Апеляційний суд Житомирської області
Справа № 295/4650/14-ц Головуючий у 1-й інст. Корицька В.О. (справа надійшла із ВССУ)
Категорія 48 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство „Укрсиббанк" про визнання права власності на майно та поділ майна

за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом. В обгрунтування вимог зазначав, що з 29.07.1993 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 За час перебування у шлюбі ними за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1. Окрім того за власні кошти він за договором купівлі-продажу від 16.05.2003 року придбав нежиле приміщення - кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. 05 грудня 2006 року шлюб між сторонами розірвано, згоди щодо поділу майна вони не дійшли. Посилаючись на наведені обставини, просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та провести розподіл квартири в рівних долях, визнавши за ним право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, а також визнати за ним право особистої приватної власності на приміщення кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2014 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину приміщення кафе літ. «А1», загальною площею 451,5 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Зазначає, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю, а тому підлягає розподілу між ним та відповідачем в рівних частках. Кафе літ. «А1», загальною площею 451,5 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ним купувалося за його власні кошти, а тому є його особистою приватною власністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину кафе літ. «А1», загальною площею 451,5 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 484,77 грн. Зокрема, зазначає, що майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст. 60,61 СК України.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 03 лютого 2015 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено за пропуском строку позовної давності. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності та поділ приміщення кафе скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду Житомирської області від 3 лютого 2015 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 04 листопада 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині поділу кафе та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Житомирської області від 4 листопада 2015 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої інстанції чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Судами касаційної інстанції встановлено, що позивачем було доведено факт розміщення оголошення про продаж спірного майна подружжя в газеті, з якої він дізнався про порушення свого права, тому підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності у суду були відсутні.

Окрім того ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року залишено без змін рішення апеляційного суду Житомирської області від 3 лютого 2015 року, яким у свою чергу залишено без змін рішення суду першої інстанції від 11 листопада 2014 року про відмову в позові ОСОБА_2 щодо визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядається.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині поділу кафе, суд першої інстанції виходив з того, що на час вирішення спірних правовідносини приміщення кафе є спільною сумісною власністю сторін, а тому визнав за позивачем право власності на частини вказаного приміщення.

З таким висновком погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами, що 29 липня 1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

05 грудня 2006 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

30 червня 2000 року між ОСОБА_2, як приватним підприємцем, і КП «Житомирводпроект» строком на 10 років був укладений договір оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 з можливістю в подальшому викупити об'єкт оренди.

16 травня 2003 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбала спірне кафе загальною площею 451,5 кв.м.

15 листопада 2003 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на приміщення кафе літ. «А1», загальною площею 451,5 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У відповідності до ст. 60,ч.3 ст. 61 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї , то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно п.п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 Сімейного Кодексу та ст. 372 ЦК України. При цьому необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства.

Оскільки спірне приміщення кафе придбано ОСОБА_2 у період шлюбу та в інтересах сім'ї, то суд першої інстанції, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, дійшов обгрунтованого висновку, що приміщення кафе є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а не особистою приватною власністю ОСОБА_1, про що заявлено позов.

Доказів того, що приміщення кафе придбано за особисті кошти будь-кого із подружжя чи не за рахунок спільних коштів подружжя або спільної праці, матеріали справи не містять, що свідчить про те, що майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Посилаючись на положення ст.68 СК України, ч.ч.1,2 ст. 369, ч.1 ст. 578 ЦК України, ч.2 ст.6 Закону України „Про іпотеку" суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що підтвердженням того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя є також надання ОСОБА_1, як співвласником майна, нотаріально посвідченої згоди на передачу в іпотеку набутого подружжям під час перебування в зареєстрованому шлюбі приміщення кафе літ. „А 1", загальною площею 451,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 при укладенні договору іпотеки від 13.09.2006 року на забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань перед ПАТ „Укрсиббанк' щодо сплати кредитного зобов'язання.

Доводи ОСОБА_2 про те, що після розірвання шлюбу сторони у добровільному порядку поділили спільне майно, за яким їй та дітям належить квартира, де вони проживали, і кафе, що було придбано для її підприємницької діяльності, є безпідставними, оскільки не підтверджені жодними доказами. Посилання на те, що ОСОБА_1 визнав ці обставини у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 4 листопада 2015 року є необґрунтованим, оскільки визнання обставини, яку повинна доказувати інша сторона, не означає згоду того, хто цю обставину визнав, із запропонованою оцінкою цієї обставини. Тобто дійсне визнання ОСОБА_1 обставин належності кафе після розлучення ОСОБА_2 мало б наслідком відсутність предмету спору взагалі, проте позивач по іншому оцінює свої пояснення, стверджуючи, що спірне кафе ОСОБА_2 не належить і в добровільному порядку він згоди на це не надавав. Вказані обставини підтверджуються його позовною заявою, апеляційною та касаційними скаргами.

Посилання ОСОБА_2 на те, що майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, колегією суддів не враховується з огляду на таке.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Наведена правова викладена в постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі №6-21цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Позивачем було доведено факт розміщення оголошення про продаж спірного майна подружжя в газеті 29.01.2014 року, з якого він дізнався про порушення свого права, тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності відсутні.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності та поділ приміщення кафе залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2014 року в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності та поділ приміщення кафе залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді