Справа № 589/5325/15-ц
Провадження № 2/589/126/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2016 р. Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого - судді Євдокімова О.П.

при секретарі Юрочко Л.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального лікувально-профілактичного закладу Сумської обласної ради «Шосткинський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості із заробітної плати, що не виплачені при звільненні працівника і середнього заробітку за час затримки розрахунку

ВСТАНОВИВ:

До Шосткинського міськрайонного суду звернулась з зазначеним позовом ОСОБА_1 Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала на посаді вчителя біології та хімії Комунального лікувально-профілактичного закладу Сумської обласної Ради «Шосткинський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій» з 26 серпня 1986 року по 27 липня 2015 року.

Звільнено з роботи її відповідно до статті 38 КЗпП України у звязку із виходом на пенсію.

У день звільнення відповідачем не було проведено виплату всіх належних їй сум, а тому просить стягнути їх в судовому порядкую.

У судовому засіданні позовні вимоги уточнила (а.с.84-85) і остаточно просить стягнути з Комунального лікувально-профілактичного закладу Сумської облради «Шосткинський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій» на її користь:

- грошову компенсацію за невикористані нею 19 днів щорічної основної відпустки у розмірі 1686,59 грн;

- 20-ти відсоткову надбавку як педагогічному працівнику у відповідності до ПКМУ «Про встановлення надбавки вчителям, вихователям загальноосвітніх навчальних закладів, викладачам і майстрам виробничого навчання професійно-технічних навчальних закладів та вищих навчальних закладів ІII рівня акредитації державної та комунальної форми власності, керівникам та заступникам керівників зазначених закладів, посади яких віднесені до посад педагогічних працівників» від 05.10.2009 р. №1130 за період з 01.01.2010 року по 01.09.2011 року у розмірі 4794,99грн;

- заборгованість з Доплати за класне керівництво у розмірі 20% посадового окладу вчителя, викладача у сумі 291,31 грн. відповідно до п. 36 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти України від 15.04.1993 року №102;

- заборгованість з підвищення до посадового окладу у розмірі 30% окладу відповідно до Умов оплати праці працівників закладів охорони здоровя та установ соціального захисту населення (затверджених наказом Мінпраці та МОЗ №110/72 ^від 22.02.2002 року) за період з 01.01.2005 року по 01.10.2006 року у розмірі 2115,39грн;

- заборгованість з виплати індексації заробітної плати за період з 01.01.2014 року по 01.06.2015 року у сумі 1764,21 грн.;

- середній заробіток за весь час затримки кінцевого розрахунку по день постановлення рішення у справі.

та пояснила що їй не виплачено компенсацію за невикористану відпустку, так як за період роботи в 2014-2015 в навчальному році відпустка була надана їй не в повному розмірі - замість належних 56 днів відпустки як педагогічному працівнику (відповідно до Закону України «Про відпустки») їй відпустка була надана у кількості 33 календарних дні та додатково сплачена компенсація за невикористані 4 дні щорічної відпустки. Решта грошової компенсації за невикористані нею 19 днів щорічної основної відпустки їй відповідачем виплачена не була, хоча згідно частини 2 статті 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення педагогічних працівників, які до звільнення пропрацювали не менше як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за невикористані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

Окрім цього, у відповідності до ПКМУ «Про встановлення надбавки вчителям, вихователям загальноосвітніх навчальних закладів, викладачам і майстрам виробничого навчання професійно-технічних навчальних закладів та вищих навчальних закладів ІII рівня акредитації державної та комунальної форми власності, керівникам та заступникам керівників зазначених закладів, посади яких віднесені до посад педагогічних працівників» від 05.05.2009 року № 1130 з 01.01.2010 року по 01.09.2011р. запроваджувалась 20% надбавка педагогічним працівникам. Однак, їй дана надбавка до заробітної плати відповідачем в супереч діючому законодавству не нараховувалась та не виплачувалась. Не була вона виплачена і при проведення кінцевого розрахунку.

Крім цього згідно з п. 36 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти України від 15.04.1993 року №102, вчителям, викладачам, старшим викладачам, майстрам виробничого навчання та іншим педагогічним працівникам (крім керівних) загальноосвітніх навчальних закладів, вищих навчальних закладів І-ІІ рівнів акредитації та професійно-технічних навчальних закладів провадиться додаткова оплата за класне керівництво. Доплата за класне керівництво встановлюється у розмірі 20% (у І-ІУ класах) чи 25% (у У-ХІ (XII) класах) посадового окладу вчителя, викладача, вихователя групи продовженого дня.

Однак, не дивлячись на це, їй відповідачем в січні місяці 2012 року дана надбавка за класне керівництво у розмірі 450,78 грн. виплачена не була, у звязку із чим вона звернулась на імя завуча з письмовою заявою про її виплату. Після цього, їй доплатили лише її частину у сумі 159,47 грн., а решта сума 291,31 грн. так виплачена не була, як не була врахована і для проведення кінцевого розрахунку.

Також вона за час роботи відповідно до Умов оплати праці працівників закладів охорони здоровя та установ соціального захисту населення (затверджених наказом Мінпраці та МОЗ №110/72 від 22.02.2002 року) мала отримувати підвищення до посадового окладу у розмірі 30% окладу, однак не отримувала його з 01.01.2005 року по 01.10.2006 року.

Крім вищевикладеного, згідно статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в періоди між переглядами розміру заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Відповідно до Закону, України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03. 07. 2003 року та постанови КМ України від 17.07.2003 року №1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення", індексації підлягають грошові доходи населення (заробітна плата) у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення, і проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Відповідачем же її заробітна плата за період з 01.01.2014 року по 01.06.2015 року хоча і підлягала індексації, але сума індексації кожного місяця сплачувалась різна, що призвело до виникнення заборгованості перед нею у сумі 1764,21 грн., що вбачаються з копій розрахункових листів за цей період, які додані до позовної заяви.

Вважає дії відповідача незаконними, оскільки у відповідності з ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Атому просить задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав та пояснила що всі виплати з позивачкою проведені відповідно до вимог чинного законодавства, що підтвердили працівники Шосткинської ОДФУ, при звільненні відповідачки проведені всі необхідні виплати. Підприємство заборгованості з виплат не має, а тому просить відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що вона являлась начальником ОДФУ, нею була проведена перевірка нарахування заробітної плати ОСОБА_1, в результаті якої порушень не виявлено.

Суд заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, а саме копії заяв позивача, наказів, трудової книжки, табелю робочого часу, розрахункових листів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково з Наступних підстав.

Так судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивачка перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 26.08.1986 року по 30.08.2011року та з 30.09.2011р. по 27.07.2015р. (а.с.3)

Позивача звільнено з роботи відповідно до статті 38 КЗпП України у звязку із виходом на пенсію.

Комунальний лікувально-профілактичний заклад Сумської обласної ради «Шосткинський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій» організований Управлінням охорони здоровя Сумської облдержадміністрації за погодженням МОЗ України. Школа є структурним підрозділом санаторію, підпорядковуються органам охорони здоров'я та знаходяться на їх бюджеті.(а.с.49-51, 65-73).

Згідно наказу № 68 від 30.09.2011р. року позивача було прийнято на посаду вчителя в Комунальний лікувально-профілактичний заклад Сумської обласної ради «Шосткинський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій» з 01.10.2011р., таким чином судом встановлено, що останній робочий період позивача в зазначеному підрозділі є з 01.10.2014р по 30.09.2015р

25.05.2015р. ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявами про надання на щорічної чергової оплачуваної відпустки 56 к.д. з 01.06.2015 та на звільнення з 27.07.2015р. (а.с.37-38).

Згідно ст. 3 ЗУ «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Статтею 6 ЗУ «Про відпустки» передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних частин інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку , затверджуваному Кабінетом Міністрів України. від 02.11.2000).

Відповідно до ст.9. ЗУ Про відпустки до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються час фактичної роботи протягом робочого року, за який надається відпустка.

Стаття 24 ЗУ Про відпустки передбачає, що у разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

Так судом встановлено, що на підставі заяв позивачки було проведено нарахування відпускних за відпрацьований рік з 01.10.14 по 31.05.2015р. (8 місяців), що складає 45 кал.д. ( а.с.40).

На час надання заяви про чергову відпустку позивачкою було фактично відпрацьовано 8 місяців робочого періоду за який нараховано відпустку.

Таким чином позивачка пропрацювавши до звільнення менш як 10 місяців, не отримала право на нарахування відпустки тривалістю 56 кал.д. Тому згідно розрахунку за фактично відпрацьований час їй правомірно надано відпустку в кількості 45 кал. днів, які вона використала, а тому нема законних підстав для задоволення позову щодо стягнення на її користь грошової компенсації за 19 днів не використаної щорічної основної відпустки у розмірі 1686,59 грн. в звязку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Щодо позовних вимог про виплату 20% надбавки як педагогічному працівнику у відповідності до ПКМУ «Про встановлення надбавки вчителям, вихователям загальноосвітніх навчальних закладів, викладачам і майстрам виробничого навчання професійно-технічних навчальних закладів та вищих навчальних закладів ІII рівня акредитації державної та комунальної форми власності, керівникам та заступникам керівників зазначених закладів, посади яких віднесені до посад педагогічних працівників» то судом встановлено наступне.

Зазначена позивачкою Постанова КМУ від 05.10.2009 р. № 1130 «Про встановлення надбавки вчителям, вихователям загальноосвітніх навчальних закладів, викладачам і майстрам виробничого навчання професійно-технічних навчальних закладів та вищих навчальних закладів І-И рівня акредитації державної та комунальної форми власності, керівникам та заступникам керівників зазначених закладів, посади яких віднесені до посад педагогічних працівників» не поширювалась на всіх педагогічних працівників, а лише на працівників зазначених у постанові від 05.10.2009 р. N 1130 (1130-2009-п).

Тобто, не всі педагогічні працівники, перелік посад яких затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 р. N 963 (963-2000-п) і яким виплачується надбавка за вислугу років, мали право на виплату такої надбавки.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2011 р. №373 "Про встановлення надбавки педагогічним працівникам дошкільних, позашкільних, загальноосвітніх, професійно-технічних навчальних закладів, вищих навчальних закладів I II рівня акредитації, інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування" з 1 вересня 2011 року запроваджується виплата 20-ти відсоткової надбавки усім педагогічним працівникам навчальних закладів та установ освіти.

Тобто лише з 1 вересня 2011 року надбавка встановлюється усім педагогічним працівникам, перелік посад яких затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 р. №963, усіх навчальних закладів, інших установ і закладів незалежно від відомчого підпорядкування.

З 01.09.2011р. позивачці така надбавка встановлена та виплачена, що не заперечують і сторони по справі.

Таким чином у позивача право на отримання зазначеної надбавки виникло лише після набрання чинності вказаної постанови, а тому позовна вимога щодо стягнення вказаної надбавки за період з 01.01.2010 р по 31.08.2011р. є безпідставною і не підлягає задоволенню.

Стосовно заборгованості з доплати за класне керівництво розмірі 20 % посадового окладу вчителя, викладача у розмірі 291,31 грн., то відповідно до 36 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівник освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти України від 15.04.1 р. № 102 то судом встановлено наступне:

Обчислення заробітної плати та різноманітних доплат здійснюється згідно з наказом Міністерства освіти України N 166 від 30.08.91 р. "Про затвердження Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників народної освіти" та доповнень до нього, яким передбачено, що в дні канікул вчитель виконує роботу вихователя.

Згідно з наказом Міністерства народної освіти України N 166 від 30.08.91 р. п. 93. оплата праці за цей період проводиться з розрахунку заробітної плати, встановленої при тарифікації, що передувала початку канікул, це стосується весняних, зимових та осінніх канікул.

Влітку наказом по санаторію вчителі переводяться на один місяць на посаду вихователів і отримують заробітну плату, виходячи з нормативів робочого часу вихователів /30 годин на тиждень/. При цьому заробітна плата, що передувала початку канікул, зберігається.

Діти комплектуються по класах згідно з довідками про навчання в школі, де вони навчалися до лікування. Наповнюваність класів не повинна перевищувати 15 учнів. В санаторіях туберкульозного профілю - 12 учнів, ортопедичного та психоневрологічного профілів - не більше 10 учнів. У початкових класах при відсутності контингенту дітей одного класу можуть створюватись класи-комплекти, наповнюваність яких не більше 10 учнів.

На кожний клас або клас-комплект призначається класний керівник. Доплата за виконання цих обов'язків здійснюється згідно з нормативними документами Міністерстві освіти України з даного питання.

Пунктом 36. зазначеної інструкції передбачено, що вчителям, викладачам старшим викладачам, майстрам виробничого навчання та іншим педагогічним працівникам (крім керівних) загальноосвітніх навчальних закладів, вищих навчальних закладів І-ІІ рівнів акредитації професійно-технічних навчальних закладів провадиться додаткова оплата за класне керівництво: у І-ІУ класах - в розмірі 20 відсотків ставки заробітної п; (посадового окладу); - у У-ХІ (XII) класах - в розмірі 25 відсотків ставки заробітної плати посадового окладу)

Так судом встановлено, що в січні 2012 року доплата за класне керівництво позивачці не проводилась, т.я. у дітей були зимові канікули, і згідно наказу МОЗ України від 24.07.1992р. № 118 «Про організацію навчально - виховної( педагогічної) роботи в санаторіях туберкульозного і нетуберкульозного профілів для дітей і підлітків шкільного віку вона виконувала роботу вихователя і тому оплата праці за цей період їй проводилась з розрахунку заробітної плати, встановленої при тарифікації, що передувала початку канікул (а.с.47-48).

Таким чином підстав для задоволення вказаної позовної вимоги нема, а тому в задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити.

Щодо заборгованості з підвищення посадового окладу у розмірі 30% відповідно до Умов оплати праці працівників закладів охорони здоровя та установ соціального захисту населення за період з 01.01.2005 по 01.10.2006.

Згідно наказу Міністерства освіти України від 15.04.1993 р. № 102 «Про затвердження інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти» п. 16 ставки заробітної плати педагогічних працівників закладів охорони здоровя підвищуються на 0,66 мінімального розміру заробітної плати, абсолютний розмір якого становить 21,40 грн. Цей розмір підвищення встановлюється всім педагогічним працівникам, які працюють у закладах охорони здоровя крім закладів зі шкідливими умовами праці.

Позивачці, як педагогічному працівнику, яка працювала у протитуберкульозному закладі (підрозділах) охорони здоровя ставка заробітної плати була підвищена за двома підставами на одну мінімальну заробітну плату і абсолютний розмір підвищення становив 32,41 грн. якій був нарахований та виплачений позивачці.

Підвищення 30% було затверджено наказом Міністерства освіти і науки України лише 11.06.2007 р. № 471 «Про внесення змін до інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти», а тому нема законних підстав для задоволення зазначеної позовної вимоги позивача.

Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованість з виплати індексації заробітної плати за період з 01.01.2014 року по 01.06.2015 року у сумі 1764,21 грн. то судом встановлено наступне.

Згідно розрахунку індексації ОСОБА_1 за період з 1.01.2014 по 1.06.2015р.(а.с.35-36) то індексація нарахована у розмірі 2520,65 грн. а виплачена у розмірі 1294,81грн. Таким чином розмір нарахованої і невиплаченої індексації за вказаний період становить 1225,84 грн.

Відповідно до ст. 9 Конституції України діючі міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Частиною 4 ст. 55 Конституції України передбачено, що кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Найбільш важливі та значимі положення, які стосуються гарантування та захисту прав та свобод людини зосереджені в Загальній декларації з прав людини, прийнятій Генеральною асамблеєю ООН 10.12.1948 року та в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Стаття 23 Загальної декларації з прав людини, зокрема передбачає, що працюючий має право на справедливу та задовільну винагороду, яка б забезпечувала гідне існування для нього самого та його родини і яка, в разі необхідності, доповнюється іншими засобами соціального захисту. Частина 1 ст. 25 Загальної декларації з прав людини декларує право людини на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та необхідне соціальне обслуговування, який потрібен для підтримання здоров'я та добробуту його сім'ї.

Стаття 4 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, яка ратифікована Верховною Радою України від 14.09.2006 року, передбачає, що з метою забезпечення ефективного здійснення права на справедливу винагороду Договірні Сторони зобов'язуються, зокрема: визнати право працівників на таку винагороду, яка забезпечує їм і їхнім сім'ям достатній життєвий рівень; здійснювати відрахування із заробітної плати тільки на умовах і в розмірах, передбачених національними законами або правилами чи встановлених колективними договорами або арбітражними рішеннями. Здійснення цих прав досягається шляхом вільного укладання колективних договорів, запровадження законних систем нарахування заробітної плати або вжиття інших заходів, що відповідають національним умовам.

30 березня 2006 року набрав чинності Закон України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини». Відповідно до цього Закону суди України при розгляді справ повинні застосовувати Конвенцію та практику Суду як джерело права.

31 травня 2006 року прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 784 «Про заходи щодо реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». У загальновизнаній класифікації прав людини право на працю та справедливу винагороду відноситься до другого покоління прав людини. Ці права відрізняються не тільки предметом та часом виникнення, але й засобами та ступенем забезпечення, тому що їхня реалізація передбачає та спирається на втручання держави. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Майном за практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, визнаються: законні сподівання на отримання власності, підприємницька діяльність, право займатися професійною діяльністю, авторські та суміжні права, ліцензії та дозволи, патенти, ділова репутація, майнові вимоги, боргові вимоги, пайові внески, (упущена) вигода, майбутні доходи, економічні інтереси, матеріальні та нематеріальні інтереси, цінні папери, акціонерний (статутний) капітал, зміна частки акціонерного (статутного) капіталу, дохід, заробітна плата, торгова марка, клієнтура, судові рішення з майнових питань, рішення КТС, виконавчі написи щодо майна, орендна плата, земельні ділянки, соціальні виплати, допомога по безробіттю, пенсії, заощадження, спадщина тощо.

Так, у п. 22 рішення ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» від 8 листопада 2005 року зазначено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Пункт 23 цього рішення ЄСПЛ передбачає, що в межах свободи дій держави знаходиться право визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Далі в рішенні, а саме в п. 26, вказано на те, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Стаття 43 Конституції України передбачає, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Для більшості осіб заробітна плата є основним або навіть єдиним джерелом для існування, а тому оплата праці є однією із найважливіших гарантій.

У рішенні Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 №9-рп/2013зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг.

На підставі положень частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «про оплату праці», такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Частиною 5 ст. 93 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці» у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Згідно ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін є однією з державних соціальних гарантій. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 грн. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру, як це передбачено ч.1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошовий коштів населення» та пунктом 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17 липня 2003 року № 1078.

У відповідності з положеннями ч. 5 статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до ч. 1ст. 4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першої цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Зазначений порядок індексації, заробітної плати передбачений і п. 1.1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення».

Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій, що передбачено ч.2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці».

Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за N 114/8713.

Так, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком, як передбачено ч. 2ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до статті 33 Закону в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці працівникам у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів відповідно ст. 1, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових коштів населення», якими визначені джерела коштів на проведення індексації грошових доходів населення. Частиною 6 цієї статті зазначено, що проведення індексації грошових коштів доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Аналіз наведених вище нормативно-правових актів, за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації працівників бюджетних установ у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на 2014 -2015роки, дає підстави для нарахування індексації заробітної плати у встановленому Урядом України порядку, а саме Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078. Нормами ч.6 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначається джерело коштів на проведення індексації. Ця норма безпосередньо не скасовує виплату індексації заробітної плати та не пов'язує індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. В законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів усіх рівнів.

В свою чергу відповідач не надав доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого він фінансується, гроші на індексацію заробітної плати відсутні.

Так, невиплата індексації заробітної плати є обмеженням права позивача на майно, що є незаконним. Враховуючи, що індексація на заробітну плату входить до структури заробітної плати, з якої проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів як з заробітної плати, в наданому позивачем розрахунку індексації, що підлягає виплаті позивачу, зазначені суми відповідних відрахувань податків і обов'язкових платежів. Як встановлено в ході судового розгляду індексація заробітної плати позивача складає 1225,84грн, і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст. ст. 94, 95 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 115 КЗУпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Так судом встановлено, що при звільненні позивача відповідач не здійснив виплату всіх сум, що їй належали, а саме не виплатив 1225,84грн індексації заробітної плати за період з січня 2014 року по червень 2015 року включно.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановленні рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, що в силу вимогч.2ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановленні рішення, тобто з 27.08.2015р. по 17.06.2015р.

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. У пункті 8 зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Згідно довідки (а.с.32) середньоденна 74,02 грн. ((2978,94+2795,3):(21+18)) .

В періоді з 27.08.2015р. по 17.06.2016р 225 робочих днів

Таким чином в даному випадку середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановленні рішення становить 16654,4 грн. (225 Х 74,02), який слід стягнути з відповідача.

Як розяснено п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 24.12.1999, № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", згідно якого задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.10, 60, 158, 197, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 33, 34 Закону України «Про оплату праці»,ст. 57 Закону України «Про освіту», ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», ст. 95 КЗпП України, ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Комунального лікувально-профілактичного закладу Сумської обласної ради «Шосткинський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості із заробітної плати, що не виплачені при звільненні працівника і середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Комунального лікувально-профілактичного закладу Сумської обласної ради «Шосткинський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій» на користь ОСОБА_1 1225 (одна тисяча двісті двадцять пять ) грн. 84 коп. індексації заробітної плати за період з січня 2014 року по червень 2015 року включно.

Стягнути з Комунального лікувально-профілактичного закладу Сумської обласної ради «Шосткинський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення у розмірі 16654,4грн (шістнадцять тисяч шістсот пятдесят чотири) грн. 40 коп.

Розмір 16654,4грн (шістнадцять тисяч шістсот пятдесят чотири) грн. 40 коп. середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення визначений без утримання податку й інших обов'язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю.

Стягнути з Комунального лікувально-профілактичного закладу Сумської обласної ради «Шосткинський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій» на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Шосткинський міськрайонний суд шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги, а особами які не були присутніми під час проголошення рішення суду, протягом цього строку з дня отримання копії рішення.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_3