Справа № 357/4164/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що він у 1986 році разом зі своїм братом ОСОБА_3 за власні кошти зробили металевий човен, який у квітні того ж року спустили на воду річки Рось в місті Білій Церкві в районі Таращанського провулку, з того часу човен постійно знаходився на воді, навіть ремонтували його на березі річки, у травні 2009 року його брат запропонував продати цей човен за 6000 грн., а гроші поділити порівну, позивач вирішив викупити човен у брата, сплативши за його частину 3000 грн., наступного дня він передав брату за місцем проживання останнього по пров.Таращанському,19 вказану суму коштів, що можуть підтвердити свідки. 14.03.2016 року він разом з ОСОБА_4 виявили, що човен зник, з приводу чого звернулися до поліції, під час проведення перевірки працівники поліції встановили, що човен забрав відповідач ОСОБА_2, оскільки вважав його власністю покійного ОСОБА_3 Позивач просив суд витребувати від відповідача на його користь належний позивачу металевий човен.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги.

Відповідач позов не визнав та пояснив, що металевий човен належав одноособово його покійному тестю ОСОБА_3, крім показів свідків, які є зацікавленими у вирішенні даної справи на користь позивача, оскільки перебувають у дружніх та родинних стосунках з позивачем, ним не надано жодних інших доказів про належність човна саме позивачу. Крім того, дружина відповідача ОСОБА_5 зверталася до правоохоронних органів із заявою, що після смерті її батька ОСОБА_3 його рідний брат ОСОБА_1 користуючись тим, що будинок її батька залишився без догляду, змінив замки у будинку та забирає належне ОСОБА_3 майно.

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, його брат ОСОБА_3 проживав ІНФОРМАЦІЯ_2, мав на праві власності 3/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд за вказаною адресою на підставі свідоцтва про право власності, виданого Білоцерківським УЖКГ 03.05.2001 року, зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ 04.05.2001 року за реєстровим номером 7774 в книзі 71.

27.05.2013 року ОСОБА_3 помер, а спадщину на все належне йому майно на підставі заповіту, посвідченого 06.04.2012 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, прийняла дочка спадкодавця ОСОБА_5 дружина відповідача.

Наведені обставини стверджуються копією заповіту та копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.04.2015 року, оформленого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 на 3/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по провулку Таращанському,19 в м. Білій Церкві на імя ОСОБА_5 /а.с.20-21/, ці обставини також не заперечуються особами, які беруть участь у справі.

Згідно копії ОСОБА_8 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 36965358 від 29.04.2015 року /а.с.22/, за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на 3/5 частки зазначеного вище житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.04.2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 14.03.2016 року звернувся з письмовою заявою до Білоцерківського відділу поліції, в якій просив вирішити ситуацію з чоловіком його племінниці ОСОБА_2, котрий 13.03.2016 року незаконно взяв належний позивачу човен і не повернув його.

В результаті проведеної перевірки працівниками поліції було встановлено, що дійсно ОСОБА_2 забрав металевий човен 12.03.2016 року близько 16 год. з річки та перемістив його до гаражного приміщення домоволодіння № 19 по провулку Таращанському в місті Білій Церкві для приведення човна до належного стану, оскільки вважав, що після смерті ОСОБА_3, який був власником човна, все його майно перейшло у власність дружини ОСОБА_2

Наведене стверджується висновком Білоцерківського відділу поліції ГУ НП в Київській області від 18.03.2016 року за результатами перевірки звернення ОСОБА_1 /а.с.7/.

Викладених у висновку фактів відповідач ОСОБА_2 не заперечував в судовому засіданні, вказав, що він дійсно перемістив човен з річки до гаража домоволодіння, власником якого після смерті батька є його дружина ОСОБА_5, металевий човен також належав батьку дружини, вони з дружиною неодноразово брали у її батька ключі від замка на човні та користувалися цим човном, за життя батько дружини жодного разу не говорив про те, що він продав цей човен, човен постійно знаходився на річці біля домоволодіння ОСОБА_3

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Позивач в обґрунтування своїх вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння посилається на те, що металевий човен, який на даний час знаходиться у відповідача, належить на праві власності саме позивачу, оскільки він придбав його у свого брата ОСОБА_3, заплативши йому 3000 грн. за належну останньому частку, оскільки цей човен вони з братом зробили разом.

Тобто, позивач вказує на те, що між ними було фактично укладено договір купівлі-продажу рухомого майна на суму 3000 грн.

За ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За положеннями ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За ч.2 цієї статті, правочин, для якого законом не встановлена обов»язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Як передбачено у ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно пункта 5 Розділу XX Перехідних полoжeнь Податкового кодексу України, якщо норми іншиx законів містять посилання нa неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тo для цілей їх застосування використовуєтьcя сума в розмірі 17 гpивень, крім норм адміністративного тa кримінального законодавства в чaстині кваліфікації злочинів абo правопорушень, для якиx сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється нa рівні податкової соціальної пільги, визнaченої підпунктом 169.1.1 пyнкту 169.1 статті 169 рoзділу ІV цьогo Кодексу для відповідного року.

Сам позивач посилався на те, що сплатив ОСОБА_3 за човен 3000 грн., тобто, договір між ними було укладено на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, для таких договорів встановлена законом письмова форма, на що вказано вище.

Але за приписами ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

В п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо.

Необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

А позивач в обґрунтування факту вчинення правочину купівлі-продажу між ним та його братом ОСОБА_3 посилався тільки на покази свідків: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які показали в суді, що позивач в травні 2009 року купив у свого брата ОСОБА_3 металевий човен, заплативши йому 3000 грн., всі вони були при цьому присутні.

Суд вважає, що покази свідків не є належними та безспірними доказами вчинення договору купівлі-продажу згідно вищенаведених правових норм.

Цивільним кодексом України передбачені також засади захисту права власності.

Відповідно до ст.387 ЦК України, на яку посилається позивач, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Тобто, ця норма ЦК надає право саме власнику майна на витребування цього майна з чужого незаконного володіння.

В п.23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що відповідно до ст. 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

А саме таких безспірних доказів суду позивачем не надано, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Крім того, з показів свідків ОСОБА_12, ОСОБА_8, які більше 10 років були сусідами ОСОБА_3, слідує, що спірний човен знаходився постійно на річці біля домоволодіння ОСОБА_3, вони неодноразово саме з дозволу ОСОБА_3, взявши у нього ключі від замка на човні, користувалися човном, вважали його власністю ОСОБА_3; свідок ОСОБА_8 показав, що в 2010 році навіть хотів купити цей човен, але ОСОБА_3 йому відмовив, сказав, що нехай човен залишиться дітям.

Тобто, сама поведінка ОСОБА_3 не свідчить про те, що він продав човен та не вважав його своєю власністю, човен постійно знаходився на річці біля домоволодіння ОСОБА_3, у нього були ключі від замка на човні, з його дозволу човном користувалися сусіди, знайомі, родичі.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Проаналізувавши всі надані докази, приймаючи до уваги положення наведених вище правових норм, суд вважає позов необґрунтованим та відмовляє в його задоволенні.

Керуючись ст.ст. 205, 208, 218, 387, 655 ЦК України, ст.ст. 3, 10,11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя ОСОБА_13