АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/1361/16 Головуючий 1-ї інстанції Бабкова Т.В.
Справа № 645/4668/15-ц Доповідач: Довгаль А.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Довгаль А.П.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.

при секретарі - Щегельському Д.О.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківський прав, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третьої особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради (далі - Управління служб у справах дітей ДПтаСП ХМР), в якому просила позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.12.2013р. шлюб між нею та відповідачем розірвано. Цим рішенням встановлено, що з 2009р. подружжя припинило спільне проживання та з цього часу відповідач мешкає окремо від дружини та сина. Окрім того, рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 20.11.2012р. з відповідача на її користь на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 стягнуто аліменти в розмірі 1/4ч. його заробітку. Проте відповідач з 01.03.2014року по 01.04.2015року аліментів не сплачував, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість. Починаючи з 2008р., відповідач матеріальної допомоги на утримання їхньої дитини не надає, ніякого зв'язку з сином не підтримує, тобто ухиляється від виконання батьківських обов'язків.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснив, що спільне сімейне проживання з відповідачем фактично припинилося коли дитині було близько одного року. Відповідач покинув сім'ю, став мешкати з іншою жінкою. Вона залишилася мешкати в його квартирі разом із дитиною та батьками відповідача. В 2013р. вона виїхала з цієї квартири, оскільки познайомилася з майбутнім чоловіком і невдовзі одружилася. В 2012р. в зв'язку з ненаданням у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини, вона вимушена була стягнути аліменти в примусовому порядку. Після присудження аліментів відповідач сплачував їх на протязі двох місяців, після чого припинив виплачувати аліменти, посилаючись на відсутність роботи, і відновив їх сплату лише у вересні 2015р., а саме після подання нею до суду позову про позбавлення його батьківських прав. Зараз дитина навчається у другому класі, але батько жодного разу не був в його школі. Відповідач взагалі не цікавиться долею дитини, його потребами, з сином не спілкується на протязі двох років, на прохання позивачки про зустрічі з сином, посилався на зайнятість.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечували. При цьому відповідач пояснив, що дійсно припинив мешкати однією сім'єю з позивачкою коли їхньому сину виповнилося один рік. Через непримиримі суперечки між ними, він вимушений був піти з квартири, проте в квартирі разом із його батьками залишилася проживати його дружина та син. Останні проживали в квартирі біля п'яти років, у цей час позивач не працювала, існувала за рахунок допомоги його батьків. Зі свого боку він регулярно навідувався до батьків, надавав їм матеріальні кошти для забезпечення сина. У подальшому позивач влаштувала своє особисте життя, вийшла заміж і разом із дитиною оселилася на з'ємній квартирі разом з новим чоловіком. З цього часу можливість спілкування батька з сином, а діда і бабусі з онуком, стала обмеженою. Оскільки у нього з новим чоловіком колишньої дружини склалися погані стосунки, вони перестали давати сина для спілкування, а також не відповідають на їхні телефонні дзвінки.

Третя особа Управління служб у справах дітей ДПтаСП ХМР про час і місце розгляду справи повідомлялось належним чином, його представник не з'явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій також просив розглянути спір по суті з урахуванням інтересів малолітнього ОСОБА_3, а також висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити у справі нове по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на його незаконність та необґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені надані сторонами докази, їм дана належна правова оцінка, правильно визначено природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює та на підставі встановленого ухвалене рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 10, 60, 212, 214, 215 ЦПК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (ч.2 ст.164 СК України).

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Судовим розглядом встановлено, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 29.02.2008р. по 16.12.2013р. Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_3. В свідоцтві про народження дитини батьком значиться відповідач - ОСОБА_5.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.12.2013р. шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Цим рішенням встановлено, що фактично з 2009р. подружжя припинило спільне проживання та з цього часу вони мешкають окремо.

За рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 20.11.2012р. з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 стягнуто аліменти в розмірі 1/4ч. заробітку щомісячно.

Як пояснила позивач в судовому засіданні апеляційного суду, зараз відповідач повністю погасив заборгованість по аліментам, яка виникла у нього останнім часом.

Згідно роз'яснень, які містяться в абз.2 п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов'язків.

Отже, позбавлення батьківських прав це є крайнім заходом, який може застосовуватися у виняткових випадках, а саме при доведеності винної поведінки, в даному випадку - батька дитини.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач навмисно ухиляється від участі у вихованні дитини і, що його доцільно позбавити батьківських прав.

Твердження позивача стосовно того, що з травня 2014 року вона знову вийшла заміж і, що син ОСОБА_6, 2008р.н., називає її нового чоловіка «батьком», а останній проявляє піклування за дитиною, колегією суддів не приймаються, оскільки ці обставини не є підставами для позбавлення відповідача батьківства.

Оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими і висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307ч.1п.1), 308, 313, 314ч.1п.1), 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -