Справа № 461/2031/16 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/783/4177/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю ОСОБА_3 представника прокуратури Львівської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства „ОСОБА_4В. на рішення Галицького районного суду міста Львова від 05 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року Фермерське господарство „ОСОБА_4В. звернулося до суду з позовом до прокуратури Львівської області та держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення „1 000 000 гривень на відшкодування моральної шкоди завданої в результаті незаконних дій посадових осіб прокуратури Львівської області при розгляді заяви про вчинений злочин за вих. № 203 від 29.04.2013 року, звернення за вих. № 11 від 04.01.2016 року.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що Прокуратурою Львівської області, як органом державної влади, порушено права позивача, гарантовані ст.40 Конституції України та ст.56 КПК України, „шляхом порушення норм ЗУ «Про звернення громадян», КПК України при розгляді (позивача) заяви про вчинений злочин за вих. № 203 від 29.04.2013 року, звернення за вих. № 11 від 04.01.2016 року (а.с. 1-6).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог (а.с. 34-35).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права (а.с. 37-45).

Апелянт, Фермерське господарство „ОСОБА_4В., будучи своєчасно належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду справи (а.с. 54), явку свого представника в судове засідання не забезпечив і про причини такої неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представника прокуратури Львівської області, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини 2 статті 23 в редакції Закону № 3261-ІУ (3261-15) від 22.12.2005 року).

Як вбачається зі змісту розяснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише тоді, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а також при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону „Про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

А у відповідності до п.3 вище згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у звязку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Позов про стягнення „1 000 000 гривень на відшкодування моральної шкоди завданої в результаті незаконних дій посадових осіб прокуратури Львівської області при розгляді заяви про вчинений злочин подано юридичною особою Фермерським господарством „ОСОБА_4В..

Як вбачається з вище наведених норм матеріального права (ст. 23 ЦК України) та розяснень Пленуму Верховного Суду України в їх сукупності (з урахуванням п.4 ч.2 ст. 23 ЦК України в редакції Закону від 22.12.2005 року), моральна шкода для юридичної особи може полягати лише у приниженні її ділової репутації.

В той же час, ні позовна заява, ні апеляційна скарга Фермерського господарства „ОСОБА_4В. не містять доводів про те, якими саме неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів по справі було принижено ділову репутацію згаданої юридичної особи або які саме дії відповідачами було вчинено, що були спрямованими на зниження престижу чи підрив довіри до діяльності Фермерського господарства „ОСОБА_4В..

Частиною 2 ст. 295 ЦПК України встановлено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необгрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6).

В той же час, апеляційна скарга Фермерського господарства „ОСОБА_4В. не містить доводів стосовно того, в чому саме полягає незаконність і (або) необгрунтованість оскаржуваного рішення (які саме обставини встановлені судом неповно та (або) неправильно; які саме докази по справі неправильно досліджені чи оцінені); які саме обставини чи докази підлягають встановленню чи оцінці в ході апеляційного розгляду справи тощо.

За вище наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства „ОСОБА_4В. відхилити та залишити рішення Галицького районного суду міста Львова від 05 травня 2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: