Справа № 309/761/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Кеміня М.П., Куштана Б.П.,

з участю секретаря : Кухта М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якого на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду від 20 вересня 2016 року по справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 в якому просила розділити спільне майно подружжя, а саме грошові кошти, які були подаровані на весіллі сторонам у справі як молодій подружній парі. Після припинення шлюбних відносин у добровільному порядку відповідач розділити кошти не бажає, що й стало підставою для звернення в суд із даним позовом.

Рішенням Хустського районного суду від 20 вересня 2016 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 частину коштів отриманих на весіллі, а саме, 16000 гривень, 1000 доларів США і 75 євро та витрати за проведення експертизи в сумі 5000 гривень.

На дане рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати таке рішення, та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду є незаконним, оскільки винесене в порушення вимог норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, підтримав, доводи апеляційної скарги та просив задовольнити таку з наведених у ній підстав.

Позивач ОСОБА_3 та представник ОСОБА_4, який діє в інтересах позивачки, просили відмовити в задоволені апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційної інстанції не зявився, але повідомлявся належним чином про час та місце судового розгляду. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в його відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін, що зявились та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 - 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає. Та через це підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У силу вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. А звідси, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А ч. 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі, і щодо яких у сторін виникає спір.

Як убачається з матеріалів справи, між сторонами 04.10.2012 року було укладено шлюб. Безпосередньо на весіллі сторонам, як молодій подружній парі було подаровано гостями грошові кошти, які наразі позивачка бажає поділити. Згідно висновку експертизи відео-звукозапису № 1829 від 05.08.2016 року сума грошових подарунків складає 32000 гривень, 2000 доларів США і 150 євро.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме п. 23 визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором, чи законом.

Та в п. 24 цієї ж Постанови зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Аналіз вказаних норм закону вказує на те, що таке спільне майно повинно бути наявним на час розгляду справи. А звідси, позивачка повинна довести факт наявності весільних коштів на час припинення спільного ведення господарства з відповідачем та знаходження цих коштів у відповідача чи третіх осіб.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Наявність спірних коштів саме у ОСОБА_1 позивачкою не підтверджується належними та допустимими доказами, а відповідач заперечує такі твердження, так-як отримані грошові кошти були використані на потреби сімЇ під час їх спільного проживання.

Твердження ОСОБА_3 про те, що певна частина грошових коштів отриманих на весіллі була використана сторонами на здійснення ремонту і заміну даху будинку батьків відповідача, матеріалами справи не доводиться. Крім цього, у справі відсутні докази того, що ОСОБА_1 являється власником такого житлового будинку.

Також, суд першої інстанції за відсутності доказів передчасно прийняв до уваги твердження представника позивачки, про те що за весільні кошти, було проведено подружжям ремонт у батьківському будинку, відповідача. Однак, письмових доказів, щодо витрат на ремонт та оснащення будинку, чи придбання меблів та побутової техніки не долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, дана норма закону також спростовує твердження свідка ОСОБА_5, на які послався суд першої інстанції при винесенні рішення, що ОСОБА_1 ніде не працював, а сімейний бюджет формувала ОСОБА_3, яка працювала на посаді помічника начальника відділу ДРАЦС Хустського РУЮ та отримувала заробітну плату.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Враховуючи те, що жодних доказів стосовно проведення ремонту покрівлі будинку чи оплати вартості послуг, виконаних робіт, і затрачених матеріалів, а також, витрат щодо ремонту та оснащення будинку, суду першої інстанції не надано, як, і відсутні посилання на такі докази, у сукупності з тим, що аналогічно відсутні докази про залишення, і наявність спірних грошових коштів у відповідача на час припинення спільного проживання, які позивачка просить поділити, то суд першої інстанції у звязку із наведеним, передчасно прийшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3.

Аналізуючи наведені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим, а це у відповідності до вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування, та ухвалення в звязку із цим нового рішення про відхилення позовних вимог.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню із ОСОБА_3 сума витрат у розмірі 606,32 гривень, судового збору.

Зважуючи на викладене та керуючись статтями 10, 11, 60, 212, 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити.

Рішення Хустського районного суду від 20 вересня 2016 року скасувати, ухваливши нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 606,32 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ______________________

Судді : ______________________

______________________