Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/1899/16-ц Головуючий у 1-й інст. Замега О. В.
Категорія 27 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Коломієць О.С., Жигановської О.С.

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення трьох процентів річних за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 серпня 2016 року,

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися з вказаним позовом, в якому просили стягнути з відповідача три проценти річних в сумі 11173,12 грн. Зазначали, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22.09.2011 року зобовязано ОСОБА_4 повернути їм борг в сумі 79730 грн., що еквівалентно 10000 дол.США, а також стягнуто три проценти річних. Апеляційний суд Житомирської області 22.11.2011 року змінив рішення в частині повернення боргу. Виконавчий лист перебуває на виконанні у Державній виконавчій службі з 11.09.2014 року і на даний час борг не сплачено у звязку із чим просять задовольнити їх вимоги.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 серпня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3 три проценти річних від простроченої суми в розмірі 11173,12 грн.. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_5 судові витрати в сумі 551 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не враховано пропуск строку позовної давності, який він просив застосувати.

Представник позивача ОСОБА_2 заперечує у задоволенні скарги.

Розглянувши справу в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що до вимог про стягнення трьох процентів річних згідно ч.2 ст.625 ЦК України строки позовної давності не застосовуються, оскільки зобовязання є невиконаним, а тому стягувач має право на отриманні вказаних коштів по день їх сплати.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено, що рішенням Бердичівського міського суду від 22 вересня 2011 року, із урахуванням рішення Апеляційного суду Житомирської області від 22 листопада 2011 року, зобовязано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2, ОСОБА_3 борг в сумі 10000 дол.США, а в разі неможливості стягнуто з нього 79730 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивачів три проценти річних в сумі 8371,95 грн. за період з 2008 року по 01.07.2011 року.

За змістом вказаного рішення між сторонами виникли правовідносини з договору позики.

На даний час рішення суду не виконано.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оспорюваним періодом нарахування сум за ч. 2 ст. 625 ЦК України є час невиконання грошового зобов'язання із 01 липня 2011 року (дати, по яку вирішено судом питання про стягнення 3 % річних) по 29 лютого 2016 року (час звернення до суду з позовом по невиконаному зобовязанню).

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи із системного аналізу наведених норм права, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, у тому числі й на стягнення сум за ст. 625 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України, № 6-1206цс15 від 23 вересня 2015 року, № 6-157цс16 від 25 травня 2016 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Враховуючи те, що грошове зобов'язання із повернення коштів у розмірі 79730 боржником не виконано, а в період із 01 липня 2011 року по 29 лютого 2016 року мало місце порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення, вимоги позивача про стягнення сум за ч. 2 ст. 625 ЦК України ґрунтуються на правовій підставі.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

У запереченнях на позов відповідач просив застосувати позовну давність.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Таким чином, до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, оскільки суми процентів та інфляційних нарахувань є складовою грошового зобов'язання, а тому зі спливом позовної давності за вимогою про сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату сум за ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як вбачається із рішення Апеляційного суду Житомирської області від 22 листопада 2011 року, між сторонами укладено договір позики від 17.10.2007 року із поверненням суми позики 20.12.2007 року.

Відповідно до ч.2, 3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі предявлення позову до боржника. Після поривання перебіг позовної давності починається заново.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-30цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Початковий момент перебігу позовної давності за вимогами позивачів розпочався з 21.12.2007 року і з цього дня у позивача виникло право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання та стягнення сум за ч. 2 ст. 625 ЦК України, які частково стягнуті за судовим рішенням за період до 01.07.2011 року.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, 3 % річних підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах по справах №№ 6-1188цс16, 6-2631цс15.

Разом з тим, із позовом про стягнення 3 % річних ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися лише 16 березня 2016 року, і з моменту виникнення права вимоги цих сум минуло більше трьох років заявленої позовної давності, а тому стягненню підлягає спірна сума у межах трирічного строку позовної давності до дня звернення до суду із зазначеним позовом (за період із 16 березня 2013 року по 29 лютого 2016 року - дати розрахунку у позовній заяві).

Суд першої інстанції перевірив правильність нарахування позивачем 3 % річних, а також навів у своєму рішенні відповідні розрахунки, але не врахував трирічний строк позовної давності.

Таким чином, до стягнення підлягає 3 % річних за 1081 день : 79730х(1081/365)х3%=7083,96 грн.

Решта вимог задоволенню не підлягає за спливом позовної давності.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати в частині задоволених вимог (63,4 % від 551 грн.=349,33 грн.), а з позивачів на користь відповідача пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачам відмовлено (36,6% від 606,32 грн.=221,91 грн.).

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3 три проценти річних за прострочення виконання грошового зобовязання в сумі 7083,96 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3 судові витрати в сумі 349,33 грн., тобто по 174,67 грн. на користь кожного.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 110,96 грн., з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Судді