Справа № 303/4668/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 жовтня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Панька В.Ф., суддів: Куштана Б.П., Мацунича М.В., при секретарі: Кухта М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, Мукачівської міської ради, ММКП «Закарпатекотранс», треті особи - орган опіки та піклування Мукачівської міської ради, приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Машіка О.М., про визнання недійсним та скасування наказу, свідоцтва про право власності, договору міни та договору дарування, витребування квартири шляхом виселення та вселення, визнання права користування квартирою, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним та скасування наказу, свідоцтва про право власності, договору міни та договору дарування. Просила ухвалити рішення, згідно якого визнати недійсним та касувати наказ № 2 Мукачівського міського комунального підприємства Закарпатекотранс від 20 квітня 2010 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 та свідоцтво про право власності на цю квартиру, видане ОСОБА_2 та скасувати його державну реєстрацію, визнати недійсним договір міни від 19 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 та посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу за реєстром 1598 та скасувати його державну реєстрацію права власності на це нерухоме майно.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 22 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2, та ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_2, Мукачівської міської ради, ММ КП « Закарпатекотранс», треті особи - орган опіки та піклування Мукачівської міської ради, приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Машіка О.М., про визнання недійсним та скасування наказу, свідоцтва про право власності, договору міни та договору дарування, витребування квартири шляхом виселення та вселення, визнання права користування квартирою відмовити.

Не погодившись з указаним рішенням ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3. та ОСОБА_4. подала апеляційну скаргу. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд правильно встановив порушення прав дітей при приватизації квартири, але заперечує проти того, що суд першої інстанції жодним чином не встановив порушення прав позивачки. Зазначає, що суд першої інстанції встановив, що позивачка про порушення свого права та права своїх дітей знала з моменту прийняття рішення про передачу спірної квартири у власність відповідачу ОСОБА_2, отже, перебіг строку позовної давності починається саме з цього моменту, проте, позивачка вважає, що суд не мав жодного доказу на підтвердження цього. Заперечує проти висновку суду першої інстанції про те, що позивачка разом із своїми дітьми не проживала у спірній квартирі з 03.09.2011 р. та виїхали до іншого постійного місця проживання. Суд першої інстанції взагалі не звернув уваги на підстави визнання договору міни недійсними, не застосував норми закону,які підлягали до застування до спірних правовідносин. Доводить про те, що ОСОБА_9 не набув на законних підставах права власності на цю квартиру, а відповідно не мав права і дарувати її.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на час приватизації квартири, дітям ОСОБА_2 - ОСОБА_3. та ОСОБА_4 виповнилося відповідно 9 та 13 років, вони були малолітніми, а не неповнолітніми, і положення ч.4 ст.261 ЦК України застосоване до спірних правовідносин бути не може. Судом також було встановлено, що позивач про порушення свого права та прав своїх дітей знала в квітні 2010 року, проте до суду звернулася з позовом у липня 2014 року, а тому пропустила строк позовної давності. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування свідоцтва про права власності на квартиру, на момент укладення договору міни діти в квартирі не проживали у зв'язку з вибуттям до іншого населеного пункту на постійне проживання, а тому доводи позивача про недійсність договору міни та про порушення прав позивача і її малолітніх дітей при його укладенні є необґрунтованими. Про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 11.07.2013 року позивач взагалі не вказує, а тільки заявляє вимогу про визнання його недійсним та скасування, оскільки така вимога фактично є похідною від попередніх вимог, які не підлягають до задоволення, жодних інших підстав для визнання цього договору недійсним немає, тому вона не може бути задоволена судом, аналогічно суд приходить до висновку, що похідними від попередніх є вимоги щодо витребування спірної квартири шляхом виселення відповідача, вселення в неї позивача з дітьми та визнання за ними права користування квартирою, а тому не підлягають задоволенню, як і позов в цілому.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що на момент приватизації, дітям позивача виповнилося відповідно 9 та 13 років. Як вбачається з довідки Мукачівської ЗОШ № 20, № 01-28/277 від 29.11.2013 року, ОСОБА_2 з 2007 по 2011 рік навчався в школі та проживав в квартирі АДРЕСА_1. Також відповідно до довідки Мукачівської ЗОШ № 20 № 01-28/276 від 29.11.2013 року, ОСОБА_2 з 2004 по 2010 рік також навчалася в школі та проживала в квартирі АДРЕСА_1. Крім того, відповідно до довідки Мукачівського ліцею № 110 від 29.11.2013 року, ОСОБА_2, 1997 р.н., навчалася в ліцеї 3 2010 по 2011 рік та за період навчання проживала в квартирі АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції прийшов до висновку з яким погоджується колегія суддів апеляційного суду Закарпатської області, що діти з народження проживали в спірній квартирі, а відтак набули прав і обов'язків, як члени сім'ї наймача, постійно, в тому числі і на час приватизації, проживали в квартирі АДРЕСА_1 з батьками, таким чином при здійснення приватизації спірної квартири були порушені вимоги законодавства України та права дітей щодо приватизації, у зв'язку з чим діти були позбавлені права на участь в приватизації спірної квартири, що позбавило їх можливості мати частку праві власності на квартиру.

Враховуючи наведене судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що на момент приватизації квартири по АДРЕСА_1 єдиною зареєстрованою особою в квартирі був відповідач ОСОБА_2, який скориставшись своїм право в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» звернувся про приватизацію квартири.

Поряд з цим слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону, право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

Згідно з ч. 5 ст. 5 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно проживають у квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Також як передбачено ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Статтею 65-1 ЖК України передбачено, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Таким чином, аналіз зазначених вище норм законодавства вказує на те, що право особи на приватизацію державного житлового фонду пов'язується саме із фактом проживання у жилому приміщення, яке приватизується, незалежно від реєстрації у ньому.

Саме до цього зводяться правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.01.2013 року в справі № 6-125цс12, відповідно до якої згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Усупереч наведеним положенням законодавства суди пов'язали право осіб на приватизацію з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. До того ж, за змістом положень Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», зокрема ст.ст. 2, 3, реєстрація місця проживання чи перебування особи є юридичною процедурою обліку фізичних осіб за обраним місцем проживання, наявність або відсутність якої не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених законами, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

На момент приватизації, дітям позивача виповнилося відповідно 9 та 13 років. Як вбачається з довідки Мукачівської ЗОШ № 20 № 01-28/277 від 29.11.2013 року, ОСОБА_2 з 2007 по 2011 рік навчався в школі та проживав в квартирі по АДРЕСА_1. Також відповідно до довідки Мукачівської ЗОШ № 20 № 01-28/276 від 29.11.2013 року, ОСОБА_2 з 2004 по 2010 рік також навчалася в школі та проживала в квартирі по АДРЕСА_1. Крім того, відповідно до довідки Мукачівського ліцею № 110 від 29.11.2013 року, ОСОБА_2, 1997 р.н. навчалася в ліцеї 2010 по 2011 рік та за період навчання проживала в квартирі по АДРЕСА_1.

Таким чином судом першої інстанції встановлено, що діти з народження проживали в спірній квартирі, а відтак набули прав і обов'язків, як члени сім'ї наймача, постійно, в тому числі і на час приватизації, проживали в квартирі по АДРЕСА_1 з батьками.

Крім того, відповідно до п.п. 18, 19 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 року, за неповнолітніх членів сім'ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальники. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. У довідці про склад сім'ї та займані приміщення вказуються члени сім'ї наймача, які зареєстровані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці також вказуються новонароджені, і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно.

Також як передбачено ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ч. 3 ст. 18 зазначеного Закону органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла, а діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна та визнає неприпустимим зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що при здійсненні приватизації спірної квартири були порушені вимоги законодавства України та права дітей щодо приватизації, у зв'язку з чим діти були позбавлені права на участь в приватизації спірної квартири, що позбавило їх можливості мати частку у праві власності квартири, так як в судовому засіданні встановлено, що діти постійно, в тому числі і на час приватизації, проживали в квартирі по АДРЕСА_1., а тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності колегія суддів приходить до висновку, що слід визнати недійсним та скасувати наказ Мукачівського міського комунального підприємства «Закарпатекотранс» № 2 від 20.04.2010 року та свідоцтво про право власності на квартиру по АДРЕСА_1.

Що стосується заявленої вимоги про скасування державної реєстрації, то суд не вбачає підстав для задоволення такої, оскільки не вправі вирішувати питання про права та обв'язки особи, яка не є учасником судового розгляду, вирішення такого питання не належить до повноважень суду. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Таким чином в задоволенні такої вимоги слід відмовити.

Вирішуючи вимоги в частині визнання недійсним договору міни від 19.10.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_9, та скасування державної реєстрації права власності на майно колегія суддів враховує наступне.

Як передбачено ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 3 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання (ст. 716 ЦК України).

Відповідно до договору міни від 19.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округуМашіка О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1598, ОСОБА_2 передав квартиру по АДРЕСА_1 ОСОБА_9, в обмін на квартиру № АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі, а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В своїй Постанові (п. 5) № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У спірних правовідносинах право дітей, від імені яких виступає позивач, було порушено у зв'язку проведенням приватизації спірної квартири без їх участі, свідоцтво про право власності на ім'я ОСОБА_2, визнається недійсним, а тому спірна квартира не могла бути об'єктом приватної власності і предметом відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 Враховуючи наведене, договір міни від 19.10.2012 року, укладений між ОСОБА_2, та ОСОБА_9, не відповідає визначеним ст. 203 ЦК України загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а відтак такий слід визнати недійсним.

Що стосується заявленої вимоги про скасування державної реєстрації права власності, то колегія суддів не вбачає підстав для задоволення такої, оскільки не вправі вирішувати питання про права та обв'язки особи, яка не є учасником судового розгляду, вирішення такого питання не належить до повноважень суду. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Таким чином в задоволенні такої вимоги слід відмовити.

Колегія суддів констатує, що позивачка - ОСОБА_2 знала про порушення свого права у квітні 2010 року, це підтверджено матеріалами наявними в справі, тому в частині задоволення позовних вимог щодо позивачки позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, а позовні вимоги задовольнити частково та лише в частині задоволення позовних вимог неповнолітніх дітей, оскільки належними і допустимими доказами встановлено і доведено в ході судового розгляду, що діти з народження проживали в спірній квартирі, а відтак набули прав і обов'язків, як члени сім'ї наймача, постійно, в тому числі і на час приватизації, проживали в квартирі АДРЕСА_1 з батьками, таким чином при здійснення приватизації спірної квартири були порушені вимоги законодавства України та права дітей щодо приватизації, у зв'язку з чим діти були позбавлені права на участь в приватизації спірної квартири, що позбавило їх можливості мати частку праві власності на квартиру. Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна та визнає неприпустимим зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Керуючись п.3 ч.1 ст.307, ст.309,313,316,317,319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 жовтня 2015 року скасувати, в частині неповнолітних дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог частково, виклавши резолютивну частину в наступній редакції.

3. Визнати недійсним та скасувати наказ № 2 Мукачівського міського комунального підприємства Закарпатекотранс від 20 квітня 2010 року та свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 20.04.2010 року видане на ім'я ОСОБА_4.

4. Визнати недійсним договір міни від 19.10.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу зареєстрованим в реєстрі за № 1598.

5. В решті рішення залишити без змін.

6. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: