УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: управління держземагенстава у Кагарлицькому районі Київської області, Кулініченко Микола Григорович, про визнання частково недійсним рішення, визнання недійсними державного акта та договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 03 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: управління держземагенстава у Кагарлицькому районі Київської області, Кулініченко М.Г., у якому просила визнати частково недійсним рішення Кагарлицької міської ради від 25 вересня 2007 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою по наданню державних актів на право власності на землю громадянам» в частині затвердження матеріалів технічної документації землеустрою та виданні державного акту на право власності на землю ОСОБА_10 стосовно земельної ділянки, площею 0,1195 га для ведення особистого селянського господарства; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_10 19 листопада 2008 року, на земельну ділянку площею 0,1195 га за адресою: АДРЕСА_2; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1195 га, за адресою: АДРЕСА_2, що був укладений 17 грудня 2008 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Кулініченко М.Г.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтувала тим, що спірною земельною ділянкою площею 0,1195 га вона користувалася у встановленому законом порядку і вона відносилася до будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке позивач придбала на підставі договору купівлі-продажу. При виготовленні технічної документації із землеустрою та встановленні меж земельних ділянок в натурі на місцевості при підготовці позивачем та її сусідкою ОСОБА_10 належних їм на праві користування земельних ділянок до приватизації, відбулася технічна помилка за якою вказану вище спірну земельну ділянку площею 0,1195 га було включено до земельної ділянки ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2.

Оскаржуваним рішенням Кагарлицької міської ради від 25 вересня 2007 року затверджено технічну документацію та на підставі такого рішення видано державний акт на право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_10, чим порушено першочергове право позивача на приватизацію спірної земельної ділянки, яка перебувала у її користуванні.

ОСОБА_10 17 грудня 2008 року подарувала земельну ділянку ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 померла, її спадкоємцем є відповідач ОСОБА_11

ОСОБА_6 вважає вказаний вище договір дарування недійсним, оскільки дарувальник ОСОБА_10 протиправно розпорядилася належною ОСОБА_6 земельною ділянкою, а тому, з посиланням на викладені вище обставини, просила суд задовольнити позов.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 03 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до районного суду, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом, який закінчився 17 вересня 2010 року, зокрема про визнання недійсним оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування від 25 вересня 2007 року, оскільки ще 17 вересня 2007 року було складено Акт «Про встановлення в натурі на місцевості меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків», який підписано в тому числі і позивачем ОСОБА_6, якій на той момент було відомо, що до земельної ділянки ОСОБА_10 включено спірну земельну ділянку площею 0,1195 га.

Відповідач ОСОБА_8 заявив клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом і суд першої інстанції визнав доводи відповідача обґрунтованими, застосувавши норми ч. 4 ст. 267 ЦК України як підставу для відмови в позові.

Крім того, районний суд встановив, що оспорюваним рішенням Кагарлицької міської ради від 25 вересня 2007 року права позивача жодним чином не порушено, оскільки нею не доведено, що спірна земельна ділянка їй передавалася у користування у відповідності до вимог закону, а також суд послався на відсутність у позивача права на безоплатну приватизацію спірної земельної ділянки у 2014 році, оскільки своє одноразове право на безоплатну приватизацію землі, передбачене ст. 116 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України), ОСОБА_6 використала ще 09 грудня 2008 року шляхом одержання в порядку безоплатної приватизації державних актів на земельні ділянки площею 0 1185 га (для ведення особистого селянського господарства) та площею 0,557 га (для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд) за адресою: АДРЕСА_1

Як на підставу відмови в задоволенні позову, суд першої інстанції також послався на норми ст. ст. 3, 15 ЦК України та обґрунтував свої доводи не доведеністю позивачем її порушеного права, а відтак, відсутністю у ОСОБА_6 права на звернення до суду з даним позовом.

Інші позовні вимоги суд визнав похідними.

Апеляційний суд визнав доводи районного суду обґрунтованими та відхилив апеляційну скаргу позивача у справі.

З такими висновками судів погодитися не можна у зв'язку з наступним.

За правилами ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд має перевірити належним чином законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. У випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Поза увагою апеляційного суду залишилася та обставина, що суд першої інстанції, встановивши факт недоведеності позовних вимог та відсутність порушеного права позивача в рамках даного спору, безпідставно застосував наслідки пропуску строку позовної давності, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 261 ЦК України та вимоги ст. ст. 213-215 ЦПК України, щодо ухвалення у справі законного та обґрунтованого судового рішення. Такі недоліки допущені судом першої інстанції апеляційний суд не виправив.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 24 вересня 1992 року позивач ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_12 житловий будинок із господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 7-8). З довідок Кагарлицької міської ради від 29 січня 1997 року та від 15 листопада 2002 року (а. с. 9) вбачається, що позивач користується земельною ділянкою по АДРЕСА_1 в м. Кагарлику розміром 0,30 га.

Рішенням Кагарлицької міської ради від 18 січня 1994 року передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_6 земельні ділянки по АДРЕСА_1в загальному розмірі 0,28 га. (а. с. 10-14). Рішенням Кагарлицької міської ради від 25 вересня 2007 року затверджено технічну документацію із землеустрою по складанню державних актів, і на підставі такого рішення позивачеві видано державні акти від 09 грудня 2008 року на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку розміром 0,0557 га та ведення особистого селянського господарства розміром 0,1185 га, а всього загальним розміром 0,1742 га., за адресою: АДРЕСА_1

Позивач ОСОБА_6виявила бажання приватизувати залишок земельної ділянки для садівництва площею 0,1258 га та звернулась до Кагарлицької міської ради із заявою про передачу їй у власність цієї земельної ділянки. Листом від 23 травня 2014 року їй було відмовлено в передачі земельної ділянки у власність на тій підставі, що своє право на безоплатну приватизацію ОСОБА_6 вже використала.

Постановою Кагарлицького районного суду Київської області від 04 серпня 2014 року (а. с. 17) зобов'язано Кагарлицьку міську раду розглянути питання про передачу ОСОБА_6 у власність земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_1

При цьому, зі змісту постанови вбачається, що судом було встановлено факт перебування саме у користуванні ОСОБА_6 залишку земельної ділянки, площею 0,1258 га, та факт безпідставної відмови органом місцевого самоврядування їй у приватизації цієї землі з підстав, передбачених ст. 116 ЗК України. Роз'яснено, що ОСОБА_6 наділена правом на приватизацію земельної ділянки з цільовим призначенням - для ведення садівництва, оскільки таке право вона ще не використала.

Наступним рішенням Кагарлицької міської ради від 25 вересня 2014 року ОСОБА_6 відмовлено в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва за адресою: м. Кагарлик, АДРЕСА_1, у зв'язку з тим, що вільні земельні ділянки за вказаною адресою відсутні.

На аркушах справи 20-25 містяться копії документів доданих до позовної заяви, на які позивач посилається, обґрунтовуючи факт протиправного переходу належної їй на праві користування спірної земельної ділянки, у власність ОСОБА_10

Саме ці обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом та такі обставини безпідставно не враховані судом першої інстанції при розгляді справи.

Апеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам районного суду про відсутність у позивача права на приватизацію спірної земельної ділянки з посиланням на ст. 116 ЗК України, та доводам районного суду про відсутність у ОСОБА_6 права на звернення до суду з даним позовом за захистом порушеного права на приватизацію спірної земельної ділянки, яка перебувала у її користуванні.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 03 серпня 2015 року, ОСОБА_6 крім іншого посилалася на помилковість висновків районного суду щодо відсутності у неї права на звернення до суду з даним позовом.

З урахуванням доводів апеляційної скарги, того, що ОСОБА_6 придбала 24 вересня 1992 року у ОСОБА_12 житловий будинок із господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, апеляційний суд мав встановити яка земельна ділянка була закріплена за попереднім власником будинку до 24 вересня 1992 року і чи було дотримано положення ст. 120 ЗК України щодо переходу і збереження за набувачем будинковолодіння права власності/користування земельною ділянкою, на якій воно розміщено, з урахуванням тих самих умов і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Оскільки апеляційним судом вказаних обставин не перевірено та не встановлено, то висновки апеляційного суду про законність та обґрунтованість доводів районного суду про безпідставність позову ОСОБА_6, є передчасними.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У зв'язку з наведеним та враховуючи, що порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущено як судом першої так і апеляційним судом, то ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, з направленням справи на новий судовий розгляд до районного суду.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 03 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська