АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 638/4937/15-ц Головуючий І інстанції: Аркатова К.В.
Провадження № 22-ц-/790/682/16 Доповідач: Івах А.П.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Пономаренко Ю.А., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі - Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, надання доступу до користування картковими рахункам,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості та надання доступу до користування картковими рахунками.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 13 жовтня 2011 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» були укладені договори банківського рахунку.

Згідно з укладеними договорами на його ім'я відкриті карткові рахунки та для надання можливості користування ними емітовані картки з наступними номерами: НОМЕР_1 («карта Моряка»), НОМЕР_2 (Gold).

Протягом більше, ніж півроку банк відмовляє йому у доступі до вільного користування та розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на рахунках, в результаті чого у ПАТ КБ «ПриватБанк» перед ним утворилась прострочена заборгованість у розмірі 12 176,51 доларів США.

Через обставини тимчасової окупації Автономної Республіки Крим він змушений покинути своє постійне місце проживання і переселитися на материкову частину України.

Починаючи з 27 березня 2014 року зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_1, що підтверджується відмітками у паспорті.

При перевірці ним рахунку за допомогою сервісу Інтернет-банкінгу (Приват24) станом на 27.07.2014 року на карті PRPMS MASS PRIVAT за номером НОМЕР_1 знаходилися особисті кошти у розмірі 12 012, 80 доларів США. На карті PKPVG GOLD CREDIT CARD за номером НОМЕР_2 знаходилися особисті кошти у розмірі 163,71 долари США.

Вказані суми станом на 27.07.2014 року були доступні до зняття.

Проте, станом на 19.08.2014 року з невідомих причин доступ до вищевказаних карток заблокований, і, відповідно, він не має можливості розпоряджатися власними грошовими коштами.

Оскільки він неодноразово телефонував на гарячу лінію банку, проте, його звернення залишилися поза увагою, тому 12 грудня 2014 року він надіслав на адресу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимогу надати пояснення щодо ситуації, яка склалася, та розблокувати доступ до вищевказаних карток.

19 січня 2015 року ним надіслано на адресу відповідача повторну вимогу про сплату грошових коштів та надання доступу до користування картковими рахунками.

Окрім того, він вимагав у відповідача надати виписки про рух грошових коштів за картковими рахунками.

У якості відповіді отримав від відповідача листи: вих. № 20.1.0.0.0/7-20141213/870 від 23.12.2014 р., вих. № 20.1.0.0.0/7-20141217/2872 від 24.12.2014 р., вих. № 20.1.0.0.0/7-20150121/2747 від 28.01.2015 р. Якщо в перших двох листах ще містяться якісь спроби банку пояснити причини ситуації, то в листі від 28 січня 2015 року взагалі містяться виключно вибачення та посилання на складнощі з обслуговування депозитів і рахунків, відкритих в кримських відділеннях відповідача. Жодних шляхів вирішення проблеми, що склалася, відповідач не пропонує. Виписки про рух грошових коштів, надання яких він вимагав, відповідачем так і не були надані, доступ до вищевказаних карток відновлено не було.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму простроченої заборгованості, а саме: грошові кошти, що обліковуються на картці PRPMS MASS PRIVAT («карта Моряка») за номером НОМЕР_1 у розмірі 12 012, 80 доларів США, за офіційним курсом НБУ еквівалентно 282 420, 93 грн. (двісті вісімдесят дві тисячі чотириста двадцять гривень дев'яносто три копійки), а також грошові кошти, що обліковуються на картці PKPVG GOLD CREDIT CARD за номером НОМЕР_2 у розмірі 163,71 долари США, за офіційним курсом НБУ еквівалентно 3 848, 82 грн. (три тисячі вісімсот сорок вісім гривень вісімдесят дві копійки).

Зобов'язано Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» надати ОСОБА_2 доступ до карток позивача PRPMS MASS PRIVAT («карта Моряка») за номером НОМЕР_1 та картки PKPVG GOLD CREDIT CARD за номером НОМЕР_2, у тому числі за допомогою системи Інтернет-банкінгу (Приват24).

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2015 року рішення від 20 серпня 2015 року доповнено, стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2862,70 грн..

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій порушує питання про скасування рішення та ухвалення нового, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з'ясування дійсних обставин справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

За вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухваленні рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як передбачається вимогами ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Наявні матеріали справи свідчать, що предметом спору є договори банківського рахунку, на підставі яких на ім'я позивача відкриті карткові рахунки для надання можливості користування ними емітовані картки з наступними номерами: НОМЕР_1 («карта Моряка»), НОМЕР_2 (Gold).

На обґрунтування доводів своїх позовних вимог позивачем надано лише витяг, отриманий останнім при перевірці рахунку за допомогою сервісу Інтернет-банкінгу (Приват 24), за даними якого станом на 27 липня 2014 року на карті PRPMS MASS PRIVAT за НОМЕР_1 з знаходилися особисті кошти у розмірі 12012, 80 доларів США. На карті PKPVG GOLD CREDIT CARD за номером НОМЕР_2 знаходилися особисті кошти у розмірі 163,71 долари США. Вказані суми станом на 27.07.2014 року були доступні до зняття.

Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або інший дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Статтею 1 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст.633 цього Кодексу).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті договору банківського вкладу.

З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу, - банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст.1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

За змістом ст.1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за №1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п.1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п.1.9. Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п.1.10. Інструкції).

Пункт 10.1. Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Представник позивача ОСОБА_3, яка діє від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 12 січня 2015 року (а.с.70), на підтвердження вимог позивача надала лише витяг Інтернет-банкінгу (Приват) (а.с.64), який вважати належним та допустимим, у відповідності до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України, не можна.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції не прийняв до уваги та не надав належної оцінки тому факту, що у відповідності до положень ч. І ст. З Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

На виконання вищевказаного Закону та ряду інших законів і нормативно-правових актів Правління Національного банку України, а також з метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 06.05.2014 року № 260 "Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя" (Постанова НБУ № 260).

Згідно з п.5 Постанови НБУ № 260, банки, у тому числі ПАТ КБ ПриватБанк", зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Рішенням Центрального банку Російської Федерації (Банк Росії) № РН-ЗЗ/І від21 квітня 2014 року, також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального призначення Севастополя - ПАТ КБ "ПриватБанк". За законодавством України чинність окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів РосійськоїФедерації не визнається, та вони не підлягають виконанню. В той же час, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ КБ «ПриватБанк" унеможливлювало діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк".

Таким чином, відокремлений підрозділ ПАТ КБ "ПриватБанк" на території РК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя.

Окупаційна влада ще з травня 2014 року фактично здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ "ПриватБанк", шо використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - Філії "Кримське РУ АТ КБ "ПриватБанк". а саме: приміщень банку, банкоматів, терміналів, банкоматів, транспортних засобів та інш. У зв'язку з цим відповідач не мав доступу до свого майна, що визначене для діяльності банківської установи на території АРК, не мав доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки. Були арештовані також права за зобов'язаннями банку, у тому числі і права вимоги, і борги за всіма зобов'язаннями. Крім того, відповідно до Постанов ДР Республіки Крим № 2085-6/14 від 30 квітня 2014 року, № 2474-6/14 від 03.09.2014 року, до майна, яке підлягає націоналізації, та обліковується як власність Республіки Крим, віднесено також майно ПАТ КБ «ПриватБанк", що знаходиться на території АРК та міста Севастополя. З цих причин відповідач також не мав можливості здійснювати банківську діяльність на окупованій території. У засобах масової інформації неодноразово оприлюднювалася офіційна - інформація, що майно ПАТ КБ "ПриватБанк", яке знаходиться на території Криму, буде націоналізоване, а за рахунок цих коштів здійснюватиметься розрахунок з вкладниками відповідача).

На виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка зобов'язує суд сприяти всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, судовою колегією представнику позивача було запропоновано надати оригінали договорів карток від 13 жовтня 2013 року - як належні докази, однак ОСОБА_5, яка представляє інтереси позивача, вважала за достатнє наявної у справі переписки між ОСОБА_2 та відповідачем, а також витягу, отриманого за допомогою сервісу Інтернет-Банкінгу (а.с.64).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених позивачем у суді першої інстанції, оцінивши належність та допустимість наявних у справі доказів у їх сукупності, судова колегія доходить висновку про недоведеність позовних вимог, висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи.

Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, виходячи із положень ст. 309 ЦПК України, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись ст.. ст.. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2015 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -