею 164,5 кв.м. в будинку літ. А по вул. Обнорського, 14 А в м. Чернівці та на криницю І, огорожу №1 за вказаною адресою (а.с.132 - 133 Том 1). Дане судове рішення набрало законної сили.

Крім того, як убачається з обставин, встановлених вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок №1658, 1660,1662 належить на праві спільної сумісної власності земельна ділянка по вул. Обнорського, 14 А в м. Чернівці та рішенням 56 сесії 5 скликання Чернівецької міської ради від 26.08.2010 року позивачам надано умови і обмеження забудови вказаної земельної ділянки. Не отримавши дозволу на виконання будівельних робіт, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 здійснили самочинне будівництво житлового будинку літ. «А».

Так, згідно з ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

При цьому, можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Крім того, згідно ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності.

За таких обставин, судом достовірно встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач, у період шлюбу, а саме на підставі рішення суду у 2011 році, набув у власність квартиру №3 в будинку №14 А по вул. Обнорського в м. Чернівці й відповідно його право власності на вказану квартиру зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 25 лютого 2013 року, що також підтверджується копією відповідного витягу (а.с.281, том 1).

Зокрема, позивач ОСОБА_1, звертаючись до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що як спірна частка земельної ділянки, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2, так і квартира, були набуті у період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя й відповідно, оскілки відповідач ОСОБА_2 не визнає за нею права власності на ? частку в квартирі та 1/6 частку в земельній ділянці, просила визнати за нею таке право в судовому порядку.

Так, статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним, як визначено ст. 321 ЦК України. Право спільної власності виникає з підстав не заборонених законом, зокрема ч.3 ст.355 ЦК України.

При цьому, ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, ч. 2 ст. 60 СК України передбачає презумпцію спільності прав на майно набуте за час перебування в шлюбі, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При таких обставинах, у відповідності до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Також слід зазначити, що згідно норм чинного законодавства, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею ст. 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, відповідно до ст. 72 СК України частки майна дружини та чоловіка, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно роз'яснень наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття, до такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 1 липня 2015 року №6-612цс15.

При цьому, ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, з аналізу вищенаведеного убачається, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Зокрема, відповідач ОСОБА_2, не оспорюючи факт придбання земельної ділянки та будівництво будинку та отримання у власність на підставі рішення суду квартири № 3 у вказаному будинку, розташованому за адресою: м. Чернівці, вул. А. Обнорського, 14 А, саме у період перебування в зареєстрованому із позивачем шлюбу, факт належності спірної частки земельної ділянки та квартири до спільної сумісної власності подружжя не визнав, вказуючи на те, що земельні ділянки придбавалися ним та здійснювалося будівництво квартири не за спільні кошти подружжя та не в інтересах сімї, а за кошти, отримані згідно розписки у ОСОБА_6 та саме в комерційних цілях, зокрема з метою подальшого їх відчуження та отримання доходу, який мав бути поділений між ним та сестрою. Разом з тим, оскільки позику він сестрі так і не повернув, між ним та ОСОБА_6 було досягнуто домовленість щодо передачі їй у власність в рахунок погашення боргу спірної квартири та земельної ділянки, що в подальшому і було здійснено.

Крім того, в судовому засіданні сторони доводили джерела походження грошових коштів, які були витрачені, зокрема на придбання квартири по вул. Обнорського, 14 А, а саме позивачем надавались копії довідок про рух коштів на банківських рахунках, а також копія боргової розписки, відповідно до якої ОСОБА_2 позичив гроші у ОСОБА_6 для придбання нерухомості, проте матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що відповідачем ОСОБА_2 була придбана будь-яка нерухомість по вул. Обнорського, 14, окрім вказаних вище земельних ділянок, натомість вищевказаним рішенням суду встановлено, що відповідач та треті особи самовільно збудували житловий будинок за вказаною адресою, а не реконструювали чи перебудували вже існуючий.

При цьому, як убачається з наданої відповідачем ОСОБА_2 на підтвердження своїх доводів щодо належності спірного майна йому як особистої власності, оскільки воно було придбано за кошти, отримані у боргу від ОСОБА_6, розписки від 7 квітня 2010 року, оригінал якої був оглянутий в ході розгляду справи, ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_6 у борг грошові кошти в розмірі 15 000 Євро на придбання нерухомості та зобовязується повернути протягом трьох місяців від дня першої вимоги, але не раніше 1 січня 2015 року; в разі неможливості повернути кошти, зобовязується передати ОСОБА_6 придбану нерухомість (а.с. 78, том 2), а надані ОСОБА_6 копії закордонного паспорту підтверджують факт її перебування у період складання даної розписки в м. Чернівці, як і надані банківські виписки (а.с. 92-96, том 2) можливість надання грошових коштів та доказів на спростування вказаного позивачем не надано.

Разом з тим, оцінюючи дану розписку як доказ того, що дані кошти були отримані відповідачем не в інтересах сімї та були використані не на її потреби, а тому придбане за рахунок даних коштів майно є його особистою власністю, то суд зазначає наступне.

Так, згідно ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші та інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Таким чином, розписка є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику.

Такі ж по суті висновки містяться й у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року.

При цьому, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти ОСОБА_2 за даною розпискою не отримувалися, а надані виписки з депозитних банківських рахунків не спростовують факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів за даною розпискою.

Разом з тим ураховуючи те, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та придбане за їх рахунок майно, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позичених коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники й відповідно відносини щодо боргів подружжя, які виникли у період їх шлюбу за змістом ч. 4 ст. 65 СК України не звільняють другого з подружжя від участі у їх виконанні, однак відповідач заперечував факт того, що ці кошти він витратив саме в інтересах саме сімї та доказів на підтвердження протилежного суду не надав, як і доказів того, що погашення боргового зобовязання перед ОСОБА_6 відбувалось за його власні кошти, підстави стверджувати про те, що кошти за розпискою отримані саме в інтересах сімї відсутні.

Крім того, відповідачем в розумінні положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка та квартира були придбані та збудовані за кошти, що належали ОСОБА_2 особисто, а також доказів щодо належності вказаного майна на праві приватної власності лише відповідачу згідно договору, що обумовлено ч. 3 ст. 368 ЦК України та доказів існування між ним та ОСОБА_6 будь-якого договору щодо спільної діяльності за наслідком якої у неї б виникало право на набуття у власність спірної квартири тощо, а надана розписка свідчать лише про існування відносин, які виникають з договору позики, а тому суд приходить до висновку, що спірна квартира та 1/3 частка спірної земельної ділянки є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

До того ж відповідачем ОСОБА_2 не надано суду й доказів на підтвердження здійснення погашення суми боргу за договором позики, який би був спільним разом із позивачем, у разі отримання коштів в інтересах сімї, щоб давало йому право на врахування внесених у рахунок виконання спільного боргу як одним із подружжя особистих коштів при поділі майна та визначені розміру компенсації за належну одному з подружжя частку в ньому. Крім того, як встановлено судом та підтверджено поясненнями ОСОБА_2, наданими в ході розгляду даної справи, суму боргу ОСОБА_6 він не повернув, що також не заперечувалося й ОСОБА_6

Не підтверджено належними і допустимими доказами й те, що спірна квартира була способом забезпечення виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань за вказаною вище борговою розпискою.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Таким чином, встановивши, що як спірна 1/3 частка земельної ділянки, так і спірна квартира, набуті відповідачем у власність під час шлюбу сторін, а тому право на вказане спірне нерухоме майно у рівних частках набули, як відповідач так і позивач, а надані сторонами правовстановлюючі документи не містять в собі умов придбання за рахунок майна, що є особистою приватною власністю дружини або чоловіка, й відповідно судом не встановлено інших обставин, передбачених ст. 57 СК України, на яких наполягав відповідач ОСОБА_2 й відповідно відповідачем ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів, які спростовували б презумпцію спільності майна та доводили існування обставин, передбачених ст. 57 СК України, а тому позов ОСОБА_1 в частині визнання спірного майна спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на ? частку квартири та 1/6 частини земельної ділянки як частку у спільному майні подружжя є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

При цьому, наявність у відповідача боргових зобов`язань, які виникли у період шлюбу з позивачем, на правовий режим спірної квартири та ділянки, як спільного майна подружжя не впливає.

Також судом встановлено, що 19 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого ОСОБА_2 продав спірну квартиру № 3, розташовану у будинку № 14 А по вул. Обнорського в м. Чернівці, загальною площею 135,9 кв.м., житловою 62,3 кв.м своїй матері ОСОБА_5 (а.с. 247-248, том 1).

Зокрема, як убачається зі змісту договору та нотаріально посвідченої заяви, відповідач ОСОБА_2 під час укладення вказаного договору, зокрема у п. 6 договору зазначив, що на момент укладення договору прав у третіх осіб на неї не має, а у п. 9 ствердив, що нерухоме майна, яке є предметом договору, не перебуває у спільній сумісній власності подружжя та є його особистою приватною власністю, оскільки на момент її придбання у зареєстрованому шлюбі не перебував та не проживав однією сімєю з особою протилежної статі без реєстрації шлюбу. Крім того, у нотаріально посвідченій заяві від 19 грудня 2014 року відповідач ОСОБА_2 зазначив, що момент придбання вказаної квартири він у зареєстрованому шлюбі не перебував та не проживав однією сімєю з особою протилежної статті без реєстрації шлюбу (а.с. 247, 248).

Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідченого нотаріально та зареєстрованого в реєстрі за № 7823, відповідач ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_5 купила належну ОСОБА_2 1/3 ідеальну частку земельної ділянки, площею 0,0761 га, що розташована у м. Чернівці, по вул. А. Обнорського, 14-А, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується копією відповідного договору.

Як убачається зі змісту вказаного договору, відповідач ОСОБА_2 під час його укладення, зокрема у п. 9 також засвідчив, що частина земельної ділянки, яка відчужується , не перебуває у спільній сумісній власності подружжя та є його особистою приватною власністю, оскілки була ним приватизована та на момент її придбання в зареєстрованому шлюбі він не перебував, а також не проживав однією сімєю з особою протилежної статі без реєстрації шлюбу.

Разом з тим, як було встановлено судом, на момент укладення як договору купівлі-продажу спірної квартири, так і 1/3 частки спірної земельної ділянки, відповідач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1, який був розірваний рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 25 листопада 2015 року (а.с. 36 37, том 2), а тому такі відомості не відповідають дійсності.

Також судом встановлено, що в подальшому, а саме 10 січня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_6 спірну квартиру в обмін на зобовязання ОСОБА_6 забезпечувати її утриманням (доглядом) довічно (а.с. 264), а також за договором довічного утримання від 10 січня 2015 року ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_6 і спірну частку земельної ділянки, що також підтверджено наявними у матеріалах справи письмовими доказами та не заперечується сторонами й відповідно право власності ОСОБА_6 як на 1/3 частку земельної ділянки, так і спірну квартиру було зареєстровано у визначеному законом порядку.

Зокрема, звертаючись до суду із вимогою про визнання вказаних договорів купівлі-продажу недійсними, позивач ОСОБА_1, посилаючись на те, що їй на праві спільної сумісної власності належить ? частина спірної квартири та 1/6 частка спірної земельної ділянки як спільне майно подружжя й відповідно дане нерухоме майно було відчужено відповідачем ОСОБА_2 без її відома та письмової нотаріально посвідченої згоди, як того вимагає ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України, що порушує її право власності на належну у спірному майні частку, просила на підставі вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України визнати дані договори купівлі-продажу недійсними, а також ураховуючи те, що належне їй на праві власності нерухоме майно вибуло з її власності без її відома та волі, просила витребувати належну їй ? частку квартири та 1/6 частку земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_6

Так, відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 369 ЦК України визначено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Крім того, згідно вимог ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

При цьому, п. 6 ст. 3 ЦК України визначено, що до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Таким чином, з аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України №6-19121цс15 від 27.01.2016 року, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Зокрема, згідно даного правового висновку, Верховний Суд України дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Як було вже встановлено судом, 19 грудня 2014 року, а також 26 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договори купівлі-продажу спірної квартири та 1/3 частки спірної земельної ділянки, на підставі яких ОСОБА_2 продав спірну квартиру та 1/3 частку земельної ділянки своїй матері ОСОБА_5 та під час укладення вказаних договорів засвідчив факт того, що як на момент придбання вказаного нерухомого майна, так і на день його відчуження, він у зареєстрованому шлюбі не перебував та не перебуває, а також не проживав та не проживає однією сімєю з особою протилежної статті без реєстрації шлюбу, проте такі відомості не відповідають дійсності, що було встановлено у судовому засіданні (а.с. 247- 248).

В подальшому 10 січня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено два договори довічного утримання, за умовами яких ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_6 спірну квартиру та 1/3 частку спірної земельної ділянки в обмін на зобовязання ОСОБА_6 забезпечувати її утриманням (доглядом) довічно (а.с. 264).

При цьому, як встановлено судом, оспорювані договори купівлі-продажу були укладені між ОСОБА_2 та його матірю, яка була обізнана про те, що продавець перебуває у шлюбі із позивачкою, при цьому дозволу на відчуження спірної квартири позивач не давала та ОСОБА_2 були повідомлені не правдиві відомості нотаріусу щодо відсутності прав третіх осіб, зокрема його дружини, на відчужуване нерухоме майно.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав передбачених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України для визнання договорів купівлі-продажу квартири від 19 грудня 2014 року та договору купівлі-продажу 1/3 частки земельної ділянки від 26 грудня 2014 року недійсними, оскільки при їх укладенні були порушенні вимоги ЦК України в тій частині, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, однак згоди позивача як власника ? частки квартири та власника саме 1/6 частки земельної ділянки як спільного майна подружжя отримано не було.

Крім того, як убачається з розяснень, які містяться в п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У своїх письмових запереченнях ОСОБА_2, а також наданих суду поясненнях стверджував, що позивачу було відомо про відчуження ним квартири, оскільки кошти від реалізації вказаного майна витрачались в інтересах їх спільного сина, а коли отриманні кошти скінчились, позивач звернулась до нього з позовом про стягнення аліментів, а також ним було сплачено позивачу 12 тис. доларів у рахунок компенсації вартості належної їй частки у спільному майні.

Разом з тим, відповідачем в розумінні положень ст.ст. 10,60 ЦПК України на підтвердження вказаних доводів не надано суду жодного належного і допустимого доказу, а згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Щодо вимог позивача про витребування належної їй частки у спірному майні, то суд зазначає наступне.

Так, згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння

При цьому, відповідно до розяснень, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Також слід зазначити, що згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Так, відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

В той же час покупець не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були у встановленому порядку визнані правомірними.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

При цьому, враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження.

Разом з тим, згідно частини 3 статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Крім того, добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

При цьому, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Так, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що належна їй на праві власності ? частка квартири та 1/6 частка земельної ділянки були відчужені усупереч її волі а відтак належне їй майно вибуло з її володіння поза її волею.

Як вже було встановлено судом, спірні договори купівлі-продажу квартири та 1/3 частки земельної ділянки були укладені без згоди позивача ОСОБА_1 як співвласника майна.

Таким чином, встановивши, що позивач ОСОБА_1 не мала наміру відчужувати належну їй на праві власності частку квартири та земельної ділянки, повноваженнями щодо їх відчуження ОСОБА_2 не наділяла й відповідно дії останнього не відповідали волі ОСОБА_1, а також те, що вона не схвалила в подальшому вчинені правочини, суд вважає, що належне їй на праві власності майно вибуло поза її волею, а тому ? частка спірної квартири та 1/6 частка спірної земельної ділянки підлягають витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь позивачки відповідно до статті 388 ЦК України.

При цьому, з метою захисту майнових прав позивача на належну їй частку у спірній квартирі, законом не вимагається визнання недійсними договорів довічного утримання, укладених після вчинення недійсного правочину.

Щодо вимог позивача про визнання за нею права спільної сумісної власності на місця загального користування в будинку №14А по вул. Обнорського в м. Чернівці, то вони є безпідставною, оскільки в судовому засіданні не встановлено порушення її права в цій частині.

Зокрема, з системного аналізу норм Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирних будинків» та рішення Конституційного у справі № 1-22/2011 від 09.11.2011 року вбачається, що допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибулі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Такі приміщення перебувають у спільній власності громадян, яким належить право власності на відповідні квартири у багатоквартирному будинку.

Таким чином, оскільки позивач є співвласником квартири №3 у багатоквартирному будинку №14 А по вул. Обнорського в м. Чернівці, їй спільно з іншими співвласниками належать допоміжні приміщення у вказаному будинку.

Крім того, вимога позивача про визнання права спільної сумісної власності на допоміжні приміщення у вказаному будинку разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 фактично предявлена до осіб, які не наділені процесуальним статусом відповідача у даній справі.

Також ураховуючи те, що згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь, якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому на користь позивачки підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках з кожного документально підтверджений та сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 4141,20 грн.

На підставі вище викладеного та керуючись ст. ст. 57- 65, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 328, 331, 368, 369, 372 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 58, 60, 61, 80, 88, 212-215, 218, 224, 294 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири №3 в будинку №14 А по вул. А. Обнорського в м. Чернівці від 19.12.2014 року серії та номер НОМЕР_1 655919, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_7

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? ідеальну частку квартири №3, загальною площею 135,9 кв.м., житловою площею 62,3 кв.м. в будинку №14 А по вул. А. Обнорського в м. Чернівці.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу серії НАК №655984 від 26 грудня 2014 року 1/6 частки земельної ділянки №14 по вул. А. Обнорського в м. Чернівці, кадастровий номер :36:002:0208, цільового призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_7

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку земельної ділянки №14А по вул. А. Обнорського в м. Чернівці, цільового призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :36:002:0208, площею 0,0761 га.

Витребувати у ОСОБА_6 у власність ОСОБА_1 ? ідеальну частку квартири №3, загальною площею 135,9 кв.м., житловою площею 62,3 кв.м. в будинку №14 А по вул. А. Обнорського в м. Чернівці та 1/6 частку земельної ділянки по вул. Обнорського, 14А в м. Чернівці, :36:002:0208, цільового призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0761 га.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_5 в рівних частках з кожного судовий збір у розмірі 4141,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м.Чернівці протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало