Справа № 442/4505/15 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/1133/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Цапі П.М.

з участю: ОСОБА_1 , представника В/Ч НОМЕР_1

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 вересня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

військова частина НОМЕР_1 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів у сумі 13698,00 грн. на відшкодування заподіяних державі збитків.
Заочним рішенням позов Військової частини НОМЕР_1 задоволено, поновлено строк позовної давності для звернення до суду військової частини НОМЕР_1 з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної державі, визнавши його пропущеним з поважних причин. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 13698,00 грн., як відшкодування заподіяних державі збитків та 243 грн. 60 коп. судових витрат, а всього 13941,60 грн.

Заочне рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що у позовній заяві позивач стверджує про те, що утримання коштів з ОСОБА_1 здійснювалось на підставі наказів командира ВЧ НОМЕР_1 від 07.05.1999 року за № 187, від 14.05.1999 року за № 190 та наказом № 212 від 28.05.1999 року. На ці накази, як на докази по справі покликався і суд в оскаржуваному рішенні, проте накази № 187 від 07.05.1999 року та № 190 від 14.05.1999 року не долучені позивачем до матеріалів справи. Також апелянт зазначає, що відповідно до п. 32 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року № 243/95 - ВР та ст. 87 Закону України "Про нотаріат", військовою частиною НОМЕР_1 було отримано виконавчий напис нотаріуса № 512 від 14.12.2000 року для стягнення з відповідача заборгованості. Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом. Таким чином, суд першої інстанції не врахував, що після отримання виконавчого документа відносини стягувача і боржника регулюються Законом України "Про виконавче провадження" і для захисту своїх порушених прав позивач зобов"язаний був діяти з урахуванням вимог Законом України "Про виконавче провадження", а ухваливши рішення про стягнення з нього коштів після видачі виконавчого напису нотаріуса, суд повторно притягнув його до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Крім цього, апелянт вважає, що суд помилково поновив позовну давність для пред"явлення позову, оскільки позивач неодноразово звертався до ВДВС із запитами про хід виконання виконавчого напису нотаріуса, проте, такі запити не є способами захисту порушених прав стягувача визначених ст.82 Закону України "Про виконавче провадження" та не можуть бути поважними причинами для поновлення строку позовної давності. Також апелянт просить врахувати, що відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 8 від 20.05.2013 року спір з приводу відшкодування матеріальної шкоди, завданої особою державі під час проходження військової служби, є публічно - правовим, а тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. З наведених підстав апелянт просить заочне рішення суду скасувати і закрити провадження у справі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника В/Ч НОМЕР_2 ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Матеріалами справи встановлено, що 03 травня 1999 року наказом командувача Західного оперативного командування Збройних Сил України №025-ПМ прапорщик ОСОБА_1 звільнений із Збройних Сил України та виключений зі списків військової частини НОМЕР_1 ; при прийомі - передачі посади начальника зв`язку - командира взводу управління 1-го дивізіону військової частини НОМЕР_1 , яку займав прапорщик ОСОБА_1 ,була виявлена недостача майна.

У зв`язку у з виявленою недостачею майна наказами командира військової частини НОМЕР_1 від 07.05.1999р. № 187 та від 14.05.1999р. № 190 з прапорщика ОСОБА_1 утримано гроші в розмірі нанесеного збитку в сумі відповідно 30,00 грн. та 1196,40 грн.

Крім того наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.05.1999р. № 212 за недбале ставлення до зберігання дорученого майна з прапорщика ОСОБА_1 утримано гроші в розмірі нанесеного збитку з урахуванням кратності в сумі 13164,02 грн.

Вірним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що наказами командира В/Ч НОМЕР_1 підтверджується розмір завданої державі шкоди, що становив 14390.42 грн.

Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних , винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, визначає Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене Постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23.06.1995 р. За шкоду, заподіяну державі не під час виконання службових обов`язків, зазначені особи несуть матеріальну відповідальність у порядку, передбаченому цивільним законодавством.

Частина 5 розділу 1 вищезазначеного Положення….передбачає, що час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством.

Пунктами 23, 24 Положення… передбачено, що у випадку, якщо вину військовослужбовця доведено командир (начальник) військової частини не пізніше як у місячний термін з дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення до матеріальної відповідальності винної особи з зазначенням розміру суми, що підлягає стягненню. Наказ може бути оскаржено вищому командиру (начальнику) в порядку, встановленим Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. Якщо військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний не згоден з рішенням вищого за підлеглістю командира (начальника) він має право оскаржити таке рішення у судовому порядку.

У відповідності до п. 31 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 р. № 243/95-ВР, у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

На притягнутих до матеріальної відповідальності звільнених з військової служби військовослужбовців і військовозобов`язаних після закінчення зборів, які не відшкодували заподіяної ними державі шкоди, в 10 - ти денний термін після дня вибуття їх з військової частини до суду за їх місцем їх постійного проживання (роботи), надсилаються виконавчі написи органів, що виконують нотаріальні дії.

З наказів командира Військової частини НОМЕР_1 №187 від 07.05.1999р., №190 від 14.05.1999р., № 212 від 28.05.1999 року, вбачається, що такі були видані після звільнення ОСОБА_1 із Збройних Сил України та виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 наказом командувача Західного оперативного командування Збройних Сил України від 03.05.1999 року №025-ПМ.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 на користь В/Ч 1108 13698.09 грн. на відшкодування заподіяних державі збитків, позивач обґрунтовував позовні вимоги наказами командира Військової частини НОМЕР_1 №187 від 07.05.1999р., №190 від 14.05.1999р., № 212 від 28.05.1999 року, які ОСОБА_1 не оскаржував ні вищому командиру, ні в судовому порядку, і якими підтверджується розмір завданих державі збитків. Крім цього, позивач, посилаючись на ст. 267 ЦК України, просив поновити строк позовної давності, мотивуючи пропуском його з поважних причин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову В/Ч НОМЕР_2 та поновлюючи строк позовної давності, суд першої інстанції прийшов до висновку про поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом та про наявність підстав для його поновлення.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду з в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі , організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

У разі пропуску з поважних причини строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний , районний у місті , міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. (ст. 234 КЗпП України).

Вирішуючи спір про відшкодування завданої працівником майнової шкоди, суду слід було перевірити, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.

Після закінчення строку для звернення з позовами про стягнення з працівників шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям працівник звільняється від обов`язку відшкодувати завдану ним шкоду.

Слід зазначити, що поняття позовної давності визначене в статті 256 ЦК України, а в статті 233 КЗпП України передбачені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Термін «позовна давність» законодавцем в КЗпП України не використовується. До того ж, на відміну від ч.3 ст. 267 ЦК України, у разі пропуску передбаченого статтею 233 КЗпП строку звернення до суду його застосування не ставиться в залежність від заяви сторони у спорі. Оскільки трудовим законодавством питання строків звернення до суду врегульовано, тому відсутні підстави для застосування судом положень глави 19 розділу У ЦК та термінів, які не містяться в статті 233 КЗпП України.

Разом з тим, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення про позовну давність, та проаналізувавши причини пропуску В/Ч НОМЕР_1 строку для звернення за захистом порушених прав, прийшов до висновку про поважність пропуску строку позовної давності, у зв`язку з чим поновив позивачу строк позовної давності.

