У х в а л а

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 26 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк) звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 26 586,32 доларів США, що за курсом НБУ від 09 квітня 2014 року становить 315 579 грн 67 коп., звернути стягнення на будинок загальною площею 76,60 кв. м, загальною площею 46,120 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, та виселити ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані у цьому будинку.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 07 травня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № MKTWGK, за яким банк надав відповідачу кредит у сумі 21 885,00 дол. США зі сплатою 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 05 травня 2028 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем було укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку вказаний будинок по АДРЕСА_1.

Посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитом, у зв'язку із чим станом на 09 квітня 2014 року утворилася заборгованість у сумі 26 586,32 дол. США, з якої: 21 148,99 дол. США - заборгованості за кредитом, 3 452,92 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 290,91 дол. США - заборгованість за комісією за користування кредитом, 407,43 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 21,06 дол. США - штраф (фіксована частина), 1 265,01 дол. США - штраф (процентна складова), банк просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKTWGK 000000002 від 07 травня 2008 року в розмірі 26586,32 дол. США що за курсом 11,87 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09 квітня 2014 року складає 315 579 грн 67 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки житловий будинок загальною площею 76,60 кв.м, житловою площею 46,10 кв.м, який розташований по АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. З укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу з іншою особою, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням номеру кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Відстрочено виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки до втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України», наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті та набрання чинності законом, який врегулює питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Виселено ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 26 лютого 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2015 року змінено та викладено другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № MKTWGK від 07 травня 2008 року в розмірі 315 579 грн 67 коп., звернуто стягнення на житловий будинок загальною площею 76,60 кв.м, житловою площею 46,10 кв.м, який розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, за початковою ціною предмета іпотеки, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій».

Доповнено третій абзац резолютивної частини рішення після фрази «про звернення стягнення на предмет іпотеки» фразою «та виселення».

У іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині визначення заборгованості у національній валюті гривні у розмірі 315 579 грн 67 коп. та направити справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, а у іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що у зв'язку із неналежним виконанням відповідачкою своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість у сумі 26 586,32 дол. США, що становить 315 579 грн 67 коп., а тому, виходячи із вимог Закону України «Про іпотеку», дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, відстрочивши його виконання до втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також для виселення відповідача з зазначеного житлового будинку.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, виходив з того, що в резолютивній частині рішення місцевого суду не вказана початкова ціна продажу предмета іпотеки, яку апеляційний суд встановив на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а також відстрочив виконання рішення суду і в частині виселення до втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 07 травня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № MKTWGK, за умовами якого остання отримала від банку кредит у розмірі 21 885,00 дол. США, який зобов'язалася повернути до 05 травня 2028 року та сплатити банку за користування кредитом відсотки у розмірі 15 % на рік від суми залишку заборгованості.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем цього ж дня було укладено договір іпотеки, за яким відповідач передала банку в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок загальною площею 76,60 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилався на неналежне виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитом, у зв'язку із чим станом на 09 квітня 2014 року утворилася заборгованість у сумі 26 586,32 дол. США, з якої: 21 148,99 дол. США - заборгованості за кредитом, 3 452,92 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 290,91 дол. США - заборгованість за комісією за користування кредитом, 407,43 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 21,06 дол. США - штраф (фіксована частина), 1 265,01 дол. США - штраф (процентна складова).

Відповідно до частини ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України).

Згідно зі ст. 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення.

Згідно з п. 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет).

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (ст. 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (ст. 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

За таких обставин висновки суду апеляційної інстанції про визначення заборгованості у національній валюті гривні є безпідставними та не узгоджуються з вимогами ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» колегія суддів суду касаційної інстанції приходить до висновку, що у розумінні ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Проте апеляційний суд прийняв рішення, зокрема, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

При цьому суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання суду апеляційної інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам ст. ст. 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що вказані вище обставини свідчать про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що у свою чергу призвело до неправильного вирішення спору в частині задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому ухвалене судом рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргупублічного акціонерного товариства комерційного банку«ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 26 лютого 2016 року в частині вирішення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович