УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є. ЗакропивногоО.В. Мазур Л.М.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із указаним позовом, у якому просила суд встановити факт проживання однією сім'єю її та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу з 1990 року по 7 травня 2015 року; визнати спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5 Ѕ частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_6; визнати за нею право власності на ј частину зазначеної нежитлової будівлі.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона в період з 1990 року по теперішній час проживає з відповідачем однією сім'єю як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народилася дитина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сторони мають спільний побут, спільний бюджет, разом займаються підприємницькою діяльністю. Встановлення даного факту потрібно їй для розподілу спільного майна подружжя та набуття права власності на нього, оскільки на придбання вказаного майна витрачались спільні сімейні кошти та всі питання, пов'язані з утриманням, обслуговуванням та використанням вказаної частини нежитлової будівлі вирішуються спільно. Крім того, вона брала участь у придбанні спірної нежитлової будівлі, однак було вирішено оформити зазначене майно на відповідача. Тому, зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2015 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 1 січня 2014 року по 7 травня 2015 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на Ѕ частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_6 Визнано за ОСОБА_4 право власності на ј частину вищевказаної нежитлової будівлі в порядку поділу спільного майна подружжя. Вирішено питання про судові витрати. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Так, звертаючись до суду із указаним позовом ОСОБА_4 зазначала, що метою встановлення факту проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є розподіл спільного сумісного майна, нажитого під час спільного проживання, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (нежитлові приміщення).

Як убачається з матеріалів справи спірне нерухоме майно набуте відповідачем у спільну часткову власність разом із ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2004 року.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Апеляційний суд, відмовляючи в позові ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на частину вищезазначеного нежитлового приміщення, обґрунтовано виходив із того, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що спірне майно придбано внаслідок спільної праці чи за спільні кошти. Оскільки встановлення факту спільного проживання позивачу необхідне для визнання спільною сумісною власністю саме нежитлових будівель, а ці вимоги ОСОБА_4 у силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України не доведені, апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

О.В. Закропивний

Л.М.Мазур