Ухвала

іменем україни

07 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, про визнання майна особистою власністю, припинення права власності, зобов'язання скасувати запис про право власності, поділ спільного майна подружжя та за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання боргу спільним майном подружжя, виключення майна із спільного майна подружжя, визнання права власності, стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 29 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 29 листопада 1985 року до02 грудня 2010 року. В період шлюбу вони придбали спільно нерухоме майно та автомобілі.

З урахуванням уточнених позовних вимог просила в порядку поділу спільного сумісного майна визнати її право власності на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1, на двокімнатну квартиру № 18 у будинку літ. «А-5» по АДРЕСА_3 та нежитлові приміщення підвалу №№ 14-18, площею 147,1 кв. м по АДРЕСА_3,нежитлові приміщення першого поверху по АДРЕСА_4, у будинку літ. «6-7», загальною площею 90,2 кв. м, земельну ділянку НОМЕР_5, площею 0,06 га на території Лизогубівській селищної ради у CT «Світанок», автомобіль «Volkswagen Toureg», державний номерний знак НОМЕР_1, усього на загальну суму 2 955 373 грн 30 коп. Визнати за ОСОБА_4 право власності в порядку поділу майна подружжя: нежитлові будівлі літ. «А-1», «Б-2» по АДРЕСА_5, загальною вартістю 1 942 270 грн, автомобіль «Mercedes-Benz 308», державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 48 547 грн та недобудований житловий будинок площею 200 кв. м з басейном та двома гаражами на земельній ділянці НОМЕР_6 площею 0,1129 га у CT «Світанок» вартістю 936 657 грн, всього на суму 2 927 501 грн 80 коп. Із урахуванням різниці вартості майна, що кожному виділяється, залишити у спільній власності: автомобіль «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_3, вартістю 182 845 грн 60 коп. із визначенням частки позивача - 42/100, а відповідача - 58/100.

У червні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ їх спільного сумісного майна та визнання їх спільним боргом позику за договором від 21 червня 2011 року з ОСОБА_5 на суму 2 697 194 грн 89 коп., за яким в порядку погашення заборгованості виділити нежитлові приміщення по АДРЕСА_4, земельні ділянки НОМЕР_5, НОМЕР_6 в CT«Світанок», три вищевказаних автомобілі ОСОБА_3 та стягнути з неї на його користь 105 894 грн грошової компенсації.

З урахуванням уточнених вимог ОСОБА_4 просив виділити йому у користування земельну ділянку НОМЕР_5 у CT «Світанок», автомобіль «Volkswagen Toureg», визнати його право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, всього на суму 768 284 грн 65 коп.; ОСОБА_3 виділити 33/100 частини косметичного кабінету по АДРЕСА_3 (колишня квартира № 18), визнати її право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та припинити це право власності, зобов'язавши реєстраційну службу Харківського МУЮ скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на Ѕ частини, що йому передається, визнати її право власності на автомобіль «Mitsubishi Pajero», стягнути з нього на її користь 11 122 грн 35 коп. вартості автомобіля «Mercedes-Benz 308», який ним відчужено, а всього на 959 667 грн 95 коп., стягнувши 95 691 грн 65 коп. грошову компенсацію різниці вартості майна, що підлягає поділу та визнати його особисте право власності, як набуте за його кошти, на нежитлові будівлі по АДРЕСА_5; нежитлові приміщення по АДРЕСА_4, 67/100 частини нежитлових приміщень, що прибудовані та підвалу до колишньої квартири № 18 по АДРЕСА_3 (приміщення косметичного кабінету), а всього на суму 3 974 780 грн.

У червні 2012 року третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя. Наобґрунтування заявлених ним позовних вимог посилався на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2011 року за його позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_3, за договором позики стягнуто 2 373 570 грн еквівалентних за курсом Національного банку України на 21 червня 2010 року 300 тис. доларів США, які у нього позичав ОСОБА_4 на придбання та реконструкцію нежитлових забудов, та нежитлових приміщень по АДРЕСА_3 по АДРЕСА_5, діючи в інтересах сім'ї, але запозичені кошти не повернув.

ОСОБА_5 просив визнати заборговані кошти спільним боргом подружжя ОСОБА_4, виключити вказані нежитлові приміщення та будівлі на 2 605 740 грн із спірного майна подружжя, визнати його право власності на це нерухоме майно, звільнити це майно з-під арешту, накладеного в порядку забезпечення позову та стягнути солідарно з відповідачів 93 274 грн в порядку виконання рішення суду від 15 грудня 2011 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

В порядку поділу їх спільного сумісного майна визнано право власності ОСОБА_3 на: Ѕ частини нежитлових приміщень № 14-18 підвалу, загальною площею 147,1 кв. м, будинку літер «А-5» по АДРЕСА_3, Ѕ частини нежитлових приміщень першого поверху № 31-1-31-11, 31-13 будівлі літ.«А-6,7» площею 90,2 кв. м по АДРЕСА_4; Ѕ частини нежитлових приміщень будівель «А-1», «Б-1», площею 128,3 кв. м по АДРЕСА_5; Ѕ частини земельної ділянки НОМЕР_5 площею 0,06 га у CT «Світанок» на території Лизогубівської сільської ради Харківської області; автомобіль «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_3, 2007 року випуску.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію різниці вартості автомобілів у розмірі 119 699 грн 56 коп.

Визнано право власності ОСОБА_4 в порядку поділу спільного сумісного майна на: Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 105,4 кв. м; Ѕ частини квартири № 18 по АДРЕСА_3, загальною площею 51,2 кв. м; автомобіль «Volkswagen Toureg», державний номерний знак НОМЕР_4, 2008 року випуску.

В іншій частині вимог за первісним та зустрічним позовами відмовлено.

У задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 29 липня 2015 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2014 року змінено.

В порядку виділу їх спільного сумісного майна визнано право власності ОСОБА_3 на: квартиру АДРЕСА_1, вартістю 760 тис. грн; нежитлові приміщення колишньої квартири № 18 з прибудовою та підвалом по АДРЕСА_3, загальною площею 153,3 кв. м ( приміщення 18-1-Н8-13), приміщення підвалу № 14-18, площею 147,1 кв. м будинку літер «А-5», загальною вартістю 1 049 170 грн; незавершений будівництвом будинок на земельній ділянці НОМЕР_6 у СТ «Світанок» на території Лизогубівської сільської ради Харківського району Харківської області, вартістю 1 021 000 грн та земельну ділянку НОМЕР_5 у СТ «Світанок» Лизогубівської сільської ради Харківського району Харківської області, вартістю 8 тис. грн, всього на суму 2 846 170 грн.

Припинено право власності ОСОБА_4 на нежитлові приміщення підвалу № 14-18, загальною площею 147,1 кв. м будівлі літер «А-5» по АДРЕСА_3, зареєстрованого КП «Харківське міське БТІ» 04 листопада 2003 року, реєстраційний номер 1421975, та на земельну ділянку НОМЕР_5 у СТ «Світанок» на території Лизогубівської сільської ради Харківського району Харківської області.

Визнано право власності ОСОБА_4 на: нежитлові приміщення першого поверху житлового будинку літ. «А-6,7» по АДРЕСА_4 за № 31-1--31-11, 31-13, вартістю 769 040 грн; нежитлові будівлі по АДРЕСА_5, літери «А-1», площею 233,9 кв. м, вартістю 435 900 грн, «Б-2» загальною площею 894,4 кв. м, вартістю 1 508 370 грн. Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на вказані об'єкти нерухомого майна.

Зменшено суму грошової компенсації вартості автомобілів, яка стягнута з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, з 119 699 грн 56 коп. до 21 728 грн 65 коп. її частки вартості автомобіля «Mercedes-Benz 308», що відчужений ОСОБА_4

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року у порядку перегляду касаційної скарги ОСОБА_4 рішення апеляційного суду Харківської області від 29 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Вказані вище судові рішення також оскаржив ОСОБА_5, який просить їх скасувати, посилаючись на порушення норм процесуального права, його позов залишити без розгляду, в частині вирішення вимог за первісним та зустрічним позовами ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд дійшов висновку про те, що стягнуті з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2011 року заборговані кошти не є боргом подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, фактично погодився з висновками суду першої інстанції щодо обсягу спільного майна подружжя, яке підлягає поділу між сторонами, при цьому зазначивши, що реконструйовані приміщення квартири № 18 по АДРЕСА_3, із прибудовою та підвалом, а також незавершений будівництвом будинок на земельній ділянці НОМЕР_6 підлягають також поділу між сторонами, як об'єкти права спільної сумісної власності.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_5 посилався на те, що ОСОБА_4 взяв у нього в борг кошти на придбання об'єктів нерухомості, проте своєчасно їх не повернув.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2011 року у цивільній справі за його позовом до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за договором позики з останнього була стягнута заборгованість у розмірі 2 697 194 грн. В апеляційному порядку судове рішення не оскаржувалось.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

У судовому рішенні суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

На порушення норм ч. 1 ст. 61 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи не надав ніякої оцінки обставинам, встановленим у зазначеному вище рішенні Київського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2011 року, не з'ясував, на які потреби ОСОБА_4 були використані позичені у ОСОБА_9 кошти, а також, чи виконане це судове рішення про стягнення боргу.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні його зустрічної позовної заяви та залишити його позов без розгляду.

Проте, на стадії касаційного провадження позивач вже не може подати заяву про залишення позову без розгляду, оскільки такий позов уже розглянутий. Таким правом, позивач наділений на залишення позову без розгляду лише в суді першої інстанції до ухвалення рішення у справі.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 29 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта