У х в а л а

1 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мегабуд Х», ОСОБА_5 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним,

в с т а н о в и л а :

Ленінський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 5 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Апеляційний суд Запорізької області 23 грудня 2015 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив, визнав недійсним договір відступлення права вимоги (цесії), укладений 14 травня 2010 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Мегабуд Х» і ОСОБА_5

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 13 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнила, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 23 грудня 2015 року скасувала, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2015 року залишила в силі.

13 жовтня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме частин першої - третьої, п'ятої, шостої статті 203, статті 215, частини третьої статті 237, частини другої статті 244 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На обґрунтування підстави перегляду зазначеного судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року і 7 жовтня 2015 року, постанову Вищого господарського суду України від 19 травня 2016 року, постанову Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», у яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваному судовому рішенні, застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 13 липня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги з огляду на те, що цей договір укладено особою зі згоди товариства в межах наданих повноважень; зазначені обставини встановлені відповідним судовим рішенням від 4 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, а тому сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Разом з тим у судових рішеннях судів касаційної інстанції, наданих для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 9 квітня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про те, що представництво на продаж житла виникло у відповідача на підставі акта органу юридичної особи, який у судовому порядку визнано недійсним; крім того, у відповідача не було правових підстав для вчинення передоручення іншій особі, а тому оспорюваний договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним;

- в ухвалі від 7 жовтня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення майна, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності з огляду на те, що під час укладення спірного договору купівлі-продажу директор товариства не був наділений правом самостійно розпоряджатися майном товариства;

- у постанові від 19 травня 2016 року Вищий господарський суд України, залишивши без змін постанову суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про наявність правових підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги, оскільки вчинений від імені юридичної особи її виконавчим органом (з перевищенням встановлених статутом повноважень) договір не відповідає вимогам статті 92 ЦК України.

Порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» не може слугувати прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права у справах з подібних правовідносин, оскільки не є судовим рішенням суду касаційної інстанції.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мегабуд Х», ОСОБА_5 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Охрімчук
Н.П. Лященко
В.М. Сімоненко