Номер провадження: 22-ц/785/2910/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Станкевича В.А.

суддів Ступакова О.А.

ОСОБА_2

при секретарі Желєзнові В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права на спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2016 року, -

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та просив визнати квартиру АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5, який помер 14 березня 2014 року, та ОСОБА_4, та визнати право позивача на спадкування 1/4 частки зазначеної квартири.

ОСОБА_3 обґрунтовував позовні вимоги тим, що його батько ОСОБА_5 та відповідачка з 31 березня 1977 року знаходились у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу вони мешкали в квартирі № 14 по Французькому бульварі, 15 в м. Одесі, яка належала батьку на праві приватної власності, а також ними була придбана квартира АДРЕСА_1, право приватної власності на яку було оформлено на ОСОБА_4

ОСОБА_5 помер 14 березня 2014 року, та після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири № 14 по Французькому бульварі, 15 в м. Одесі. Так як вказана квартира була спільним майном подружжя, 07 квітня 2015 року та 21 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я позивача та ОСОБА_4, згідно яких вищевказана квартира їм належить в рівних частках. Однак, до спадкової маси не ввійшла квартира АДРЕСА_1, яка була придбана ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час шлюбу. Тому, позивач просив визнати вказану квартиру об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за ним право на спадкування 1/4 частки зазначеної квартири.

Позивач ОСОБА_3 та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_4 у судовому засіданні не визнала позовні вимоги ОСОБА_3, заперечувала проти їх задоволення, та зазначила, що квартира АДРЕСА_1 була придбана відповідачкою за кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2, що належала їй на праві приватної власності ще до укладення шлюбу з ОСОБА_5 Спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_4 Відповідачка зареєстрована за вищевказаною адресою, оплачує відповідні комунальні послуги на утримання квартири.

В свою чергу, а ні ОСОБА_5, а ні його син - ОСОБА_7 не приймали участі в оплаті за житлово-комунальні послуги та в утриманні вищевказаної квартири. Крім того, ОСОБА_5 ніколи не претендував на спірну квартиру, розуміючи, що вона є особистою власністю відповідачки. Тому, на думку представника відповідачки, вимоги ОСОБА_3 щодо визнання квартири АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя, є безпідставними.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права на спадкування відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_7 задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 березня 1977 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії I-ВД №379851.

Під час перебування в шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживали в квартирі № 14 по Французькому бульварі, 15 в м. Одесі, яка належала ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 19 липня 1993 року та свідоцтва про право на спадщину від 12 лютого 1997 року, виданого держаним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, зареєстрованого за №2-324.

14 березня 2014 року ОСОБА_5 помер (свідоцтво про смерть серії І-ЖД №374392) та після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири № 14 по Французькому бульварі, 15 в м. Одесі.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Дані норми викладені і у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування».

Суд першої інстанції у судовому засіданні оглянув нотаріальну справу № 5/2014, відкритої після смерті ОСОБА_9, з якої вбачається, що 22 липня 2014 року та 30 липня 2014 року з заявами про прийняття спадщини звернулась дружина померлого - ОСОБА_4 та його син - ОСОБА_3, які згідно ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом і це не заперечується сторонами.

07 квітня 2015 року та 21 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відповідно, згідно яких квартира № 14 по Французькому бульварі, 15 в м. Одесі їм належить в рівних частках по 1/2 частки кожному.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, як померла (спадкодавця), до інших осіб.

Відповідно до ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Також судом встановлено, ОСОБА_4 до шлюбу з ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 та мешкала в квартирі АДРЕСА_2. Після розірвання шлюбу відповідачка продовжувала проживати у вказаній квартирі разом з сином ОСОБА_11 та матір'ю ОСОБА_12

23 березня 1981 року від районного житлового управління виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів УРСР відповідачці надійшло розпорядження № 122, в якому їй було запропоновано відкрити особовий рахунок на займану площу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2, загальною площею 40, 3 кв. м., з правом укладення договору найму цієї житлової площі.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_4 приватизувала на своє ім'я вищевказану квартиру та отримала відповідне свідоцтво про право власності на житло № 4-6220, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 26 квітня 1994 року.

В подальшому, відповідачка реалізувала вказану квартиру згідно договору купівлі-продажу № 7360 від 24 травня 1995 року за 497 млн. 160 тис. крб.

08 червня 1995 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_13, ОСОБА_14 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, вартість якої становила 20 млн. крб.

На підставі даного договору купівлі-продажу Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_4 та записано в реєстрову книгу під № 783 стр. 51 кн. 124 пр. від 13 червня 1995 року.

На підставі наведеного суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що квартира АДРЕСА_1 була набута у власність ОСОБА_4 за її особисті кошти, отримані від реалізації квартири АДРЕСА_2, в якій вона проживала ще до шлюбу з ОСОБА_5

Крім того, судом доведено і це підтверджується матеріалами справи, що а ні позивач, а ні ОСОБА_5 не приймали участі в обслуговуванні вказаної квартири, не сплачували комунальні послуги і не робили жодного вкладу для покращення даного нерухомого майна, тобто дане майно за час шлюбу істотно не збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Представником відповідачки до суду були надані копії квитанцій, з яких вбачається, що оплату житлово-комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 здійснювала саме ОСОБА_4

У судовому засіданні також доведено, що за життя ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1., 15, кв. 14. Тому, згідно вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не мав права на приватизацію квартири, що належала ОСОБА_4 До того ж, ніяких суперечок з цього приводу в подружжя за життя ОСОБА_5 не виникало, будь-яких позовів з приводу визнання за ним права власності на Сегедській, 9 в м. Одесі не пред'являлось.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку доходу).

Відповідно до п. З ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю ужини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція висловлена і в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2641цс15 та 1 липня 2015 року № 6-612цс15.

При таких даних суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що твердження ОСОБА_3 про те, що спірна квартира являється об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_9, який помер 14 березня 2014 року, та ОСОБА_4, не знайшли свого підтвердження у суді і спростовуються матеріалами справи, а тому в зазначених позовних вимогах необхідно відмовити.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також не підлягають задоволенню і вимоги позивача про визнання за ним права на спадкування 1/4 частки спірної квартири, оскільки судом встановлено, що зазначена квартира є особистою власністю ОСОБА_4

Оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог то, підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача судових витрат не має.

На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги переконливими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2016 року по справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права на спадкування - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області В. А. Станкевич

ОСОБА_15

ОСОБА_2