Провадження № 22-ц/779/1134/2016
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Горблянського Я.Д., Ковалюка Я.Ю.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: апелянта та його представника ОСОБА_2., третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3, про втрату права користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

В грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 про втрату права користування житловим приміщенням, який мотивував тим, що сторони є співвласниками квартири № АДРЕСА_1. Відповідач зареєстрований в квартирі, однак не проживає там уже понад 10 років у зв'язку з виїздом за кордон на навчання, а в подальшому на роботу. Позивач змушений оплачувати комунальні послуги за відповідача, не може оформити субсидію на квартиру. Просив суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясуванням всіх обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказав, що подаючи позов про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, переслідував виключно мету його зняття з паспортної реєстрації. Жодних обмежень прав власника в даному випадку не відбувається, оскільки своє право на реєстрацію відповідач може зреалізувати в будь-який момент при повернені на проживання у свою квартиру.

На думку апелянта, якщо особа є власником квартири (будинку), то зняття з реєстрації місця проживання в ній не означає припинення права власності на таке помешкання або обмеження будь-яких його прав, як власника, на володіння, користування чи розпорядження таким помешканням.

Не погоджується також з висновком суду про відмову в задоволенні позову з одночасним визнанням того, що відповідач понад десять років не живе в квартирі, не користується нею, не несе ніякої участі в її утриманні, що в значній мірі порушує права позивача, як власника майна.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вислухавши апелянта та його представника, третю особу, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27 листопада 1998 року, квартира № АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_3 - дружині та ОСОБА_5 - сину в рівних долях. (а.с.7).

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в квартирі № АДРЕСА_1, що підтверджується відомостями, наявними у будинковій книзі на цю квартиру (а.с.9-10) та довідкою Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області. (а.с.23).

Відповідач ОСОБА_3 не проживає у квартирі за місцем своєї реєстрації понад десять років.

Позивач вказує, що реєстрація у квартирі відповідача істотно порушує права інших співвласників квартири (ОСОБА_4 та ОСОБА_5.). Зокрема, витрати по утриманню квартири несуть тільки останні. Це стосується як здійснення поточного ремонту із розрахунку на кількість зареєстрованих у квартирі осіб, так і оплати комунальних послуг (централізованого опалення житла). Також реєстрація відповідача у квартирі створює труднощі позивачу по оформленню субсидій.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач є не лише членом сім'ї власника, а також є співвласником квартири, і той факт що відповідач не проживає у квартирі понад десять років, не є підставою для позбавлення співвласника квартири права користування нею.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд повно та всебічно дослідив обставини справи та ухвалив рішення з дотриманням норм процесуального права, застосувавши ті норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За приписами ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Тобто поняття «сім'я» передбачає одночасне існування усіх зазначених трьох елементів: спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов'язків.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач є повнолітньою особою, не проживає спільно з батьками (позивачем та третьою особою), не пов'язаний з ними спільним побутом. Крім того, позивач та третя особа надали пояснення у судовому засіданні про те, що відповідач має дружину та проживає у іншому місці. Враховуючи дані обставини, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не є членом сім'ї позивача, а має лише родинну спорідненість з позивачем як батько та син.

Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу України про право власності.

Позовні вимоги стосуються визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке йому належить на праві спільної власності, тобто обмеження його у здійсненні права власності шляхом позбавлення права користування належним йому житлом.

Обраний позивачем спосіб захисту права суперечить положенням Загальної декларації прав людини (1948), стаття 17 якої проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини, та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950), оскільки статтею 1 Протоколу N 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, положенням ст.ст. 41, 47 Конституції України та ст.ст. 317, 319 та 321 Цивільного кодексу України, тому суд правильно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід відхилити і залишити судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: І.О. Максюта

Я.Д. Горблянський

Я.Ю. Ковалюк