АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3092/16 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Малінської С.М.,

суддів колегії: Швецової Л.А., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Єрьоменко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

встановила:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 19.09.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до якого, позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 36 829 доларів США строком до 10.09.2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. 19.09.2008 року між позивачем та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого, відповідач ОСОБА_4 зобов'язався нести солідарну відповідальність перед позивачем за виконання відповідачем ОСОБА_3 кредитного договору. Зобов'язання за кредитним договором відповідач ОСОБА_3 не виконав. Загальна сума заборгованості відповідача ОСОБА_3 перед позивачем становить 260 972 грн. 39 коп., яку позивач просить стягнути разом з судовими витратами на свою користь з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2015 року позов задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 260972 гривні 87 копійок з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судові витрати по 1304 гривні 87 копійок з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, вважає його незаконним, оскільки судом не повно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, рішення постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема ст.ст. 119, 230, 231, ч. 4 ст. 231, ч. 1 ст. 292, 256-258, 213 ЦПК України.

Апелянт вказує на те, що суд порушив його конституційні права та норми процесуального права при здійсненні правосуддя, обмеживши доступ до правосуддя з підстав, не передбачених законом.

Просить скасувати заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2015 року та призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції та не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Судовим розглядом встановлено, що 19.09.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до якого, позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 36 829 доларів США строком до 10.09.2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. 19.09.2008 року між позивачем та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого, відповідач ОСОБА_4 зобов'язався нести солідарну відповідальність перед позивачем за виконання відповідачем ОСОБА_3 кредитного договору. Зобов'язання за кредитним договором відповідач ОСОБА_3 не виконав. Загальна сума заборгованості відповідача ОСОБА_3 перед позивачем становить 260 972 грн. 39 коп., яку позивач просить стягнути разом з судовими витратами на свою користь з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з:

1) вступної частини із зазначенням: часу та місця його ухвалення; найменування суду, що ухвалив рішення; прізвищ та ініціалів судді (суддів - при колегіальному розгляді); прізвища та ініціалів секретаря судового засідання; імен (найменувань) сторін та інших осіб, які брали участь у справі; предмета позовних вимог;

2) описової частини із зазначенням: узагальненого викладу позиції відповідача; пояснень осіб, які беруть участь у справі; інших доказів, досліджених судом;

3) мотивувальної частини із зазначенням: встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин; мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався;

4) резолютивної частини із зазначенням: висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку суду по суті позовних вимог; розподілу судових витрат; строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Відповідно до п. п. 8, 9, 10, 11, 12 постанови пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну

та резолютивну частини.

У вступній частині рішення зазначаються: час та місце його ухвалення; повне найменування суду, що його ухвалив; прізвище та ініціали судді (суддів - при колегіальному розгляді) і секретаря судового засідання; імена (найменування) сторін та інших осіб, які брали участь у справі; предмет позовних вимог.

При цьому вказуються всі ті особи, які згідно зі статтею 26 ЦПК належать до складу осіб, які беруть участь у даній справі, а не лише ті, які фактично брали участь у розгляді справи. Якщо сторонами є юридичні особи, то найменування такої особи слід наводити відповідно до документів про реєстрацію юридичної особи. Предмет позовних вимог (у тому числі первісного, зустрічного позову та позову третьої особи із самостійними вимогами) зазначається виходячи з вимог закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та підстав заявленої вимоги.

В описовій частині рішення необхідно, зокрема, вказати: зміст і підстави позовних вимог відповідно до позовної заяви; про внесені зміни підстав чи предмета позову, розміру позовних вимог, якщо вони мали місце, і узагальнено викласти позицію відповідача: чи визнає він позов, а якщо визнає, то повністю чи частково; у разі заперечень - у чому суть заперечень проти позову; пояснення осіб, які беруть участь у справі, висновки органів державної влади або місцевого самоврядування, якщо вони брали участь у справі, а також зазначити докази і обставини, для встановлення яких вони досліджувалися. При цьому пред'явлення відповідачем зустрічного позову чи третьою особою самостійних вимог не змінює процесуального статусу цієї особи.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( 995_004 ) (РИМ, 04.XI.50; далі - Конвенція).

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України ( 254к/96-ВР ), на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК ( 1618-15 ) (статті 224 - 226 ЦПК ( 1618-15 ) - при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін. У разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію ( 995_004 ) та рішення Європейського суду з прав людини, які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV ( 3477-15 ) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

У необхідних випадках суд зазначає про урахування: рішення Конституційного Суду України про офіційне тлумачення Конституції ( 254к/96-ВР ) та законів України, які підлягають застосуванню в даній справі та при вирішенні питання про відповідність Основному Закону України нормативно-правових актів, перелічених у пункті 1 частини першої статті 150 Конституції України ( 254к/96-ВР ), якими сторони доводять свої вимоги чи заперечення; постанов Пленуму Верховного Суду України, прийнятих відповідно до статті 125 Конституції України ( 254к/96-ВР ) і статті 55 Закону України від 7 лютого 2002 року N 3018-III ( 3018-14 ) "Про судоустрій України", з питання застосування норм процесуального та матеріального права, які підлягають застосуванню в даній справі.

Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК ( 1618-15 ).

У ній, зокрема, має бути зазначено: висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково (при відмові в позові слід точно зазначити, кому, відносно кого та в чому відмовлено); висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено; розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні; вартість майна, яке належить стягнути з відповідача, якщо при виконанні рішення присудженого майна у наявності не буде; конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права; розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 88 ЦПК ( 1618-15 ); строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; у яких межах допускається негайне виконання рішення, коли суд зобов'язаний або має право його допустити.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, оскільки зміст рішення суду не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України.

Що стосується посилань апелянта на строк позовної давності, то він не застосовується, оскільки в суді першої інстанції заяв про застосування строку позовної давності відповідачами не подавалось, разом із тим, справа неодноразово відкладалась і відповідачі були належним чином повідомлені про місце, день і час розгляду справи.

Верховний Суд України в справі № 6-2307цс15 від 02.03.2016 року висловив правову позицію про те, що той факт, що сторона не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції, може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом заяви про застосування позовної давності.

Посилання апелянта на те, що позов подано не уповноваженою особою, оскільки ОСОБА_6 як представником позивача додано довіреність, термін дії якої закінчився 31 грудня 2014 року, спростовуються матеріалами справи, так як на а.с. 82, тому 1-го міститься довіреність, якою Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» уповноважує ОСОБА_6 представляти його інтереси, яка діє по 31 грудня 2015 року.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: ст. 215 ЦПК України.

Згідно частин першої, третьої та п'ятої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задоволені, з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» належить стягнути судові витрати в розмірі 2609,72 грн. по 1304, 87 грн. з кожного.

Враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, своєю ухвалою від 31 травня 2016 року частково задовольнив клопотання ОСОБА_3 про звільнення від сплати судового збору та відстрочив сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2015 року до ухвалення судового рішення у справі апеляційною інстанцією, з ОСОБА_3 на користь держави належить стягнути суму судового збору, що мала бути сплачена при подачі фізичною особою апеляційної скарги на рішення суду, а саме в розмірі 2870,70 грн. (2609,73 грн.*1,1).

Керуючись ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2015 року - скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 260972 (двісті шістдесят тисяч дев'ятсот сімдесят дві) гривні 39 копійок боргу.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судові витрати в розмірі 2609,73 гривень по 1304 (одна тисяча триста чотири) гривні 87 копійок з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 2870 (дві тисячі вісімсот сімдесят) гривень 70 копійок за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: