АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6148/16 Головуючий 1 інст. - Бондарєва І.В.
Справа № 645/8985/15-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» жовтня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради (Фрунзенський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області) про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення та зняття з реєстраційного обліку та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про встановлення сервітуту, визнання постійного проживання та користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним та у подальшому уточненим позовом до ОСОБА_1.

В обґрунтування свого позову посилалася на те, що 24 червня 2015 року вона отримала у спадщину за заповітом, після смерті свого батька ОСОБА_3, 63/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначила, що ця частина будинку є повноцінним ізольованим житлом, в якому зареєстрована та проживає її сестра ОСОБА_1 разом із своїми дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказала, що питання проживання в цьому будинку із нею, як власником, відповідач не погоджувала, за життя їх батько також був проти спільного із нею проживання та була усунута ним від спадщини на вказаний будинок, оскільки вчиняла стосовно нього насильство та образи, з цього приводу батько звертався до правоохоронних органів. Проживання відповідача перешкоджає їй у здійсненні її права власності на будинок, оскільки проживати спільно з відповідачем неможливо через особисті неприязні стосунки, у зв'язку з чим вона вимушена не проживати у належному їй будинку та винаймати інше житло.

Зазначила, що відповідач не є членом її сім`ї, від укладення договору найму житла ухиляється.

Просила визнати ОСОБА_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користуватися належними ОСОБА_2 на праві власності 63/100 частками житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; усунути ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права власності на 63/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку з належних ОСОБА_2 на праві власності 63/100 часток будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 без надання іншого житлового приміщення; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір 1038,40 грн.

Не визнавши позовних вимог у лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним та в подальшому уточненим зустрічним позовом до ОСОБА_2. В обґрунтування свого зустрічного позову посилалася на те, що 24 червня 2015 року на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом відповідач набула право власності на 63/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель, після смерті їх батька ОСОБА_3

Зазначила, що у вказаному будинку вона зареєстрована та постійно проживає з 06 травня 2004 року, а також в ньому зареєстровані та мають право користування її малолітні діти.

Вказала, що іншого житла вона не має, сплачує платежі по утриманню спірного будинку. Будь-яких перешкод щодо проживання та користування відповідачу вона не чинить, у спірне домоволодіння поселилася та зареєструвалася як член сім`ї власника, а саме як донька колишнього власника ОСОБА_3

Просила захистити право користування житловим приміщенням, шляхом встановлення сервітуту їй, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме визнання права постійного проживання та користування нерухомим майном 63/100 частками житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, визнано такими, що втратили право користування житловими приміщеннями 63/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; виселено ОСОБА_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, із 63/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1038,41 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 63,99 грн.; у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 -відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення - скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити та повністю задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 При цьому посилалася на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам, не звернув увагу на те, що у неї не має іншого житла; що вона з дітьми правомірно набули право користування житловим будинком; що ОСОБА_2 не довела, що має перешкоди у своєму праві користування спірним будинком; що письмову пропозицію укласти нотаріально посвідчений договір найму житла вона не отримувала.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині виселення ОСОБА_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, із 63/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з того, що із припиненням права власності колишнього власника втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 24 червня 2015 року ОСОБА_2 є власником 63/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями номер АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці за цією же адресою. Житловий будинок літ А-1 житловою площею 93, 9 кв. м., загальною площею 171, 7 кв. м. з надвірними будівлями: гараж - літ. Л, льох - літ. М, льох - літ. Х, вбиральня - літ. Р, вбиральня - літ. Ф, душ - літ. Т, сарай - літ. У, навіс - літ. Ц, огорожа - №1,6 - 10, вопровід - № 11, зливна яма - №№ 12, 13 належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 червня 2015 року після смерті батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 та якому право власності на 63/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями належало згідно договору купівлі-продажу від 12 листопада 1990 року, що зареєстровано КП «Харківське міське бюро технічної інвентарізації» 22 листопада 1990 року.

В цьому будинку за життя колишнього власника та його згодою зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3. Син ОСОБА_1 - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, та дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстровані в спадковому будинку без здійснення такої реєстрації в будинковій книзі.

В суді апеляційної інстанції сторони не заперечували, що в цьому будинку з січня 2015 року проживають ОСОБА_1, її син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, та її дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5.

ОСОБА_2 пояснила, що вона не може розпорядитися своєю власністю, оскільки ОСОБА_1 разом з дітьми та її чоловіком ОСОБА_9 зайняли весь будинок.

Сторони не заперечували, що між ними виникли неприязні відносини. Власник ОСОБА_2 в спадковому будинку не проживає, оскільки її сестра ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у праві володіння, користування та розпорядження цим будинком.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтями 156, 64 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї має право вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

В суді апеляційної інстанції сторони також пояснили, що ОСОБА_1 одружена з ОСОБА_9, який зареєстрований в житловому будинку в селі Мерефа Харківського району Харківської області. Батько малолітнього сина ОСОБА_4 також забезпечений житлом. ОСОБА_10 проживає в місті Харкові та має квартиру, тому посилання ОСОБА_1 на те, що спадковий будинок є її єдиним постійним житлом та її дітей є безпідставними.

З січня 2015 року ОСОБА_1, проживаючи в спадковому будинку комунальні платежі не сплачує. Внаслідок чого з січня 2015 року утворилася заборгованість з комунальних платежів в розмірі 9177,99 грн., що призвело до того, що 20 вересня 2016 року відрізали газ. Договір щодо найму житла ОСОБА_1 укладати не бажає. Тричі ОСОБА_2 пропонувала ОСОБА_1 укласти договір найму. Останній раз 30 вересня 2016 року ОСОБА_2 направила поштою їй такий договір, проте вона не бажає його отримувати.

Доводи представника ОСОБА_1 щодо того, що ОСОБА_1 та її діти є членами сім'ї ОСОБА_2, оскільки є її сестрою є безпідставними.

Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 одружена, має свою сім'ю, тому виходячи з змісту ст. ст. 156, 64 ЖК України ні вона, ні її діти не є членами сім'ї ОСОБА_2

Інших належних та допустимих доказів того, що сестри ведуть спільне господарство, постійно проживають разом матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції їх не надано.

Посилання представника ОСОБА_1 на те, що між ОСОБА_1 та її чоловіком виникли неприязні відносини, тому вони зараз разом не проживають, і ОСОБА_1 разом з малолітніми дітьми потребує житло є безпідставними, оскільки належними та допустимим доказами не підтверджено.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 вселилася в спадковий будинок до батька як дочка.

Разом зі смертю колишнього власника, а саме її батька, припинилося й її право та право її сім'ї користування жилим приміщенням. Вона та її сім'я не є членами сім'ї ОСОБА_2, тому підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалюючи рішення в цій частині суд першої інстанції, дослідивши повно обставини справи, надавши їм належну оцінку, дійшов обгрунтованого висновку про обгрунтованість позову ОСОБА_2 в частині усунення перешкод шляхом виселення.

Проте, задовольняючи позов в частині визнання ОСОБА_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користуватися житлом з тих самих підстав, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в сенсі статей 383, 391 ЦК України визнання осіб такими, що втратили право користування житлом не є окремою вимогою та у зв'язку з припиненням права власності колишнього власника розглядатися окремо не може, оскільки разом з припиненням права власності колишнього власника автоматично втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову в цій частині, так як ця вимога в цьому випадку є зайвою.

Погоджується судова колегія і з висновком суду щодо відмови в задоволенні зустрічного позову за безпідставністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником, тобто з змісту вказаної норми вбачається, що члени сім'ї власника житла набувають сервітутне право користування цим житлом за фактом набуття статусу члена його сім'ї.

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член сім'ї.

Із змісту частини 1 статті 405 ЦК України вбачається, що необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім'ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства. Лише ці дві умови у сукупності дають право обмеженого користування житлом членам сім'ї власника.

Проте, як було вже зазначено вище та підтверджено матеріалами справи ОСОБА_1 не є членом сім'ї ОСОБА_2, спільно з новим власником в спадковому будинку не проживає та не веде з нею спільного господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 не довів, що ОСОБА_1 є членом сім'ї ОСОБА_2, спільно з новим власником в спадковому будинку проживає та веде з нею спільне господарство.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано визначив відсутність виникнення у ОСОБА_1 сервітутного права на спірний будинок.

Погоджується судова колегія і з висновком суду щодо відмови ОСОБА_2 в частині зняття з реєстраційного обліку з належних ОСОБА_2 на праві власності 63/100 часток будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, а Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради самостійно на підставі остаточного рішення суду про виселення має право зняти з реєстраційного обліку відповідачів, тому така вимога є зайвою.

Питання щодо стягнення судових витрат вирішено відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року із змінами та доповненнями.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2.ст.314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року - змінити, скасувавши його в частині визнання ОСОБА_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловими приміщеннями 63/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 і в задоволенні позову в цій частині ОСОБА_2 - відмовити.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії