ухвала

іменем україни

10 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Маріупольської міської ради Донецької області до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року Маріупольська міська рада Донецької області звернулася до суду з позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що ОСОБА_4 був власником спірного нежитлового приміщення - торгівельного павільйону на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 червня 2012 року.

У зв'язку з тим, що зазначене рішення суду скасовано і документи про прийняття в експлуатацію цього об'єкту, як нерухомого майна, відсутні, цей договір купівлі-продажу, є таким, що укладений з недодержанням положень ст. 203 ЦК України, і має бути визнаний недійсним.

На підставі скасованого рішення суду про визнання права власності за ОСОБА_4 на самочинно збудоване нежитлове приміщення та спірного договору купівлі-продажу Маріупольською міською радою Донецької області власнику цієї будівлі ОСОБА_5 надано у користування земельну ділянку, на якій вона розташована, із земель комунальної власності відповідно до ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2015 року в задоволенні позову Маріупольської міської ради відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 17 лютого 2016 року рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2015 року скасовано.

Позов Маріупольської міської ради Донецької області задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення на АДРЕСА_1, яке складається: з основної будівлі літ. А-1 (торгівельний павільйон), загальною площею 5,9 кв. м, площадки літ. а-1, укладений 26 березня 2013 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу ЛушкіноюОксаною Володимирівною та скасовано рішення про державну реєстрацію в Державному реєстрі прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_5 на нежитлове приміщення, торгівельний павільйон, загальною площею 5,9 кв. м на АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з кожного на користь Маріупольської міської ради Донецької області у відшкодування витрат на судовий збір по 1 278 грн 54 коп. та в дохід держави по 36 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 лютого 2016 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що у зв'язку із скасуванням рішення суду, яким було визнано право власності ОСОБА_4 на зведену будівлю (торгівельний павільйон) на АДРЕСА_1, предметом купівлі-продажу за оспорюваним договором купівлі-продажу є самочинно зведене на земельній ділянці комунальної власності нежитлове приміщення (торгівельний павільйон).

Проте, до прийняття самочинно зведеної будівлі в експлуатацію, до її узаконення в установленому законом порядку ця будівля не є об'єктом нерухомого майна і не може бути предметом купівлі-продажу, як нерухоме майно.

Після скасування рішення суду про визнання права власності на самочинно зведену будівлю відповідачі не прийняли передбачені законом заходи до узаконення спірної будівлі, яка розташована на земельній ділянці комунальної власності.

Та обставина, що на час укладення договору купівлі-продажу було чинним рішення суду про визнання права власності на самочинно зведену спірну будівлю, не є підставою для відмови в позові, оскільки вказане рішення суду скасовано, а спірне нежитлове приміщення не визнано нерухомим майном.

Доводи касаційної скарги про те, що на час укладення правочину рада визнала право власності продавця на нерухоме майно, а також про те, що усі передбачені законом умови для вчинення спірного правочину були дотримані не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Так, судами попередніх інстанцій установлено, що у 2012 році ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради Донецької області і, посилаючись на те, що з 2006 року він на підставі відповідного дозволу здійснював торгівельну діяльність з розміщеного на АДРЕСА_1 торгівельного павільйону (трейлеру), який з метою благоустрою реконструював у капітальну споруду, просив визнати за ним право власності на нежитлове приміщення - торгівельний павільйон, площею 5,9 кв. м та площадку.

Заочним рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 червня 2012 року позов ОСОБА_4 про визнання права власності на самовільно зведені будівлі було задоволено і визнано за ним право власності на самовільно зведене нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1, площею 5,9 кв. м, та площадку літ. а-1, що розташовані на АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного рішення суду, рішенням Маріупольської міської ради Донецької області від 21 серпня 2012 року за заявою ОСОБА_4 йому було дозволено розробку проекту землеустрою з відводу земельної ділянки для будівництва та обслуговування приміщення торгівлі (обслуговування торгівельних павільйонів), орієнтовною площею 0,0022 га на АДРЕСА_1.

26 червня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (які перебувають у зареєстрованому шлюбі) укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 придбала нежитлове приміщення, яке складається із основної будівлі (торгівельного павільйону), площею 5,9 кв. м, та площадки.

05 липня 2013 року між Маріупольською міською радою Донецької області і ОСОБА_5 укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,0056 га, на АДРЕСА_1, на якій знаходиться об'єкт нерухомого майна - торгівельний павільйон, строком на 5 років для обслуговування будівлі торгівлі (функціонування торгівельного павільйону).

Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 квітня 2015 року за заявою Маріупольської міської ради Донецької області скасовано заочне рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 червня 2012 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на самовільно зведені будівлі.

Ухвалою того ж суду від 04 червня 2015 року позовну заяву ОСОБА_4 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на самовільно зведені будівлі залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача в судове засідання.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік О.В. Ступак