Справа № 462/1048/15 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/205/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Бойко С.М. і ОСОБА_2

при секретарі Куцик І.Б.

з участю відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 30 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_6 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження квартирою шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 30 липня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_5 права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири № 2, блок № 7 в будинку № 14-"а" по вул. Залізничній м. Львові без надання іншого житла. Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3. Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Звертає увагу, що суддя першої інстанції під час розгляду справи безпідставно не задовольнив його клопотання про допит його свідків. В апеляційній скарзі просить рішення Залізничного районного суду міста Львова від 30 липня 2015 року скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 до задоволенні не підлягає із наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

За змістом ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 16.01.2015 року придбав у ОСОБА_6 належну їй на праві власності однокімнатну квартиру № 2 блок №7 в будинку № 14-"а" по вул.Залізничній в м.Львові (а.с. 8), що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 16.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованим в реєстрі за № 20 (а.с.5), та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32304127 від 16.01.2015 року (а.с.6).

Разом з тим, у вказаній квартирі залишається проживати син колишнього власника ОСОБА_6 ОСОБА_3, який, як встановлено, в 2006 році був знятий з реєстрації у цій квартирі, до 2013 року працював і жив у Росії, а з 2013 року став проживати у квартирі матері з її згоди без реєстрації.

Також встановлено, що після придбання спірної квартири позивач неодноразово звертався до відповідача про звільнення належного йому житла, але ОСОБА_3 добровільно відмовляється це зробити, що він підтвердив також і в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5, суд виходив з тих підстав, що відповідач вселився та проживає у спірній квартирі зі згоди колишнього власника ОСОБА_6, право власності якої на квартиру припинилось у зв'язку з її продажем, а з припиненням права власності ОСОБА_6 припиняється й право користування житлом відповідача.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується в повній мірі з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання свої майном.

Частиною 1 ст.383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною 1 ст.321 ЦК України закріплено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника квартири користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування цією квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на таку, а відтак - припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім'ї на користування цією квартирою.

Таким чином, права членів сім'ї власника квартири на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника квартири на відчуження такої, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника квартири.

Частина ж 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником квартири, при умові збереження права власності на квартиру цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначене відповідає нормам ст.47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

В даному випадку норми ст.64 ЖК України не можуть застосовуватись до правовідносин між сторонами цієї справи, оскільки правове положення членів сім'ї власника квартири, визначене ст.156 ЖК України й на них не поширена дія ст.64 ЖК України, тому члени сім'ї власника квартири не можуть користуватися тими ж правами, які надаються членам сім'ї наймача.

Саме з таких позицій виходив Верховний Суд України в Ухвалі від 6 листопада 2002 року та від 4 жовтня 2006 року, визнавши, що з припиненням права власності особи на жиле приміщення, члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника. При прийнятті рішення по даній справі апеляційним судом також приймається до уваги Правова позиція, висловлена Верховним Судом України в Постанові від 18 вересня 2008 року у справі за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, оскільки згідно ч.2ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів погоджуючись з усіма висновками суду першої інстанції вважає, що право ОСОБА_3 на проживання у спірній квартирі є похідним від права колишнього власника ОСОБА_6, членом сім'ї якої він являється та за згодою якої проживав у вказаній квартирі.

Оскільки позивач та відповідач ніколи однією сім'єю не проживали в спірній квартирі, позивач з моменту переходу права власності на квартиру до нього не надавав своєї згоди на проживання в ній відповідача, навпаки, з моменту придбання у власність спірної квартири позивачем на підставі договору купівлі-продажу, відповідач, який залишився проживати в квартирі як член сім'ї колишнього власника квартири, не пускає позивача до квартири взагалі, чим чинить йому перешкоди у користуванні своєю власністю.

Також слід зазначити, що договір купівлі продажу квартири № 2 блок №7 в будинку №14-"а" по вул. Залізничного в м. Львові укладений між позивачем та ОСОБА_6 відповідачем є чинним.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому у задоволенні такої скарги апелянту слід відмовити та рішення Залізничного районного суду міста Львова від 30 липня 2015 року залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 30 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я.Мельничук

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_2