Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 55 Доповідач Григорусь Н. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Косигіної Л.М., Худякова А.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Грозинського державного комунального підприємства про захист прав, які виникли з трудових відносин, стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати

за апеляційною скаргою Грозинського державного комунального підприємства на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду, в якому просила стягнути з Грозинського державного комунального підприємства (грузинське ДКП) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7 391,10 грн та 2 000,00 грн на відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Грозинського ДКП на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7 100,00 грн та 1 000,00 грн на відшкодування спричиненої моральної шкоди. Стягнуто з Грозинського ДКП на користь держави 487,20 грн судового збору.

В апеляційній скарзі Грозинське ДКП посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України).

Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Частиною 5 п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за № 13 передбачено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення, з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді головного бухгалтера Грозинського ДКП з 26.11.2013 року (а.с. 14).

Згідно з наказом № 11 від 08.07.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера за власним бажанням з 08 липня 2015 року відповідно до статті 38 КЗпП України. Даний наказ ніким не скасований та є чинним (а.с. 49).

Як встановлено в судовому засіданні і цей факт не заперечувався представником відповідача, заробітна плата позивачу ОСОБА_1 своєчасно виплачена не була, а відтак остаточного розрахунку з нею у день звільнення здійснено не було.

Не заслуговують на увагу посилання відповідача та спростовуються матеріалами справи про те, що позивач не працювала в день звільнення, та не зверталася до підприємства з вимогою про розрахунок. Так, з наказу № 11 від 08.07.2015 року та акту прийому-передачі бухгалтерських документів від 08.07.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 особисто в день звільнення передала бухгалтерські документи згідно переліку ОСОБА_2 (а.с. 38, 45, 46, 49). Крім того, представник позивача пояснив в суді апеляційної інстанції, що кошти ОСОБА_1 пообіцяли виплатити після повернення ноутбука (який перебував у ремонті). Проте після його повернення, а саме 27.08.2015, заборгованість виплачена не була, хоча позивач і зверталася з вимогою про проведення остаточного розрахунку. Зазначені факти відповідачем не спростованні.

Належні до виплати кошти позивач отримала 19.10.2015 року відповідно до видаткового касового ордеру № 497 (а.с. 50).

Зважаючи на викладене та ураховуючи те, що Грозинським ДКП не було проведено кінцевого розрахунку при звільненні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 08.07.2015 по 19.10.2015 (день проведення фактичного розрахунку з позивачем) в розмірі 7 100,00 грн відповідно до положень ст. 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року №100 від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим представником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Перелік юридичних фактів, які зазначені у вказаній статті, знайшли своє підтвердження та є підставою для відшкодування моральної шкоди, що полягає в позбавленні позивача засобів до існування, зокрема своєчасного отримання зароблених коштів та необхідністю докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Врахувавши вищевикладене, ступінь вини відповідача та, керуючись роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування не має.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки наданих доказів.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Грозинського державного комунального підприємства відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: