Справа № 359/4258/16-ц Головуючий у І інстанції Борець Є. О.
Провадження № 22-ц/780/5535/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 45 16.11.2016
УХВАЛА

Іменем України

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Сушко Л.П., Яворського М.А.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Бориспільського районного відділу управління Державної міграційної служби України у Київській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання,

у с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона є власником житлового будинку № 1 по вул. Сливова у с. Петровське Бориспільського району Київської області. В період з 18 лютого 1995 року по 9 березня 2011 року вона перебула у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу позивач не проживає у даному помешканні без поважних причин, не приймає участі в його утриманні та оплаті комунальних послуг, його особисті речі в будинку відсутні. Посилаючись на те, в добровільному порядку питання про зняття з реєстрації відповідача вирішити не можливо, оскільки теперішнє місце проживання останнього невідоме, позивач просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зобовязати Бориспільський РВ УДМС України у Київській області зняти його з реєстрації місця проживання.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок є обєктом спільної сумісної власністю сторін, а тому право користування відповідача не залежить від тривалості його відсутності у цьому обєкті нерухомості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 січня 2008 року є власником житлового будинку № 1 по вул. Сливова у с. Петровське Бориспільського району Київської області.

В період з 18 лютого 1995 року по 9 березня 2011 року позивач перебула у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3Ф

Згідно довідки Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 22 квітня 2016 року, відповідач з 12 квітня 2007 року зареєстрований у вищевказаному помешканні.

Згідно із ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України.

Отже, указаною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі відповідач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а позивач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Встановлено, житловий будинок № 1 по вул. Сливова у с. Петровське Бориспільського району Київської області був побудований сторонами під час шлюбу і позивач зареєструвала право власності на нього на підставі рішення Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 21 вересня 2007 року № 626.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Таким чином, суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що спірний житловий будинок є обєктом спільної сумісної власністю сторін, у відповідності до вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України прийняв до уваги дію презумпції віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя та врахував, що у такому разі право користування відповідача не залежить від тривалості його відсутності у цьому обєкті нерухомості.

Крім того, статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Між тим, в порушення указаних норм матеріального і процесуального закону, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин не проживає у спірному житловому будинку протягом строку, встановленого ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Саме по собі припинення сімейних відносин, не може вважатись підставою для позбавлення права користування останнім житловим приміщенням. А покази свідків є особливим видом доказів, повязаних із ризиком субєктивного відношення до сторін спору та повинні оцінюватися судом у взаємозвязку з іншими доказами у справі.

Отже, докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

При цьому, оскільки вимога позову про зняття відповідача з реєстраційного обліку є похідною від вимоги про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, то вона також не підлягає до задоволення.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Л.П. Сушко

ОСОБА_4