Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 331/3089/15Головуючий у 1-й інстанції Світлицька В.М.
Пр. № 22-ц/778/3623/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.,

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, районна адміністрація Запорізької міської ради по Жовтневому району, як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Жовтневому району, як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з батьком

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року (т.с. 1 а.с. 1-3) ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнила (т.с. 2 а.с. 114-116) та в якому просила визначити місця проживання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, із нею, як матір'ю.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 30.08.2008 р. укладено шлюб між сторонами, який рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.02.2014 р. розірвано. 08.02.2010 р. у сторін народився син ОСОБА_4 Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2014 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28.10.2014 р., стягнуто з ОСОБА_3 аліменти та визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4, 2010 р.н., разом з батьком. Ухвалою ВССУ від 15.01.2015 р. зазначені вище судові рішення скасовані, справа направлена на новий розгляд, ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2015 р. позов ОСОБА_2, у тому числі в частині визначення місця проживання дитини із батьком залишено без розгляду. На теперішній час вона і батько дитини не підтримують стосунків, не ведуть спільного господарства, син мешкає з батьком, останній перешкоджає їй, як матері, в спілкуванні з дитиною, що негативно відображається на розвитку дитини, при цьому, навчання, лікування й відпочинок дитини створюються батьком без її участі.

Заперечуючи проти задоволення вказаних вимог, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом (т.с. 1 а.с. 114-120, який у подальшому уточнив т.с. 1 а.с. 234-242) до ОСОБА_3, третя особа районна адміністрація ЗМР по Жовтневому району як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, із батьком.

В обґрунтування свого зустрічного позову ОСОБА_2 зазначав, що 30.08.2008 р. зареєстровано шлюб, який рішенням суду розірвано. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 Починаючи з зими 2013 року між ним та ОСОБА_3 суттєво погіршилися стосунки, з жовтня 2013 р. перестали вести спільне господарство, перестали жити однією сім'єю. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.02.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу він та ОСОБА_3 мешкають окремо, малолітня дитина проживає разом із ним - батьком.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_3

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Жовтневому району як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини із батьком відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 5 а.с. 9-18) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити повністю, визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, із батьком - ОСОБА_2, в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір'ю - відмовити.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою ОСОБА_2 відкрито (т.с. 5 а.с. 27), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 5 а.с. 31).

ОСОБА_3 подала апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_4 у цій справі (т.с. 5 а.с. 37-41).

У судовому засіданні 25 жовтня 2016 року апеляційним судом розпочато апеляційний розгляд цієї справи, заслухано доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, зокрема сторін та їх представників, представника третьої особи, оголошено перерву у розгляді цієї справи в порядку задоволення клопотання ОСОБА_3 та представника останньої - ОСОБА_5, заявленого після роз'яснення апеляційним судом на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України їх права заявляти відповідні клопотання та надавати апеляційному суду докази у матеріали цієї справи у спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо відсутності у матері самостійного доходу та житла для проживання дитини тощо станом на час ухвалення оскаржуємого рішення у цій справі.

У судовому засіданні 08 листопада 2016 року ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 надали апеляційному суду оригінал трудової книжки ОСОБА_3, оригінал свідоцтва про право власності на житло та оригінал технічного паспорту на квартиру для огляду у цій справі, а також решту матеріалів (т.с. 5 а.с. 107-125) для долучення до матеріалів цієї справи, які були оглянуті та долучені апеляційним судом до матеріалів цієї справі зі згоди всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення всіх осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи первісний позов ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 у цій справі, визначаючи місце проживання дитини із матір'ю, керувався ст. ст. 4, 10 - 11, 59 - 60, 88, 208, 209, 212, 214-215, 292, 294 ЦПК України, враховував принципи, закріплені в «Декларації про права дитини» та «Конвенції про права дитини», за якими суд при визначенні місця проживання дитини повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, та враховувати, що малолітня дитина не повинна бути розлучена із своєю матір'ю, та виходив із встановлених судом обставин, переконання, що малолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, буде якнайкраще проживати разом зі своєю матір'ю - ОСОБА_3, оскільки при вирішенні наявного спору судом не було встановлено таких обставин, які б свідчили про необхідність розлучення малолітнього сина із матір'ю та створення батьком значно кращих умов ніж матір'ю; жодних доказів, які б свідчили про недбале або жорстоке ставлення матері до дитини, негативний вплив на її особистість, немає; прихильність дитини до батька, як зазначав у судовому засіданні батько дитини, не є, на думку суду першої інстанції, достатньою підставою для розлучення дитини з матір'ю; за умови проживання дитини з матір'ю, батько малолітнього має достатньо можливостей як батько, впливати на виховання сина і формування його особистості, на гармонічний розвиток його здібностей і талантів; сторони проживають в одному місті, і батько об'єктивно не позбавлений можливості щоденного спілкування з сином, у випадку, якщо дитина переїде на місце проживання до своєї матері; доводи батька дитини про те, що судом першої інстанції не може бути застосовано Декларацію прав дитини чи Конвенцію про права дитини та повинно бути враховано те, що дитина тривалий час проживає із батьком, а зміна місця проживання негативно відобразиться на її психологічному стані, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що з 30 серпня 2008 року (свідоцтво про шлюб, копія т.с. 1 а.с 6) сторони у цій справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.02.2014 року розірвано (копія т.с. 1 а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_4 (т.с. 1 а.с. 6 зв., 126).

Між сторонами виник спір з приводу місця проживання їх спільної дитини.

Раніше в іншій цивільній справі ЄУН № 331/804/14 рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2014 року (т.с. 1 а.с. 14-17) вже визначалось місце проживання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, із батьком ОСОБА_2, стягувались з ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини, яке ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2014 року було залишено без змін (т.с. 1 а.с. 18-20).

Однак, встановлено, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року (т.с. 1 а.с. 21-23) вищезазначені судові рішення в іншій цивільній справі ЄУН № 331/804/14 були скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами та мотивами скасування вищезазначених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в іншій цивільній справі ЄУН № 331/804/14 стало те, що визначаючи місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком, суд першої інстанції доводів відповідачки не перевірив, не врахував положень ч. 1 ст. 161 СК України та не взяв до уваги вік дитини; з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип не встановив у рішенні передбачених ч. 2 ст. 161 СК України будь-яких виняткових обставин, які б зумовили необхідність розлучення малолітньої дитини з матір'ю, при цьому належним чином не мотивував свого висновку про неможливість забезпечення відповідачкою належного рівня виховання дитини.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, всупереч вимогам ст. 303 ЦПК України на зазначені положення закону та обставини справи не звернув, не перевірив законність ухваленого рішення в межах заявлених вимог та не усунув у межах своїх повноважень допущених судом першої інстанції недоліків (т.с. 1 а.с. 23).

В силу вимог ст. 338 ч. 4 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими судом касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

При новому розгляду іншої цивільної справи ЄУН № 331/804/14 ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини із батьком та стягнення аліментів залишено без розгляду за заявою позивача на підставі ст. 207 ч. 1 п. 5 ЦПК України.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що у 2015 році сторони у цій справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повторно звернулись до суду для вирішення питання про визначення місце проживання дитини.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мешкають окремо, у зв'язку з цим не можуть погодити місце проживання дитини в добровільному порядку, тому звернулися до суду у цій справі із позовами про визначення місця проживання дитини.

Відповідно до акту оцінки потреб дитини та сім'ї (початкова оцінка) №36/ж від 04.02.2016 р. малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає та зареєстрований разом із своїм батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із довідкою дошкільного закладу (ясла-садок) № 3 «Райдуга» від 03.03.2014 р. в 2012-2013 навчальному році дитину в основному забирала та приводила в дитячий садок мати, приймала участь в батьківських зборах та святах. В 2013-2014 навчальному році в основному приводить та забирає дитину батько, здійснює сплату за харчування дитини, бере участь у батьківських зборах, святах та інших заходах дитячого закладу.

Відповідно до думки спеціаліста завідуючої кафедри практичної психології, кандидата психологічних наук, доцента ОСОБА_6 в результаті отриманих даних були зроблені висновки, що у ОСОБА_4 виявлено позитивне відношення до батька ОСОБА_2, а також виявлено негативний образ матері ОСОБА_3; ОСОБА_4 самостійно формує свою думку щодо спільного проживання з батьком, і небажанні проживати з мамою.

Відповідно до думки спеціаліста психолога-консультанта ОСОБА_7 за результатом аналізу отриманих даних були зроблені висновки, що у дитини простежується сильне домінування батька, потреба в коханні матері, нестача емоційної та психологічної теплоти вдома, яку вважає недосяжною; в процесі дослідження ОСОБА_4 чітко сказав про своє бажання жити з матір'ю.

Відповідно до акту обстеження умов проживання ОСОБА_3 від 24.05.2016 р. було виявлено належні умови для проживання дитини, в кімнатах чисто, охайно та затишно, в наявності сучасні меблі та побутова техніка, є все необхідне для життя дорослих та дітей, є дитячі іграшки, одяг, взуття. Відповідно до свідоцтва НОМЕР_2 про право власності на житло ОСОБА_3 належить на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: АДРЕСА_2.

З акту обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 28.09.2015 р. встановлено також достатні умови для проживання дитини, наявні необхідні меблі та побутова техніка сучасного зразка, в квартирі чисто, повітряний режим дотримується; в наявності дитячий одяг, взуття, іграшки. Відповідно до свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на житло ОСОБА_2 належить на праві приватної власності квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 має постійний дохід та займає посаду менеджера по персоналу в ФОП ОСОБА_9, що підтверджується довідкою від 17.05.2016 р. За характеристикою, виданою за місцем роботи, ОСОБА_3 зарекомендувала себе гарним працівником, в порушенні трудової дисципліни помічена не була, не курить, не вживає спиртні напої, є людиною з високими моральними якостями.

ОСОБА_2 має постійний дохід та займає посаду директора ТОВ «МС Прінт», що підтверджується довідкою від 17.06.2016 р. За характеристикою, виданої за місцем роботи, ОСОБА_2 зарекомендував себе як грамотний і кваліфікований спеціаліст, не має дисциплінарних стягнень, характеризується як відповідальна, працьовита людина, трудову дисципліну не порушує, не курить, не зловживає спиртними напоями, є зразковим сім'янином.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12.06.2015 р., яке набуло законної сили 28.10.2015 року, стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідно до довідки, виданої директором СДЮШОР по водним видам спорту Шестаковим Ю.Д. від 23.02.2015 р. ОСОБА_4 займався у спортивній секції «Стрибки у воду» з вересня 2014 р., приводить та забирає дитину з занять батько. Також, з довідки, виданої директором СК «Мотор Січ» Касай Г.А. від 23.02.2015 р. вбачається, що ОСОБА_4 відвідує басейн в супроводі батька, послуги СК «Мотор Січ» сплачує ОСОБА_2

Згідно із довідкою Запорізького міського дитячого ботанічного саду від 04.04.2014 р. № 1/027, виданій ОСОБА_3, її син ОСОБА_4 є вихованцем Запорізького міського дитячого ботанічного саду та відвідує гурток «Фарби природи».

У суді першої інстанції допитані у якості спеціалістів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пояснили, що батько ОСОБА_2 приймає активну участь у житті сина, у них близькі емоційні відносини, всі свої досягнення, успіхи ОСОБА_4 асоціює з батьком, про матір зазначає, що вона до нього не приходить, чому він не знає. Також, процес взаємодії дитини з батьком та матір'ю повинен бути узгоджений між ними в користь дитини без особистих амбіцій, направлений на створення емоційно благополучного фону. За час роботи з дитиною ОСОБА_4 формував свою думку проживати з батьком, а не бажання проживати з матір'ю.

Допитана психолог - консультант ОСОБА_7 у суді першої інстанції в якості свідка, зазначала, що у дитини просліджується домінування батька та потреба в материнській любові. За малюнками дитини видно, що ОСОБА_4 відкидає батька та відчуває потребу в матері, також чітко виражає своє бажання жити з матір'ю. Дитина любить матір та хвилюється, що батько проти його спілкування з нею.

У суді першої інстанції свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 пояснили, що знайомі із сім'єю ОСОБА_3 та характеризують її з позитивної сторони, що вона кохає свою дитину, виявляє постійне бажання в вихованні та догляді за дитиною, але батько перешкоджає у побаченнях матері з сином.

Допитані у суді першої інстанції в якості свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 пояснили, що ОСОБА_2 займається вихованням дитини, підтримує його матеріально, із сином у нього теплі родинні стосунки, вони постійно гуляють з ОСОБА_4, батька характеризують з позитивної сторони. Матір поруч з сином не бачили.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що обома сторонами в рівній мірі створені належні матеріально-побутові умови для проживання та розвитку малолітнього сина, а також для забезпечення його потреб, що підтверджується відповідними актами обстеження матеріально-побутових умов проживання сторін спору, фотокартками , долученими до матеріалів справи.

На підтвердження доводів для визначення місця проживання дитини сторонами надавались суду аудіо і відео записи розмов між сторонами, в той час коли вони мешкали разом , та після розлучення, які через канцелярію суду долучені до матеріалів справи, проте, суд першої інстанції правильно вважав, що вказані записи у розумінні процесуального закону не можуть бути належними доказами на підтвердження доводів сторін щодо місця проживання дитини.

Також судом першої інстанції було правильно встановлено, що обидві сторони спору працюють та мають постійний дохід. Під час вирішення справи судом першої інстанції не було виявлено будь-яких фактів зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами когось з батьків ОСОБА_4, фактів аморальної (неналежної) поведінки сторін під час виховання дитини або фактів того, що своїми діями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 можуть зашкодити розвитку свого сина. Напроти, обома сторонами спору було доведено, що обидва батьки дбайливо ставляться до свого сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відносяться до нього з любов'ю та турботою, бажаючи брати активну участь у його вихованні та всебічному розвитку. Сторони створили за місцем свого проживання усі необхідні умови для зростання та виховання сина.

При цьому, особисту думку малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, якому станом на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі вже виповнилось 6 років, щодо свого місця проживання одним із батьків з'ясувати безпосередньо суду першої інстанції не вдалося, щоб психологічно не травмувати дитину.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування щодо можливості розв'язання спору між батьками ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.05.2016 р. за № 1164/05-05/01, спір можливо вирішити наступним чином: щотижня з понеділка по п'ятницю малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1; щотижня у суботу і неділю малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір'ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2.

На підставі ст. 19 СК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції правильно зазначав, що висновок органу опіки та піклування не містить будь-яких обґрунтувань доцільності визначення місця проживання дитини разом з батьком, у висновку не наведено переконливих, безспірних та належних доводів на його підтвердження, крім того, висновок взагалі не визначає хоча б однієї виняткової обставини для розлучення малолітнього сина з матір'ю.

Суд першої інстанції, натомість, правильно врахував вік малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, якому виповнилось лише 6 (шість) років, щодо доречності проживання разом із матір'ю, що у сукупності вказує на більшу потребу сина у материнській опіці.

Вирішуючи спір щодо місця проживання малолітньої дитини суд першої інстанції перш за все виходив із інтересів самої дитини.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

За положеннями ст. 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою дитиною вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Згідно зі ст. ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За правилами ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом.

При вирішенні спору про місце проживання дитини, суд повинен виходити з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини та приймати до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Судом першої інстанції було правильно не встановлено зловживання сторонами у цій справі (батьком та матір'ю) спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальної поведінки кожного з батьків, що може зашкодити розвиткові дитини, та наявності в них будь-яких захворювань. І, навпаки, встановлено, що обидві сторони відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають позитивні характеристики, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітньої дитини.

Таким чином, судом першої інстанції правильно не встановлено обставин, які б згідно положень ч.2 та ч.3 ст.161 СК України унеможливлювали передачу дитини для проживання з матір'ю, а так само з батьком.

Згідно із ст. 3 Міжнародної Конвенції про права дітей 20 листопада 1989 року, яка ратифікована України та набрала чинності 27 вересня 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

При цьому, за принципом № 6, закріпленим у «Декларації про права дитини» від 20 листопада 1959 року, вбачається, що малолітня дитина не повинна бути розлучена із своєю матір'ю, окрім випадків, коли є виключні обставини, що свідчать про необхідність розлучення з матір'ю.

Міжнародною Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, виходячи з рівності прав матері та батька у п. 1 ст. 9 проголошено право, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли таке розлучення є необхідним в найкращих інтересах дитини.

Ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

При вищевикладених, встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи, суд першої інстанції правильно задовольнив первісний позов ОСОБА_3 та відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 у цій справі, визначивши місце проживання дитини із матір'ю.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію останнього, висловлену ним у зустрічному позові у цій справі, яку він та його представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Визначення із матір'ю, зокрема яка мешкає у м. Запоріжжі, судом першої інстанції оскаржуємим рішенням у цій справі місця проживання малолітнього сина, якому на час ухвалення судом першої інстанції, виповнилось лише 6 років, який в силу свого віку потребує, щоб рядом із ним була мати, ніяким чином не порушує прав та інтересів цієї дитини, навпаки, відповідає останнім, а також не порушує прав та інтересів батька цієї дитини, який також мешкає у м. Запоріжжі, та який цим рішенням не розлучається із сином, не позбавляється спілкування із ним та не усувається від участі у вихованні останнього.

Доводи ОСОБА_2 про те, що мати дитини ОСОБА_3 станом на час ухвалення оскаржуємого рішення у цій справі судом першої інстанції не мала самостійного доходу, у неї відсутнє житло для проживання дитини, вона не приймає участі у матеріальному забезпеченні дитини, має захворювання, несумісні з визначенням місця проживання із нею малолітнього сина, не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції та спростовуються матеріалами цієї справи.

Отримання батьком дитини доходу більше, ніж матір'ю дитини, та наявність у батька дитини житла на праві власності більше, ніж у матері дитини, більша особиста прихильність дитини до батька, ніж до матері, оскільки останні роки дитина проживала саме із батьком в силу вищезазначених обставин, який має вплив на неї, не може бути при вищевикладених обставинах підставою для визначення місця проживання малолітньої дитини із батьком.

Дійсно поняття «визначення місця проживання дитини з одним із батьків» не є тотожнім поняттю «розлучення цієї дитини з іншим із батьків».

Зміна місця проживання дитини з місця проживання із батьком на місце проживання із матір'ю з адреси, де раніше взагалі до розірвання шлюбу сторін проживала сім'я ОСОБА_3 із цією дитиною, та з адреси, де дитина мала проживала у подальшому із батьком в силу чинного у період з 28 жовтня 2014 року по 21 січня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2014 року в іншій цивільній справі ЄУН № 331/804/14, яким було визначено місце проживання дитини саме із батьком, який весь цей час усував мати від спілкування із дитиною, розлучав мати із дитиною, не з власної волі мати та дитина не мали належного спілкування, а орган опіки та піклування бездіяв, користуючись необізнаністю матері в оформленні процесуальних документів тощо (т.с. 2 а.с. 143, 160, 162, 165, 167-168-173, 224-250, т.с. 3 а.с. 1-23, 66-96, т.с. 4 а.с. 177-185, 187-188), поки мати дитини ОСОБА_3 відновлювала своє порушене право на визначення місця проживання сина із нею в касаційному порядку, не шкодить інтересам сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а, навпаки, відповідає інтересам останнього, враховуючи вік дитини (6 років) та відсутність виключних обставин для розлучення дитини із матір'ю.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно критично оцінив у цій справі висновок спеціаліста (завідуючої кафедри практичної психології, кандидата психологічних наук, доцента Запорізького національного університету) ОСОБА_6 (т.с. 2 а.с. 5-11, т.с. 4 а.с. 54-59), висновок спеціаліста (психолога - психоаналітика Запорізької обласної громадської організації Об'єднання психологів та психоаналітиків «ВЗАЄМОДІВЯ») ОСОБА_13 (т.с. 2 14-19) та висновок органу опіки і піклування (т.с. 4 а.с. 94-95) в тих їх частинах, які не узгоджуються із правильними висновками суду першої інстанції у цій справі щодо необхідності визначення місця проживання дитини саме із матір'ю.

Висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому (Олександрівському з 2016 року) району, як органу опіки та піклування за фактичним місцем проживання дитини, станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції, (т.с. 4 а.с. 94-95), за змістом якого пропонувалось суду вирішити спір сторін щодо визначення місця проживання дитини наступним чином:

-щотижня з понеділка по п'ятницю малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1;

-щотижня у суботу і неділю малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з матір'ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 (хоча правильний номер квартири - 181 тс.1 а.с. 10),

взагалі за своїм змістом нагадує більше вирішення питання органом опіки та піклування щодо участі у вихованні цієї дитини батьками, а не визначення місця проживання останнього.

Хоча дійсно в силу вимог ст. 29 ч. 6 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання, однак, у даному випадку мова йде про малолітню дитину у віці 6 років, для якої якраз така часта зміна саме місця її постійного проживання без виключної необхідності може негативно вплинути на її психічне благополуччя, як зазначала спеціаліст ОСОБА_6 у своєму висновку (т.с. 4 а.с.59).

ОСОБА_2, враховуючи вищезазначені висновки та мотиви суду касаційної інстанції в іншій цивільної справи ЄУН № 331/804/14, з яких було скасовано рішення суду про визначення із ним, як батьком, місця проживання дитини, та які є обов'язковими в силу вимог ст. 338 ч. 4 ЦПК України для суду першої та апеляційної інстанцій при новому розгляді останньої, подав суду в цій справі заяву про залишення без розгляду його позову про визначення місця проживання сина із ним та стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання останнього, яка була задоволена судом (ухвала Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2015 року, т.с. 1 а.с.24).

Мати дитини ОСОБА_3 одразу після цього у квітні 2015 року подала суду у цій справі позов про визначення місця проживання сина із нею, яка розглядалась судом першої інстанції до 29 червня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що мати ОСОБА_3 ухилялась від виховання чи утримання сина у період 2014 -2016 років при вищевикладених обставинах є безпідставними.

Місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків в силу вимог ст. 29 ч. 4 ЦК України, а, відповідно, й місцем реєстрації такої дитини є місце реєстрації її батьків.

Реєстрація дитини за місцем реєстрації батька при вищевикладених встановлених судом фактичних обставинах цієї справи та рішення адміністративного суду від 05 жовтня 2015 року про відмову в адміністративному позові ОСОБА_3 в її скасуванні, у цій справі сама по собі нічого не спростовує і не підтверджує.

Наявність заборгованості по аліментам у ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 на утримання сина, яка була нарахована лише 27 січня 2016 року (т.с. 3 а.с. 136) в порядку примусового виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2015 року в іншій цивільній справі ЄУН № 331/2387/15 з 01 квітня 2015 року (т.с. 2 а.с. 74-84), яке набуло законної сили лише 28 жовтня 2015 року, залишено без змін ухвалою ВССУ від 06 квітня 2016 року (т.с.2 а.с. 71-73), від погашення якої ОСОБА_3 ухилялась, оскільки на той час ще існував спір між батьками про визначення місця проживання дитини та останній не був вирішений судом у цій справі, та яку вона у подальшому сплатила, звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з цього приводу без відповідного вироку суду за результатами цих звернень ОСОБА_2, при вищевикладених встановлених судом фактичних обставинах цієї справи також самі по собі нічого у цій справі фактично не підтверджують та не спростовують.

Будь-які покази свідків на підтвердження обставин, які мають бути підтверджені належними (письмовими) доказами, які наявні у матеріалах цієї справи та які були досліджені судом першої інстанції у цій справі при ухваленні оскаржуємого рішення, не мали та не мають значення для правильного вирішення цієї справи судом.

Декларація прав дитини є урочистим загальним актом, а не правовим актом, перелік яких визначено Конституцією України, а також не є міжнародним договором, має рекомендаційний характер (т.с. 4 а.с. 62-67).

Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі були застосовані як положення Конвенції про права дитини, приписи якої імплементовано у Конституції України та Законі України «Про охорону дитинства», так й Декларації прав дитини, що не є процесуальним порушенням, яке може бути підставою для скасування чи зміни правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційним судом.

Дійсно психолог - консультант ОСОБА_7 була допитана судом першої інстанції у цій справі, як свідок, у судовому засіданні 21.06.2016 року (т.с. 4 а.с. 217-219, 225), а не спеціаліст, проте це не значить, що письмові висновки останньої за результатами бесіди із сторонами у цій справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і дитиною - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, (копії яких містяться у матеріалах цієї справи т.с. 4 а.с. 209-216) та покази останньої, як свідка у суді, суд першої інстанції не міг оцінювати з додержанням вимог ст. 212 ЦПК України окремо та у сукупності з іншими наявними у цій справі доказами, а також приймати до уваги при ухваленні оскаржуємого у цій справі рішення.

Дійсно в силу вимог ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, посадовими особами, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї (ч.1); дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання (ч.2).

Думка дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, якій на час ухвалення рішення судом першої інстанції виповнилось лише 6 (шість) років, була почута судом першої інстанції не безпосередньо у суді, щоб не травмувати психіку малолітньої дитини, а - через психологів та спеціалістів у цій справі, саме з врахуванням думки та інтересів дитини було ухвалено судом першої інстанції рішення суду у цій справі, яке є предметом апеляційного оскарження на теперішній час.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказами, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі при апеляційному перегляді цієї справи апеляційним судом, є надані ОСОБА_3 апеляційному суду документи для долучення до матеріалі цієї справи (т.с. 5 а.с. 107-125) лише в тій частині останніх, які існували станом на час постановлення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (29 червня 2016 року) та якими спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про відсутність у матері самостійного доходу та житла для проживання дитини станом на час ухвалення оскаржуємого рішення у цій справі (оригінали технічного паспорту та свідоцтва НОМЕР_2 від 25.10.199 року, виданого Шевченківською районною адміністрацією м. Запоріжжя на право власності на житло - 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_2 на право спільної сумісної власності, у тому числі ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище «ОСОБА_3» змінено на шлюбне «ОСОБА_3» (свідоцтво про шлюб, копія т. с. 1 а.с. 125), яке залишене ОСОБА_3 також після розірвання шлюбу сторін (рішення суду т.с. 1 а.с. 8), де створені всі необхідні умови для проживання дитини (т.с. 1 а.с. 9-10, т.с. 2 а.с. 140), копії яких містяться у матеріалах цієї справи т.с. 1 а.с. 30, та які були засвідчені апеляційним судом у судовому засіданні 08.11.2016 року; оригінал трудової книжки ОСОБА_3, копія якої долучена до матеріалів цієї справи т.с. 5 а.с. 107-109, та яка посвідчена апеляційним судом у судовому засіданні 08.11.2016 року; довідка ФОП ОСОБА_9 № 3 від 09.09.2016 року т.с. 5 а.с. 118, із змісту якої вбачається, що на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі ОСОБА_3 працювала у нього на посаді менеджера по персоналу та отримувала, мала відповідний дохід).

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що суд першої інстанції хоча й послався в оскаржуємиому рішенні на ст. 88 ЦПК України, однак фактично оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_2 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору (т.с. 5 а.с. 26), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за доцільне роз'яснити сторонам у цій справі їх право у подальшому вирішувати окремо від цієї справи питання у суді щодо зміни визначеного у цій справі рішенням суду місця проживання дитини у разі зміни підстав та обставин, які стали підставою для ухвалення судом першої інстанції зазначеного рішення у цій справі.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Осоцький І.І.