Справа № 201/3996/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2016 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.

за участю секретаря Пєронкова М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційна служба ОСОБА_4 міського управління юстиції Головного управління юстиції в Дніпропетровській області про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби ОСОБА_4 міського управління юстиції у Дніпропетровської області, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_4 обласної ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, треті особи приватний нотаріус ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційна служба ОСОБА_4 міського управління юстиції головного управління юстиції в Дніпропетровській області про визнання права власності на ? частини спірної квартири,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 13 березня 2015 року звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 послалася на те, що з 19 червня 1971 року вона перебувала в шлюбних відносинах з ОСОБА_7, який помер 20 вересня 2011 року. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 Під час шлюбу, а саме 14 квітня 1998 року, ними була придбана спірна квартира № 10, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чернишевського, буд 11-а. Покупцем в договорі купівлі продажу був зазначений її чоловік ОСОБА_7 25 січня 1999 року шлюб між ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_7 було розірвано. 20 вересня 2011 року ОСОБА_7 помер. Оскільки після розірвання шлюбу ОСОБА_1 не зверталася з вимогами про поділ спільного нажитого майна то після смерті колишнього чоловіка вона звернулася до нотаріуса з заявою про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, однак їй було рекомендовано звернутися до суду. Тому позивач посилаючись на вимоги ст.ст. 22, 24 КпШС України та ст. 60 СК України просила визнати за нею право спільної сумісної власності на кв. 10, яка розташована за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Чернишевського буд 11-а.

20 березня 2015 року до суду звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог послався на те, що він є сином ОСОБА_7, який помер 20 вересня 2011 року, після смерті якого відкрилася спадщина яка складається з квартири 10, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чернишевського, буд 11-а. Будучи спадкоємцем першої черги він у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено, оскільки в нього відсутні правовстановлюючі документи на спірну квартиру. Тому просив суд визнати за ним право власності на ? частину спірної квартири в порядку спадкування за законом.

ОСОБА_2 в липні 2015 року звернулася до суд з позовом до ОСОБА_6 про визнання за нею права власності на ? частини спірної квартири. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що наприкінці 1996 року вона стала проживати з ОСОБА_7 однією сім*єю та вести спільне господарство. За час проживання однією сім*єю ними за спільні кошти було придбано спірну квартиру. 27 квітня 2001 року між нею та померлим ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб. Після смерті ОСОБА_7 вона у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини спадкоємцем першої черги, однак в зв*язку з виникнення спору свідоцтво не отримала. Тому ОСОБА_2 посилаючись на вимоги ст.ст. 17, 18 Закону України «Про власність» (у редакції яка діяла в момент виникнення спірних правовідносин), просила визнати за нею право власності на ? частини спірної квартири.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених в позові, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 просила відмовити, оскільки спірна квартира була придбана в період зареєстрованого шлюбу між нею та ОСОБА_7, а тому є їх спільною сумісною власністю.

ОСОБА_3 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав, окрім того просив також задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю його батьків, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 просив відмовити, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, та не заперечував проти визнання права власності в порядку спадкування за законом на ? частину спірної квартири за ОСОБА_3. До позовних вимог ОСОБА_1 просив застосувати строки позовної давності.

Представники третіх осіб в судове засідання не з*явилися про день, час та місце слухання справи були повідомленні належним чином, причин неявки суду не повідомили.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Правовідносини які виникли між сторонами врегульовані нормами цивільного кодексу України, кодексу про шлюб та сім*ю України, який діяв на час придбання квартири, сімейного кодексу України.

Судом встановлено, що 19 червня 1971 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, про що Ленінським Будинком Щастя м.Дніпропетровська видано свідоцтво про одруження. Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3.

14 квітня 1998 року згідно договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8, ОСОБА_7 придбав кв. 10, яка розташована за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Чернишевського буд. 11-а.

25 січня 1999 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 розірвано про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

27 квітня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська видано свідоцтво про одруження.

20 вересня 2011 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим відділом державної реєстрації смерті ОСОБА_4 міського управління юстиції у Дніпропетровській області.

Після смерті ОСОБА_7 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в передбачений законом строк звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини та видачі свідоцтв про спадкування після смерті, а ОСОБА_1 з заявою про видачу свідоцтва про право власності на ? частку спірної кватири.

Згідно ст.22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Стаття 368 ЦК України передбачає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 71 УРСР (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту прав за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки.

Як зазначено в ст. 76 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права

Статтею 80 ЦК України ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачається, що закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові.

Керуючись положеннями ст. 80 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, оскільки ОСОБА_1 було відомо про розірвання шлюбу і вона не була позбавлена права вирішувати питання про визнання права спільної сумісної власності, однак вона цього не зробила та пропустила строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого права, поважних причин для поновлення не навела.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення.

Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 року № 4, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішення зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи те, що представником ОСОБА_2 було подано заяву про застосування судом строків позовної давності до винесення рішення по даній справі приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 було пропущено строк позовної давності для звернення до суду та останньою не подано заяви про їх поновлення, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, застосувавши до спірних правовідносин строк позовної давності.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на ? частини спірної квартири суд виходить з наступного.

Так, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 наприкінці 1996 року стали проживати однією сім*єю та вести спільне господарство внаслідок чого за спільні кошти було придбано спірну квартиру право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_7

Дані обставини встановленні рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2012 року, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення часток у спадковому майні, визнання права власності, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2013 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановленні судовими рішеннями у цивільних, господарських або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до розяснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім*я України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин) спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім*єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 ст. 17 Закону України «Про власність» відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім*ї є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст. 112 ЦК України Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України»), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім*ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об*єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»).

Крім того у своїй Постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 3- 135ц13 Верховний Суд України прийшов до наступних висновків, що майно набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб , як сім*ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об*єднанні в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім*єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбано сторонами внаслідок спільної праці.

Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2012 року вже було встановлено що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з кінця 1996 року мешкали однією сім*єю та вели спільне господарство в результаті чого за спільні кошти придбали спірну квартиру, яка фактично перейшла у їх спільну сумісну власність, право власності на яку було зареєстровано за померлим ОСОБА_7

Відповідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві є спільною сумісною власністю. Суб*єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава. територіальна громад, якщо інше не встановлено законом. Майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та спільні грошові кошти членів сім*ї, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним в письмовій формі.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи те, що чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_7 за яким було зареєстровано право власності на квартиру помер, то спадкуванню підлягає лише його частка у праві спільної власності на квартиру, яка за принципами сімейного законодавства визначається такою, що є рівною наряду з часткою ОСОБА_2

Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкодавців за законом є рівні.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно

За вимогами ст.ст.328-330 ЦК України, право власності на майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність прав власності не випливатиме із закону.

Враховуючи вищевикладене суд вважає за необхідне керуючись пунктом 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність» ст. 112 ЦК України РСР 1963 року визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири та на ? частину квартири в порядку спадкування за законом на підставі ст. 1258, 1261 ЦК України.

Окрім того суд вважає за необхідне, оскільки ОСОБА_3 є сином спадкодавця та є спадкоємцем першої черги, вчасно звернувся з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори визнати за ним право власності на ? частину в порядку спадкування за законом.

У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання прав спільної сумісної власності слід відмовити. Натомість позовні вимоги ОСОБА_9 про визнання за нею права власності на ? частини спірної квартири слід задовольнити. Позовні вимоги ОСОБА_3 також підлягають частковому задоволенню, оскільки він є сином померлого, а тому є спадкоємцем першої черги, а оскільки після смерті ОСОБА_3 залишилася ? частина квартири на яку має право його дружина ОСОБА_2 та син тому за ними слід визнати по ? частині в порядку спадкування за законом.

Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційна служба ОСОБА_4 міського управління юстиції Головного управління юстиції в Дніпропетровській області про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби ОСОБА_4 міського управління юстиції у Дніпропетровської області, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_4 обласної ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом задовольнити частково

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на ? частку кВ. 10, яка розташована за адресою м. Дніпропетровськ, вул.. Чернишевського буд. 11-а.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений останнім судовий збір в розмір 2 321 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_6, треті особи приватний нотаріус ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційна служба ОСОБА_4 міського управління юстиції головного управління юстиції в Дніпропетровській області про визнання права власності на ? частини спірної квартири задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частини в кв. 10, яка розташована за адресою м. Дніпропетрвоськ, вул.. Чернишевського буд. 11-а.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений останньою судовий збір в розмірі 3 300 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.О. Демидова