Справа № 444/1904/14 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/783/3778/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 04 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи: Жовківська державна нотаріальна контора, орган опіки та піклування Жовківської районної державної адміністрації, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно, -

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.11.2013 року у спадковій справі №197/2013, видане після смерті ОСОБА_7, який помер 20.09.2012 року, та дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.07.1986 року у спадковій справі №26/75, виданого після смерті ОСОБА_8, який помер 10.11.1974 року; визнати за нею право власності на 1/2 частину будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: м.Жовква, вул.Б.Хмельницького, 13, як на частку в майні подружжя, та право власності на 1/10 частину цього будинковолодіння (на 1/5 частину від 1/2 частини спадкового майна), як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_8, та право власності на 1/3 частину від 1/10 частини цього будинковолодіння, як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_7

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вказане вище будинковолодіння вона зі своїм покійним чоловіком ОСОБА_8 побудували разом під час шлюбу на виділеній під будівництво земельній ділянці, а тому їй належить 1/2 частина будинку з господарськими будівлями, як частка в майні подружжя. Крім того, зазначає, що після смерті свого чоловіка вона вступила у фактичне управління спадковим майном, оскільки всі оригінали документів на будинок були у неї, вона доглядала та утримувала спадкове майно, а тому вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого чоловіка 1/10 частину будинку з господарськими спорудами, що становить 1/5 частину від 1/2 частини будинку, яка належала на праві власності її чоловікові і підлягала спадкуванню його спадкоємцями першої черги за законом, якими були вона та четверо їхніх дітей: ОСОБА_1, ОСОБА_7, Даниїла, ОСОБА_9.

Про те, що син ОСОБА_10 оформив весь будинок, як спадщину після смерті батька, лише на себе, їй стало відомо в 2014 році при ознайомлені в суді з матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті її сина ОСОБА_10, а тому вважає, що з наведених вище підстав свідоцтва про право на спадщину за законом, які видані після смерті її чоловіка та сина, слід визнати недійсними.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 04.04.2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.11.2013 року у спадковій справі №197/2013, видане після смерті ОСОБА_7, який помер 20.09.2012 року.

Визнано недійсним дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.07.1986 року у спадковій справі №26/75, виданого після смерті ОСОБА_8, який помер 10.11.1974 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинковолодіння за адресою: м.Жовква, вул. Б. Хмельницького, 13 (частку в майні подружжя); право власності на 1/10 частину цього будинковолодіння (1/5 від 1/2 частки у спадковому майні як спадкоємця першої черги після смерті ОСОБА_8, який помер 10.11.1974 рок), право власності на 1/3 частину від 1/10 частки цього будинковолодіння (частку у спадковому майні як спадкоємця першої черги після смерті ОСОБА_7, який помер 20.09.2012 року).

Скасовано заходи забезпечення позову, накладені згідно ухвали Жовківського районного суду від 20.08.2014 року, а саме: знято арешт, накладений на будинок в м. Жовква по вул. Б. Хмельницького, 13.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_5, просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що в силу нормативних актів, які діяли на момент набуття права власності чоловіком позивача на спірний житловий будинок, це нерухоме майно не могло бути спільною сумісною власністю подружжя, а було лише особистою власністю забудовника. Апелянт вважає, що підстав визнавати оспорювані позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом теж немає. Крім того, зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вимогами щодо визнання за нею права на частку в спірному будинку, як у спільному майні подружжя, та в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка, який помер у 1974 році, оскільки з моменту відкриття спадщини після смерті її чоловіка пройшло більше 40 років, позивач подавала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини, яка залишилась після смерті чоловіка, а тому про порушення свого права вона дізналась і могла дізнатись ще під час оформлення спадщини її сином. Апелянт вказує на те, що суд в порушення вимог матеріального закону не застосував до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, на застосуванні яких наполягала їхня сторона.

Інші учасники судового розгляду, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не зявились, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, а тому справу розглянуто відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору є житловий будинок з господарськими спорудами, які знаходяться на вул.Хмельницького, 13 у м.Жовква (раніше м.Нестеров) Львівської області.

Первинно право особистої власності на вказаний будинок в цілому було зареєстроване за ОСОБА_8 16.08.1963 року Міжміським бюро технічної інвентаризації при Львівському обласному відділі комунального господарства на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку, посвідченого Нестеровською нотаріальною конторою 30.05.1956 року за реєстром №816, та акту про закінчення будівництва від 24.08.1962 року (а.с.52-56, 81-84 т.1).

Позивач ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 з 1943 року до дня його смерті (а.с.209 т.1).

Після смерті ОСОБА_8 10.11.1974 року (а.с.85 т.1), спірний будинок 18.04.1988 року був зареєстрований на праві власності за його сином - ОСОБА_7, який проживав і був зареєстрований в цьому будинку, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.07.1986 року, посвідченого державними нотаріусом Нестеровської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 та зареєстрованими в реєстрі за №1591 (а.с.4, 50, 76 т.1, а.с.95, 113 т.2).

Інші спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_8: ОСОБА_12 (син), ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_9 (донька) подали в нотаріальну контору заяви, в яких зазначили, що строк для прийняття спадщини пропустили, на спадщину не претендують і від оформлення спадщини відмовляються (а.с.79-80 т.1).

Заява позивача ОСОБА_2 зареєстрована 12.03.1975 року в Книзі обліку заяв про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про охорону спадкового майна нотаріальної контори (а.с.186-188 т.1).

З матеріалів спадкової справи №197/2013, заведеної 09.04.2013 року Жовківською нотаріальною конторою, встановлено, що після смерті ОСОБА_7, який помер 20.09.2012 року, із заявами про прийняття спадщини у встановлений законом строк звернулись його дружина ОСОБА_4 та донька ОСОБА_6, яким 12.11.2013 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна - житлового будинку з господарськими спорудами, які знаходяться на вул.Б.Хмельницького, 13 у м.Жовква Жовківського району Львівської області, кожній.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 29.07.2014 року у справі №444/941/14 за позовом ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.12.2014 року, позивачеві ОСОБА_2 визначено додатковий строк в три місяці для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_7, який помер 20.09.2012 року, зокрема, для успадкування належної їй як спадкоємцю першої черги за законом частки в спірному будинковолодінні (а.с.141-144 т.1).

На підставі цього рішення суду позивач ОСОБА_2 подала 27.02.2015 року до Жовківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_7 (а.с.161 т.2).

Поняття спільної сумісної власності подружжя вперше було передбачено нормами Кодексу про шлюб та сімю Української РСР (ОСОБА_11 6), який було введено в дію з 01.01.1970 року.

Згідно з пунктом 2 Указу Президії Верховної ради Української РСР від 29.12.1969 року №2476 «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сімю Української РСР», норми цього Кодексу застосовуються до шлюбно-сімейних правовідносин, що виникли після введення його в дію, тобто з 1 січня 1970 року. По шлюбно-сімейних правовідносинах, які виникли до 1 січня 1970 року, Кодекс застосовується до тих прав і обовязків, що виникнуть після введення в дію Кодексу, за винятками, встановленими наступними статтями цього Указу.

Згідно з пунктом 4 Указу №2476, правила статей 24, 25, 26 та 28 Кодексу щодо прав подружжя на майно та його розділу застосовуються у відношенні всього майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, в тому числі й набутого ним до 01.01.1970 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_2 набула права власності на 1/2 частину спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами, як на частку в спільному майні подружжя, оскільки такий був побудований її чоловіком під час шлюбу.

При цьому, поза увагою районного суду залишились доводи протилежної сторони про пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду із вимогою про визнання права власності на частку в спірному будинку, як на частку в спільному майні подружжя, та про застосування наслідків спливу позовної давності, викладені в письмових запереченнях на позовну заяву (а.с.107-109 т.1).

У відповідності до ст.71 ЦК України (1963 року), загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлювався в три роки.

За загальним правилом, яке містилось у ст.76 цього Кодексу, перебіг строку позовної давності починався з дня виникнення права на позов, а саме, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

У відповідності до ст.267 ЦК України (2004 року), чинної на момент предявлення позивачем даного позову до суду, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У своїй заяві про поновлення строку позовної давності (а.с.208 т.1) позивач вказує на те, що про своє порушене право вона дізналась лише у 2014 році від онуки ОСОБА_6, яка її повідомила про бажання продати спірний будинок після оформлення нею та її матірю (невісткою позивача) спадщини після смерті ОСОБА_7

Враховуючи те, що право власності на спірний будинок було зареєстровано за чоловіком позивача ще у серпні 1963 року під час перебування їх у шлюбі, про що позивачеві було достеменно відомо, однак, вона не ставила питання про визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку ні за життя чоловіка, ні після його смерті, ні під час оформленні її сином спадщини після смерті батька у липні 1986 року, після смерті чоловіка вибула на постійне місце проживання у м.Львів, залишивши будинок своєму синові, а тому позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду із вказаною вимогою, перебіг якого слід обраховувати з моменту набуття права власності її сином ОСОБА_7 на будинок в цілому в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 (1988 рік), і причин, які б можна було б визнати поважними для поновлення пропущеного майже на 40 років строку позовної давності, не назвала.

Таким чином, вимога позивача ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку, як на частку в спільному майні подружжя, не підлягає задоволенню за пропуском строку позовної давності.

На момент смерті ОСОБА_8, який помер 10.11.1974 року, разом з ним проживали та були зареєстровані його дружина позивач ОСОБА_2 та його син ОСОБА_7, а тому в силу вимог ст.ст.548-549 ЦК УРСР (1963 року), лише вони двоє із спадкоємців були такими, що фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Однак, позивач ОСОБА_2 в шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини після смерті свого чоловіка 12.03.1975 року подала в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, у звязку з чим спадщина була оформлена на їхнього з чоловіком сина ОСОБА_7

Заява позивача ОСОБА_2 зареєстрована в Книзі обліку заяв про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про охорону спадкового майна нотаріальної контори (а.с.186-188 т.1), її реєстрацію у цій Книзі підтверджено листом завідувача Львівським державним нотаріальним архівом ОСОБА_13 (а.с.182 т.1), а тому підстав для висновку про те, що позивач такої заяви в нотаріальну контору не подавала, - немає.

Відповідно до ст.553 ЦК УРСР (1963 року), спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Отже, позивач ОСОБА_2, знаючи про те, що лише вона із сином вступили у фактичне володіння спадковим майном після смерті свого чоловіка, свідомо подала в шестимісячний строк заяву в нотаріальну контору про відмову від спадщини для того, щоб спірний будинок успадкував її син ОСОБА_7, який зі своєю сімєю проживав у батьківському будинку, а тому підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26.07.1986 року ОСОБА_7 та посвідченого державними нотаріусом Нестеровської державної нотаріальної контори ОСОБА_11, - теж немає.

Враховуючи той факт, що за рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 29.07.2014 року, яке набрало законної сили, позивачу ОСОБА_2 визначено додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_7, який помер 20.09.2012 року, зокрема, для успадкування разом із відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_6 належної їй як спадкоємцю першої черги за законом частки в спірному будинковолодінні і у визначений судом строк вона подала до Жовківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, тому підстав визнавати видані відповідачам 12.11.2013 року свідоцтва про право на спадщину за законом недійсними та визнавати за позивачем право власності на частку в спірному будинку, належну їй в порядку спадкування за законом після смерті свого сина ОСОБА_7, теж немає, оскільки позивач не позбавлена реалізувати своє право на успадкування після його смерті належної їй частки в спірному будинку, яку визначить нотаріус з урахуванням прийняття спадщини іншими двома спадкоємцями ОСОБА_7, в позасудовому порядку шляхом оформлення в нотаріальній конторі, де заведена спадкова справа, свідоцтва про право на спадщину за законом.

Суд першої інстанції вказаних вище обставин справи та норм матеріального права при вирішенні даного спору не врахував, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в повному обсязі на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову позивачеві ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог з наведених вище мотивів та, відповідно, про задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.1-4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 04 квітня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_14