У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 червня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Дьоміна О.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 8 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання незаконним набуття права власності на приміщення, скасування свідоцтва про право власності та виселення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання незаконним набуття права власності на приміщення, скасування свідоцтва про право власності та виселення.

Рішенням Рівненського міського суду від 12 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 8 квітня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, вірно виходив із наступного.

Позивачу належать на праві приватної власності квартири №1 та № 2 по

вул. Гребінки, 7 в м. Рівне на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня

2000 року та договору купівлі-продажу від 24 червня 2000 року відповідно.

Квартира АДРЕСА_1. в м. Рівне в рівних долях належить на праві приватної власності сім'ї ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 18 лютого 2013 року. В цій квартирі відповідач ОСОБА_3 та члени його сім'ї проживали з грудня 1988 року та були зареєстровані з 1999 року. Рішення про визнання цієї квартири аварійною міськвиконком не ухвалювалось.

Так, суди вірно виходили із того, що житлові правовідносини, які виникли між сім'єю ОСОБА_3 та виконкомом, існували до придбання ОСОБА_2 двох квартир в багатоквартирному будинку, влаштовували обидві сторони та прийняті в зв'язку з цим рішення ними не оскаржувались, а тому наслідки цих правовідносин є обов'язковими і для ОСОБА_2 незалежно від ревізування ним тих порушень, які на його думку, були допущені сторонами при їх оформленні.

Суди вірно вважали, що права позивача ОСОБА_2, як власника двох зазначених квартир у багатоквартирному будинку, будь-яким чином відповідачами і прийнятим рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради № 147 від

16 листопада 1998 року порушені не могли бути, оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення, право власності на ці квартири у нього ще не існувало, а доказів в справі, що попередні власники про такі порушення заявляли, в справі відсутні. Так, захищаючи свої інтереси, ОСОБА_2 всупереч вимог ст. 47 Конституції України та ч. 4 ст. 9 і ст. 109 ЖК України, фактично не враховував інтересів інших осіб, намагаючись позбавити їх житла (права власності) та виселити за відсутності на те законних підстав.

Крім того, посилання позивача на порушення оскаржуваними рішенням та наказом його прав власності на придбані вищезазначені квартири у зв'язку з неможливістю проживання в них через загрозу для життя та здоров'я та необхідності проведення ремонтних робіт, судом першої та апеляційної інстанцій відповідно до ст.ст. 391, 1163 ЦК України обґрунтовано відхилено з мотивів обрання позивачем способу захисту права власності, що не відповідає змісту порушеного права.

Доводи, на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі, висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина 1 статті 335 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Зі змісту рішення Рівненського міського суду Рівненської області від

12 лютого 2016 року та ухвали апеляційного суду Рівненської області від 8 квітня 2016 рокуі доданих матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання незаконним набуття права власності на приміщення, скасування свідоцтва про право власності та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 8 квітня 2016 року.

Копію цієї ухвали та додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ О.О.Дьоміна