УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до приватного підприємства «Укр-Петроль» про поновлення на роботі, стягнення грошових коштів та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В березні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до приватного підприємства «Укр-Петроль», у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: визнати недійсним наказ від 31 грудня 2011 року про її звільнення з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін); поновити її на роботі на посаді оператора АЗС № 2 м. Івано-Франківська приватного підприємства «Укр-Петроль» з 31 грудня 2011 року; стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 31 грудня 2011 року; стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, спричиненого затримкою видачі трудової книжки, починаючи з 31 грудня 2011 року; стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час затримки проведення розрахунку, починаючи з 01 червня 2009 року по день ухвалення у справі судового рішення; зобов'язати відповідача виплатити ОСОБА_6 кошти, пов'язані з вагітністю та пологами, а також стягнути 10 тис. грн моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтувала тим, що вона працювала у приватного підприємства «Укр-Петроль» з 01 жовтня 2007 року, своєї згоди на звільнення не надавала, з 26 січня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 перебувала у відпустці по догляду за дитиною, неодноразово зверталась до відповідача з повідомленням про вихід на роботу із відпустки по догляду за дитиною, останній раз в 2014 році, але натомість час її виходу постійно відкладався з вини підприємства. 11 березня 2014 року ОСОБА_6 було видано трудову книжку із записом про її звільнення з 31 грудня 2011 року, однак при цьому не виплачено усіх сум, що підлягали виплаті при звільненні. Крім того, позивач вважає що на відповідача має бути покладено обов'язок по виплаті їй невиплаченої середньої заробітної плати за період з 01 червня 2009 року по день ухвалення у справі судового рішення, тобто за період роботи, відпусток по вагітності та пологам, догляду за дитиною та період після закінчення таких відпусток до моменту ухвалення у справі судового рішення. Для встановлення розміру невиплаченої ОСОБА_6 заробітної плати, остання у позовній заяві просила суд витребувати у приватного підприємства «Укр-Петроль» документи по нарахованій та виплаченій/не виплаченій їй заробітній платі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 червня 2015 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_6 на посаді оператора АЗС № 2 м. Івано-Франківськ приватного підприємства «Укр-Петроль».

Стягнуто з приватного підприємства «Укр-Петроль» на користь ОСОБА_6 середню заробітну плату за період з 31 грудня 2011 року по 05 червня 2015 року, а також 2 тис. грн в рахунок відшкодування моральних збитків.

Стягнуто з приватного підприємства «Укр-Петроль» на користь Держави 243 грн 60 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволених позовних вимог та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В іншій частині рішення міського суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2015 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 01 жовтня 2007 року ОСОБА_6 було прийнято на посаду оператора АЗС № 2 м. Івано-Франківськ приватного підприємства «Укр-Петроль».

Слід зазначити, що відповідач під час розгляду справи в суді неодноразово заперечував факт звільнення позивача з роботи, наполягав, що трудові відносини між ними не припинялися та тривають.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_6 народився син ОСОБА_7

З копії витягу з наказу приватного підприємства «Укр-Петроль» від 10 березня 2010 року вбачається, що позивач з 26 січня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуває у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку. Станом на 07 червня 2012 року ОСОБА_6 рахувалася працівником відповідача на вказаній вище посаді, що вбачається з копії довідки приватного підприємства «Укр-Петроль» (а. с. 11).

На аркуші справи 7 міститься копія трудової книжки ОСОБА_6 у якій міститься запис № 8 від 31 грудня 2011 року про її звільнення з роботи у приватному підприємстві «Укр-Петроль» на підставі наказу № 98 від 31 грудня 2011 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Заперечуючи проти даного позову, приватне підприємство «Укр-Петроль» надало суду першої інстанції копію постанови Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 21 травня 2014 року в справі за поданням Територіальної державної інспекції з питань праці у Волинській області про притягнення до адміністративної відповідальності директора приватного підприємства «Укр-Петроль» ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, щодо порушення вимог законодавства про працю по внесених у трудову книжку ОСОБА_6 вказаних вище відомостей про її звільнення.

Зі змісту постанови суду вбачається, що ОСОБА_6 перебувала у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами з 22 вересня 2009 року по 25 січня 2010 року і з 26 січня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного строку. Станом на 24 квітня 2014 року ОСОБА_6 не звільнена та рахується на роботі у відповідача на займаній раніше посаді. Також судом було встановлено, що запис про звільнення ОСОБА_6 у її трудовій книжці відповідно до наказу № 98 від 31 грудня 2011 року зроблено помилково, оскільки такого наказу не існує і підприємство викликало ОСОБА_6 для повідомлення щодо таких обставин. Провадження у справі про вчинення директором приватного підприємства «Укр-Петроль» ОСОБА_8 адміністративного правопорушення постановою суду закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції факт звільнення ОСОБА_6 з роботи не визнав, пропонував позивачеві з'явитися в офіс підприємства для визначення робочого місця, подальшої роботи на підприємстві та внесення відповідного запису в трудову книжку щодо анулювання оспорюваного наказу про її звільнення.

Суд першої інстанції визнав недоведеними та безпідставними вимоги позивача до відповідача про виплату коштів, пов'язаних з вагітністю та пологами, тавимогу щодо виплатити середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, спричиненого затримкою видачі трудової книжки.

Висновки та мотиви суду першої інстанції у вказаній частині спору не були предметом розгляду справи в суді апеляційної інстанції (вбачається з мотивувальної частини рішення апеляційного суду), а тому в касаційному порядку спір у вказаній частині не є предметом розгляду.

Відмовляючи в позові в частині визнання недійсним наказу від 31 грудня 2011 року про звільнення ОСОБА_6 з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суд першої інстанції виходив з того, що сторонами у справі не доведено факт існування такого наказу. Апеляційний суд такі обставини перевірив, дослідив оригінал наказу відповідача № 98 від 31 грудня 2011 року, книги реєстрації наказів відповідача та встановив, що наказ на підставі якого помилково внесено запис у трудову книжку позивача, як підставу для її звільнення, стосується іншої особи, а саме ОСОБА_9 щодо звільнення її з посади помічника оператора іншої АЗС с. Ямниця, в той час, як позивач - ОСОБА_6, працювала оператором АЗС № 2 м. Івано-Франківськ.

Слід зазначити, що рішення апеляційного суду ґрунтується на доказах, поданих з порушенням вимог ст. 131 ЦПК України, а саме: в основу рішення апеляційного суду покладено посилання на оригінал оспорюваного позивачем наказу відповідача № 98 від 31 грудня 2011 року та книги реєстрації наказів відповідача, незважаючи на те, що приватним підприємством «Укр-Петроль»не наведено причин неподання таких доказів до суду першої інстанції і апеляційним судом не мотивовано необхідності та правових підстав їх дослідження в апеляційному порядку, тобто порушено вимоги ч. 2 ст. 303 ЦПК України щодо меж розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, однак, на протязі розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачеморигінал наказу № 98 від 31 грудня 2011 року та книги реєстрації наказів підприємства для дослідження судом надано не було, про допущену помилку стосовно особи, до якої насправді відноситься даний наказ, і особи, яку на підставі такого наказу було помилково звільнено, не зазначено.

Поновлюючи ОСОБА_6 на роботі та стягуючи на її користь 2 тис. грн в рахунок відшкодування моральних збитків, міський суд послався на норми ст. ст. 235, 327-1 КЗпП України, якими передбачено, що у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір і, за наявності для цього підстав, може бути вирішено питання щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові. Такі свої висновки міський суд обґрунтував тим, що поновлення працівника на роботі та стягнення моральної шкоди у визначеному судом розмірі в даному випадку буде ефективним засобом юридичного захисту порушеного права ОСОБА_6.

