Справа № 534/2679/14-ц
№ 2/534/121/16
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 травня 2016 року Комсомольський міський суд Полтавської області
в складі: головуючого судді Крикливого В.В.
при секретарі Клімовій С.І., Хорошун О.В.
з участю: представника позивачаКарамарець Т.І.
представника третьої особиОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Комсомольську справу за цивільним позовом Комсомольської міської ради Полтавської області до відповідача ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,
В жовтні 2014 року ОСОБА_9 звернувся до суду із позовною заявою до Комсомольської міської ради Полтавської області, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, в якому прохав усунути перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 0,2554 га, що розташована по АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання відповідачів знести недобудований паркан, який знаходиться поруч з південною межею земельної ділянки по вул.Сосоновій в м.Комсомольську (т.1а.с.2).
В лютому 2015 року ОСОБА_9 надав суду уточнену позовну заяву, в якій змінив процесуальний статус Комсомольської міської ради Полтавської області, зазначивши її в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (т.1а.с.70).
Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_9 є власником земельної ділянки загальною площею 0,2554 га, розташованої по АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_10 є власником сусідньої земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_2. Цегляний паркан, побудований ОСОБА_10 виходить за межі його земельної ділянки та фактично розташований на проїзній частині дороги, яка являється єдиним можливим під'їздом та підходом до земельних ділянок АДРЕСА_2. Зазначений паркан унеможливлює проїзд до земельної ділянки по АДРЕСА_1, а ОСОБА_10 відмовляється його зносити у добровільному порядку, тому ОСОБА_11 був вимушений звернутися до суду для захисту своїх прав.
В квітні 2015 року Комсомольська міська рада Полтавської області звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_10 та ОСОБА_8, в якій після уточнень прохає змінити процесуальний статус Комсомольської міської ради на третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та зобов'язати ОСОБА_10 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (проїжджу частину) шляхом знесення паркану, яким огороджує земельну ділянку по АДРЕСА_2 зі сторони проїзду між ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 (т.1а.с.146,188).
Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_10 здійснено самовільне зайняття земельної ділянки площею 0,0196 га, яка відповідачу не виділялася.
Ухвалою суду від 22 квітня 2015 року Комсомольську міську раду Полтавської області залучено до участі у справі за вказаним позовом в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору (т.1а.с.164).
Позовну заяву Комсомольської міської ради Полтавської області до ОСОБА_10, третя особа - ОСОБА_8, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки прийняти до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Комсомольська міська рада Полтавської області, про усунення перешкод в користуванні власністю.
Ухвалою суду від 08 липня 2015 року позовну заяву ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Комсомольська міська рада Полтавської області, про усунення перешкод в користуванні власністю залишено без розгляду (т.1а.с.218).
Продовжено слухання справи за позовом Комсомольської міської ради Полтавської області до відповідача ОСОБА_10, з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову: ОСОБА_8 та ОСОБА_9.
В судовому засіданні представник Комсомольської міської ради наполягала на задоволені позову та пояснила, що відповідач ОСОБА_10 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_2. Під час будівництва на зазначеній вище ділянці, ОСОБА_10 здійснено самовільне зайняття суміжної земельної ділянки. На адресу відповідача направлено вимогу № 1/15 від 03 лютого 2015 року про усунення зазначеного порушення, проте ОСОБА_10 відмовляється звільняти самовільно зайняту земельну ділянку.
Представник третьої особи позовні вимоги Комсомольської міської ради підтримала та пояснила, що ОСОБА_9 є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1, яка розташована навпроти земельної ділянки відповідача ОСОБА_10 Останній за рахунок земель загального користування комунальної власності самовільно збільшив свою земельну ділянку на 0,0196 га, розширивши її у бік земельної ділянки ОСОБА_9 та побудувавши на ній цегляний паркан. Таким чином, ОСОБА_10 значно звузив проїзну частині дороги, яка являється єдиним можливим під'їздом та підходом до земельних ділянок АДРЕСА_2, що у свою чергу унеможливлює проїзд до земельної ділянки по АДРЕСА_1.
Будучи належно повідомленими про час та місце розгляду справи, третя особа ОСОБА_8, відповідач ОСОБА_10 та його представник повторно в судове засідання не з'явилися, причин неявки не повідомили, заперечень проти позову не надали. За таких обставин, суд вважає за можливе, у відповідності до вимог ст.ст.224-226 ЦПК України, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Вирішуючи питання щодо юрисдикційності згаданого спору, суд звертає увагу на те, що статтею 80 Земельного кодексу України установлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
За змістом статей 2 та 5 ЗК України Рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.
За таких обставин, у правовідносинах, які виникли між сторонами, позивач, як власник землі, вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому у користування земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснює владних управлінських функцій, тому спір, що виник з цих правовідносин підлягає розгляду за правилами та в порядку цивільного судочинства.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у своїх постановах, зокрема від 11 листопада 2014 року у справі №21-493а14, 09 грудня 2014 року у справі №21-308а14, які мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено, що спірні правовідносини регулюються нормами цивільного законодавства.
Так, відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).
Згідно із частиною сьомою вищезазначеної статті ЦК України в разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
З урахуванням змісту вище наведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.
Відповідно до п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.
Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад.
Статтею 12 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.
Таким чином, враховуючи вказані положення закону, передача у власність чи користуваня громадян земельних ділянок комунальної власності є виключною компетенцією відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України на засіданні Судової палати у цивільних справах від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14.
Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 2011 року №6672, посвідченого нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу, відповідач ОСОБА_10 придбав у ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_2 (т.1а.с.53).
За результатами перевірки, проведеної Державною інспекцією сільського господарства в Полтавській області (далі - Інспекція) 17 липня 2013 року встановлено, що зазначена земельна ділянка огороджена цегляним забором, а її площа самовільно збільшена до 0,1174 га (т.1а.с.56).
За вказаним фактом Інспекцією винесено припис №528 від 17 липня 2013 року з вимогою про усунення порушень земельного законодавства до 15 серпня 2013 року(т.1а.с.57).
27 лютого 2015 року Інспекцією повторно складено аналогічні акт перевірки та припис (т.1а.с.228-234).
Виходячи із змісту постанови Октябрьського районного суму м.Полтави від 18 травня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_10 до Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі, із вище зазначеними актом перевірки та приписом від 17 липня 2013 року представник відповідача ОСОБА_12 був ознайомлений 10 лютого 2015 року (т.1а.с.205).
Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи №П-114 від 27 листопада 2015 року (т.2а.с.32) фактичне землекористування земельною ділянкою НОМЕР_1 даним правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а саме державному акту на право власності - не відповідає. Так як, площа за даними тахеометричного знімання становить 0,1196 га. Відповідно до даних Публічної кадастрової карти України та державному акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 - площа становить 0,1000 га. Таким чином, площа самовільно зайнятої земельної ділянки становить 0,0196 га.
Фактичне розташування паркану (огорожі) навколо земельної ділянки НОМЕР_1 межам цієї ділянки, згідно правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та технічної документації із землеустрою - не відповідача. Тому, що відповідно до будівельного паспорта на земельну ділянку по вулиці АДРЕСА_2 господарська споруда повинна розміщуватися на відстані 2,7 м. від огорожі. Фактично відстань від зазначеної господарської споруди до огорожі земельної ділянки становить більше 7 метрів. Тобто, встановлення огороді земельної ділянки по вулиці АДРЕСА_2 не відповідає розмірам зазначеним у будівельному паспорті на земельну ділянку.
З огляду на викладене, судом встановлено, що ОСОБА_10, не маючи договору на право користування землею (оренди), самочинно побудував на прилеглій до належної йому земельної ділянки землі, яка знаходиться в комунальній власності, цегляний паркан.
За змістом ч.4 та ч.7 ст.376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.
З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачем Комсомольською міською радою обрано передбачений законом спосіб захисту для звернення до суду, а саме звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, яка належить територіальній громаді міста, шляхом знесення самочинно збудованого об'єкта власними силами або за її рахунок.
Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №6 "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливо лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
З аналізу наведених роз'яснень вбачається, що вони стосуються осіб, які маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустили при цьому порушення (відхилення від проекту, від ДБН тощо).
Проте ОСОБА_10 не мав дозволу на будівництво паркану на землі територіальної громади міста.
З пояснень представника позивача вбачається, що відповідач ОСОБА_10 звертався із заявою про надання йому в користування самовільно зайнятої земельної ділянки, проте, профільною комісією міської ради йому було відмовлено у розгляді цього звернення до вирішення справи в суді. В судовому засіданні позивач Комсомольська міська рада, в особі її представника, наполягала на обраному нею способі захисту своїх прав власності на земельну ділянку територіальної громади, яка була самовільно зайнята ОСОБА_10, шляхом знесення самочинної споруди.
Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.316, 317, 319, 321, 327 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Особливості методу цивільно-правового регулювання полягають у тому, що учасники цивільно-правових відносин мають певну самостійність, свободу вибору. Ця особливість (диспозитивність) полягає в тому, що сторони у встановлених законом межах самостійно визначають характер своїх відносин на власний розсуд.
В аналізі практики застосування судами ст.16 ЦК України Верховним Судом України роз'яснено, що закони України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV, «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року №161-XIV і деякі інші містять прямий припис про обов'язок укладення, передбачених ними договорів.
Цивільне законодавство передбачає загальний принцип свободи договору (п.3 ст.3 ЦК України) і не встановлює такого способу захисту цивільного права чи інтересу як зобов'язання примусового укладення договору.
З огляду на наведене, враховуючи, що ОСОБА_10 самочинно здійснив будівництво цегляного паркану на землі, яка належить територіальній громаді м.Комсомольська, без відповідного права на земельні ділянки та без дозволу на будівництво, суд вважає за необхідне позовні вимоги Комсомольської міської ради Полтавської області про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинного будівництва - задовольнити. З врахуванням способів захисту, викладених в ст.ст.16, 376, 386, 391 ЦК України, зобов'язати ОСОБА_10 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0196 га, розташовану по АДРЕСА_2 в місті Комсомольську Полтавської області, привести її у придатний для використання стан, шляхом знесення за власний рахунок розташованого на цій ділянці паркану.
Питання щодо розподілу судових витрат, вирішено судом у відповідності до положень, закріплених в ст.88 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.16, 376, 386, 391 ЦК України, ст.213 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги Комсомольської міської ради Полтавської області - задовольнити повністю.
Зобов'язати ОСОБА_7 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0196 га, розташовану по АДРЕСА_2 в місті Комсомольську Полтавської області, привести її у придатний для використання стан, шляхом знесення за власний рахунок розташованого на цій ділянці паркану.
Стягнути з ОСОБА_10 на користь держави 243,60 грн. судового збору.
Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 понесені витрати на проведення експертизи в розмірі 1900 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів, з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області через Комсомольський міський суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя підпис В.В. Крикливий

З оригіналом вірно.

Суддя В.В. Крикливий