УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С., розглянувши позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом.

Ухвалою суду від 12 вересня 2016 року позовну заяву було залишено без руху. Так, позивач зазначав, що у 2007 році нею була продана належна їй на праві власності земельна ділянка за ціною 300 000,00 грн., які в подальшому були використані для реконструкції житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. На підтвердження даних обставин позивачем було надано суду попередній договір від 10.12.2007 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

З аналізу вищевказаної норми випливає, що кінцевим результатом укладення між сторонами попереднього договору є підписання цими ж сторонами основного договору, який і буде вважатися належним доказом, підтвердження викладених позивачем обставин.

На цій підставі, позивачу необхідно було надати суду належним чином оформлений основний договір купівлі продажу, укладення якого передбачено п. 1 попереднього договору від 10.12.2007 року та вимогами чинного законодавства, оскільки як умовами попереднього договору так і ст.. 635 ЦК України передбачено припинення зобов?язань, які були встановлені попереднім договором і саме його існування не може вважатися кінцевим закріпленням викладених в ньому умов.

Позивач стверджувала, що отримані в результаті укладення попереднього договору грошові кошти були використані нею для відновлення житлового будинку (після пожежі), а також його поліпшення та для побудови нових господарських споруд.

Проте, будь-яких доказів на підтвердження даних обставин позивачем не було надано, наприклад, договорів підряду, накладних, чеків або іншого.

Виконуючі імперативні вимоги ст.. 119 ЦПК України щодо зазначення ціни позову, позивачем було вказано, що вона визначена на підставі наданого висновку про середньо ринкову вартість майна і становить 962 736,00 станом на 18.07.2016 року.

Проте, ціна позову вказана самою позивачем була визначена в розмірі 1 262 736,00 грн.

А тому залишилося невизначеним чому вказана ціна позову відрізняється від вартості визначеної на підставі висновку об?єкту, який є предметом позову.

Позивач зазначала, що окрім проведених відновлювальних та ремонтних робіт житлового будинку, на отримані грошові кошти від продажу земельної ділянки, нею було придбано транспортних засіб «OPEL», марки «MOVANO», державний номерний знак НОМЕР_1, право власності на який було оформлено на позивача, яка здійснювала його повне діагностування та ремонт також за власні кошти. На підтвердження даних обставин позивачем було надано акт з СТО №_42/10 від 27.10.2009 року.

Право власності на транспортний засіб підтверджується наявністю свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, де вказано прізвище ім?я по-батькові власника.

А тому, позивачу було необхідно надати суду відповідні документи на підтвердження права власності на транспортний засіб. Крім того, суд звертав увагу позивача на те що наданий нею акт №_42/10 від 27.10.2009 року виконаних робіт по ремонту транспортного засобу «OPEL», марки «MOVANO» не містив взагалі будь-яких реквізитів замовника та платника.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання за позивачем права власності на житловий будинок з усіма наявними господарськими спорудами та будівлями, позивачем не було надано суду доказів, на підтвердження факту належності даного житлового будинку на праві власності будь-кому із сторін у справі.

Крім того, враховуючи, що житловий будинок розташований на земельній ділянці, і разом вони складають єдине ціле, виникало питання про порядок розподілу між позивачем та відповідачем даної земельної ділянки, а також документального підтвердження належності сторонам цієї земельної ділянки на праві власності.

Позивач стверджувала, що сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільно нажитого майна та транспортного засобу. Однак, визначаючи свої позовні вимоги позивач жодним чином не згадує про транспортний засіб, який нібито належить їй на праві власності та на момент звернення до суду знаходиться у відповідача. А тому, суду було незрозумілим чому зазначаючи обставини справи, з визначенням предметів, які є спільним майном подружжя щодо якого вони не можуть дійти згоди, позивач не визначає порядок розподілу всього майна, а лише його частини.

Визначений позивачем предмет позову було спільно нажите сторонами майно під час перебування у шлюбі, підставами позову визначено право поділу такого майна через відсутність домовленості у сторін.

Однак, вимоги, які заявляла позивач стосувались лише визнання за нею, в одноособовому порядку, права власності, без зазначення розміру частки спільної сумісної власності подружжя, яка повинна бути виділена відповідачу. А тому, позивачу було необхідно привести свою позовну заяву у відповідність або надати правове обґрунтування підстав позбавлення відповідача такого права.

Позивач вказувала, що не прийняття участі в утриманні, вихованні та навчанні сина, відсутність у відповідача взагалі інтересу до його подальшої долі, незацікавленість відповідача щодо нерухомого та рухомого майна, не прийняття участі відповідача у відбудові та реконструкції нерухомого майна є істотними обставинами.

Дотримання вимог ст.119 ЦПК України при пред`явленні позову (заяви) в суд є імперативним правилом в тому числі і для суду на предмет перевірки позову (заяви) і долучених до нього матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи (позову, заяви) до розгляду.

Право на звернення в суд не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспрюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна його (цього порядку) дотримуватися (рішення «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 119, 121 ЦПК України, суд - Згідно ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без дотримання вимог, викладених у ст. ст. 119, 120 ЦПК України постановив ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомив позивача та надав їм строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п?яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Як вбачається із зворотного повідомлення позивач та представник кожний окремо отримали ухвалу суду про залишення позову без руху відповідно 01.10.2016 та 27.09.2016,проте станом на 23.11.2016 недоліки свого позову не усунули.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.119-121 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - визнати неподаним та повернути позивачу.

Зобов'язати Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 890 (шість тисяч вісімсот дев?яносто) гривень 00 копійок, сплачений нею згідно з квитанцією № від 22 липня 2016 року, на розрахунковий рахунок № 0010, отримувач УДКСУ у Солом'янському районі м. Києва, код отримувача 38050812, банк отримувача ГУДКСУ у м. Києві, МФО 820019, код класифікації доходів бюджету 22030101, призначення платежу - «судовий збір».

Роз'яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із позовом до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення .

Ухвала можу бути оскаржена через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя В.С. Кицюк