Обгрунтовуючи підстави для поновлення строку для звернення до суду про стягнення завданої майнової шкоди, пояснюючи поважність причин пропуску цього строку, В/Ч НОМЕР_1 посилається на виконавчий напис, вчинений на виконання наказів командира В/Ч НОМЕР_1 про стягнення шкоди, на наявні в матеріалах справи неодноразові запити В/Ч НОМЕР_1 до начальника ВДВС Дрогобицького РУЮ та начальника ВДВС Дрогобицького МУЮ (вих. 255 від 06.03.2004р., 417 від 01.07.2004р., 1506 від 29.09.2004р., 1312 від 11.11.2005р., 561 від 13.03.2006р., 1053 від 24.05.2006р., 2376 від 26.11.2012р.) про виконання виконавчого напису № 512 від 14.12.2000 р., а також на те, що на день розгляду справи виконавчий напис № 512 від 14.12.2000р. втрачено, а отримання його копії у Першій Дрогобицькій державній нотаріальні конторі є неможливим, оскільки виконавчі написи за 2000-2002р. знищено на підставі акту № 1 від 18.01.2010 року у зв`язку із закінченням строків їх зберігання, що підтверджується листом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори від 11 травня 2011 року № 521/01-16.

Разом з тим, вказуючи на зазначені причини пропуску строку звернення до суду про стягнення з відповідача майнової шкоди, позивачем не надано доказів того, що В/Ч НОМЕР_1 з метою виконання наказів про стягнення з ОСОБА_1 завданої майнової шкоди зверталася до нотаріуса про вчинення виконавчого напису, що такий виконавчий напис вчинявся, що вчинення виконавчого напису зареєстровано в журналі вчинення нотаріальних дій, доказів того, що такий виконавчий напис надійшов на виконання до ВДВС Дрогобицького МУЮ, що з метою його виконання державним виконавцем відкривалось виконавче провадження і такий виконувався. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження відправлення запитів (вих. 255 від 06.03.2004р., 417 від 01.07.2004р., 1506 від 29.09.2004р., 1312 від 11.11.2005р., 561 від 13.03.2006р., 1053 від 24.05.2006р., 2376 від 26.11.2012р.) з приводу невиконання виконавчого напису та отримання ВДВС Дрогобицького МРУЮ цих запитів, позивачем не з`ясовано причин невиконання ВДВС Дрогобицького МРУЮ виконавчого напису, до матеріалів справи не долучено відповідей ВДВС на запити В/Ч НОМЕР_1 з приводу невиконання виконавчого напису.

Тобто, обставини, на які посилається В/Ч НОМЕР_1 , як на підстави для поновлення строку звернення до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 завданої майнової шкоди, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не підтверджені належними та допустимими доказами.

Не взяв суд до уваги те, що В/Ч НОМЕР_1 зверталася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення завданої державі матеріальної шкоди, який ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13.12.2010 року залишено без розгляду у зв`язку з тим, що від позивача надійшла заява про залишення позову без розгляду.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення судом строків звернення до суду про стягнення майнової шкоди, завданої ОСОБА_1 , оскільки поважність причин пропуску такого не доведена належними та допустимими доказами.

Враховуючи те, що накази командира В/Ч НОМЕР_1 №187 від 07.05.1999р., №190 від 14.05.1999р., № 212 від 28.05.1999 р., ОСОБА_1 не оскаржувалися, недійсними чи незаконними судовому порядку не визнавалися, а відтак є чинними, висновок суду першої інстанції про обгрунтованість позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь В/Ч НОМЕР_1 грошових коштів на відшкодування завданих державі збитків, є вірним.

Зважаючи на те, що вимоги позивача є обґрунтованими, але строк, встановлений ст. 233 КЗпП України В/Ч НОМЕР_1 пропущено без поважних причин, колегія суддів вважає, що в задоволенні позову В/Ч НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення завданої майнової шкоди слід відмовити у зв`язку з пропуском встановленого ст..233 КЗпП України строку звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що даний спір повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим провадження у справі слід закрити, на думку колегії суддів є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відповідно до приписів ч.2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, завданої протиправними рішеннями, дією чи без діяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Враховуючи положення ч.1 ст. 15 ЦПК України, ч.2 ст. 21, п.1 ч.1 ст. 3 КАС України, предмет спору, яким є стягнення з відповідача шкоди, завданої недостачею майна на суму 13698.00 грн., даний спір повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити В/Ч НОМЕР_1 в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення коштів в сумі 13698.00 грн. як відшкодування заподіяних державі збитків.

Рішення суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.