Слід зазначити, що посилання на мотиви та норми матеріального права з яких суд першої інстанції виходив, стягуючи з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за період з 31 грудня 2011 року по 05 червня 2015 року (день ухвалення рішення судом першої інстанції) - рішення міського суду не містять. Суд послався лише на ст. 235 КЗпП України, якою передбачено обов'язок по вирішенню даного питання при поновленні на роботі.

Апеляційний суд визнав висновки міського суду про необхідність поновлення ОСОБА_6 на роботі безпідставними, оскільки наказ про її звільнення із займаної посади приватним підприємством «Укр-Петроль» не видавався, у встановленому законом порядку звільнення позивача не відбулося, підстави для її поновлення на роботі відсутні. Позовні вимоги про виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, пов'язаних з незаконним звільненням, апеляційний суд визнав похідними та такими, що не підлягають задоволенню.

Повністю з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна у зв'язку з наступним.

Статтями 17, 18 Закону України «Про відпустки», ст. 179 КЗпП України передбачено право жінок на відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Чинним законодавством не передбачено, що вчасний вихід працівника з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та момент початку виконання трудових обов'язків працівником після відпустки має бути оформлений певним актом підприємства.

Відповідач визнав ту обставину, що після закінчення вказаних вище відпусток позивача ОСОБА_6, остання звільнена з роботи не була та на момент розгляду справи в суді перебуває у трудових відносинах з приватним підприємством «Укр-Петроль», що з урахуванням вимог ч. 1 ст.61 ЦПК України, звільняє ОСОБА_6 від доказування факту перебування її на роботі у відповідача, безперервності їх трудових правовідносин.

Факт перебування у трудових відносинах ОСОБА_6. з приватним підприємством «Укр-Петроль» до вказаних вище відпусток, під час них та на момент розгляду справи в суді, передбачає що останній гарантовано протягом усього цього часу права працівника, передбачені нормами КЗпП України, у тому числі право на оплату праці та право на забезпечення умов праці, необхідних для виконання роботи.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 крім іншого просила стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату за період з 01 червня 2009 року по день ухвалення у справі судового рішення, фактично позивач просила стягнути нараховану/не нараховану заборгованість по заробітній платі не пов'язану з її звільненням на підставі оспорюваного нею наказу.

Перевіряючи в апеляційному порядку законність і обґрунтованість рішення міського суду, колегія суддів апеляційного суду не звернула уваги на мотиви і підстави позову в цій частині, та висновки міського суду з цього питання. Рішення апеляційного суду не містить посилань на мотиви та норми матеріального права, з яких апеляційний суд виходив, встановивши безпідставність позову у вказаній частині. Апеляційний суд обмежився лише правовими висновками щодо необхідності стягнення середньої заробітної плати, пов'язаної саме зі звільненням позивача, визнавши такі позовні вимоги похідними від позову про поновлення на роботі.

Крім того, резолютивна частина рішення апеляційного суду не відповідає його мотивувальній та описовій частині, а саме: з описової та мотивувальної частин рішення вбачається, що спір в частині виплати коштів, пов'язаних з вагітністю та пологами, та в частині вимоги щодо виплатити середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, спричиненого затримкою видачі трудової книжки, не був предметом апеляційного розгляду, а в резолютивній частині рішення апеляційний суд робить висновки про необхідність залишення в силі у цій частині рішення міського суду, тобто рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 316 ЦПК України.

З наведеного вбачається, що апеляційним судом допущено порушення вимог ст. 303 ЦПК України щодо перевірки законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також вимоги ст. ст. 213, 214 ЦПК України щодо ухвалення законного і обґрунтованого рішення у справі, виготовленого та мотивованого у відповідності до вимог ст. 316 ЦПК України.

Апеляційним судом ухвалено у даній справі судове рішення яке не відповідає вимогам закону, а тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська