Справа №325/186/16-ц
Провадження №2/325/121/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року Приазовський районний суд Запорізької області

у складі:

головуючого судді: Шеїної Л.Д.

при секретарі: Красновій Ю.С.

за участю представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Сивової Я.В., відповідачки ОСОБА_3 та її представника - адвоката Серова М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Приазовське Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

10.02.2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння, посилаючись на наступні обставини:

так, 19 серпня 2006 року її дочка ОСОБА_5 зареєструвала шлюб зі ОСОБА_6. Після реєстрації шлюбу вони втрьох, разом з онукою ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, проживали в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності.

Відповідачка ОСОБА_3 доводиться матір'ю ОСОБА_6, і , відповідно, свекрухою її дочці.

На початку 2008 року, з метою поліпшення житлових умов, насамперед своєї дочки та онучки, вирішила придбати для них житло в смт. Приазовське.

Оскільки грошей в повному обсязі на придбання нерухомості у неї не було, вона мала намір отримати кредитні кошти для придбання житла.

Після пошуків квартири, вона вирішила купити у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2 за 80 545 грн. та домовилась з ним почекати деякий час, доки вона збере всі необхідні документи для укладення кредитного договору.

В процесі збору необхідних документів для укладання кредитного договору документів було з'ясовано, що вона не може оформити кредит, так як в неї є інші непогашені кредитні зобов'язання.

Оформити кредитний договір на свою дочку ОСОБА_5 або її чоловіка ОСОБА_6 не вбачалось можливим, оскільки у них не було достатніх доходів, які б підтверджували їх платіжеспроможність.

Відповідач запропонувала виступити позичальником за кредитним договором, на що вона погодилась.

В банківській установі їй роз'яснили, що кредитний договір може бути укладений з особою, яка є покупцем квартири для подальшого укладення іпотечного договору.

Було вирішено, що відповідач формально виступить покупцем квартири з тим, щоб в подальшому отримати в банківській установі кредитні кошти для придбання цієї нерухомості.

Також відповідач запевнила її, що після погашення кредитної заборгованості вона переоформить квартиру на неї.

27 лютого 2008 року між ОСОБА_3, нині відповідачка по справі, та власником квартири ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу спірної нерухомості. В той же день між ОСОБА_3 та ВАТ "Райфайзен Банк"Аваль" було укладено кредитний та іпотечний договори.

В подальшому, починаючи з першого щомісячного платежу за кредитним договором, погашення кредиту здійснювалося за її особисті кошти.

Крім того, за її грошові кошти щорічно її дочка ОСОБА_5 оплачувала страхові платежі за договорами страхування.

Оскільки квартира, за яку вона фактично виплачувала кредит, потребувала капітального ремонту і до того ж вона мала намір якомога скоріше погасити заборгованість, вона 20 березня 2008 року уклала з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 договір купівлі-продажу належній їй однокімнатній квартири АДРЕСА_1 за 40 000 грн.

Частина грошей від продажу квартири в сумі 9 000 грн. були внесені 21.03.2008 року в касу банку в якості погашення заборгованості за кредитом, а частина грошей в сумі 32 000 грн. Були витрачені на придбання будівельних матеріалів для ремонту спірної квартири, а також оплату будівельних робіт та придбання меблів.

Після ремонту квартири її донька ОСОБА_5 разом із чоловіком ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_7 переїхали проживати в спірну квартиру.

04 квітня 2008 року, зі згоди відповідача, ОСОБА_5, квартира АДРЕСА_2 рйону Запорізької області, була взята на реєстраційний облік за адресою спірної нерухомості.

Посилаючись на зазначені обставини, вона раніш у травні 2015 року зверталася до Приазовського районного суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання угоди купівлі продажу квартири частково недійсною, перевід прав покупця та визнання права власності.

Рішенням Приазовського районного суду від 19 жовтня 2015 року в задоволені позову відмовлено з підстав неправильно обраного способу захисту прав та інтересів. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області рішення суду першої інстанції залишено без змін і на цей час набуло законної сили.

В рішенні Приазовського районного суду від 19 жовтня 2015 року зазначено, що грошові кошти теж є майном, а відповідачка ОСОБА_3 набула квартиру за АДРЕСА_2 набула за рахунок ОСОБА_1 без достатньої правової підстави.

Тому просить суд витребувати у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 92694,77 грн., що складаються із суми погашення кредитної заборгованості розмірі 90619,00 грн. та суми страхових платежів у розмірі в 2075,77грн., стягнувши зазначену грошову суму з відповідачки на її користь.

Під час розгляду справи позивачка ОСОБА_1 надала суду уточнення до позовної заяви( а.с.179-181 ). В останній редакції позовної заяви від 23.04.2016 року ( а.с. 179-181) позивачка просила суд витребувати у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 109 234,03 грн., що складаються із суми погашення кредитної заборгованості розмірі 107 158,26грн. та суми сплачених страхових платежів у розмірі 2 075,77грн., стягнувши зазначену грошову суму з відповідачки на її користь. В обґрунтування позову послалася на ті ж підстави.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не прибула, будучи належним чином сповіщеною про день та час розгляду справи ( а.с. 175 ).

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Сивова Я.В. позов довірителя, з урахуванням останніх уточнень до нього, підтримала, в його обґрунтування послалася на ті ж підстави, які були викладені у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_3 проти позову заперечувала. Заперечуючи проти позову, відповідачка посилається на те, що спірна квартира була набута для проживання молодої сім*ї ОСОБА_5 та ОСОБА_6 З цією метою на її ім.*я був оформлений кредитний договір при умові, що кошти в рахунок погашення кредиту, буде вносити молоде подружжя ОСОБА_6, а вона та її чоловік будуть підтримувати їх.

Грошові кошти на погашення кредиту вносила молода сім*я ОСОБА_6. У випадку, коли у сім*ї ОСОБА_6 не вистачало грошових коштів на оплату кредиту, то вона допомогала їм грошима.

З жовтня місяця 2010 року всі належні платежі здійснювала ОСОБА_5, так її син ОСОБА_6 зі ОСОБА_5 розлучився. Квартиру АДРЕСА_2 вона ніколи не вважала соєю власністю, але вирішити всі спірні питання з ОСОБА_1 у добровільному порядку не вдалося.

Представник відповідачки адвокат Серов М.І. проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачка не довела розмір грошової суми, яка підлягає поверненню, не довела, що відповідачка ОСОБА_3 заволоділа грошовими коштами ОСОБА_1 неправомірно, з відповідною заявою до органу поліції ОСОБА_1 не зверталася, карна справа щодо ОСОБА_3 не порушувалась. На думку представника відповідача, позивачка не врахувала, що його довіритель, до розлучення молодого подружжя, вносила платежі за кредит, сплачувала страхові внески. За підрахунком відповідачки вона особисто сплатила грошові кошти у погашення кредиту на суму 64805,00 грн. та страхові платежі - на суму 1532,00 грн., а всього на загальну суму 66337,00 грн.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи встановив наступні фактичні обставини та відповідні до них правовідносини щодо витребування майна із чужого незаконного володіння від добросовісного набувача.

Так, рішенням Приазовського районного суду від 19 жовтня 2015 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання угоди частково недійсною, перевід прав покупця та визнання права власності відмовлено з підстав неправильно обраного способу захисту прав та інтересів ( а.с. 8 - 19), яке набуло законної сили 21 січня 2016 року ( а.с. 20-24). Ухвалою апеляційного суду Запорізької області рішення суду першої інстанції залишено без змін і на цей час набуло законної сили ( а.с. 20-24).

В рішенні Приазовського районного суду від 19 жовтня 2015 року зазначено, що грошові кошти, які теж є майном, є достатніми для виплати заборгованості для придбання квартири АДРЕСА_2, ОСОБА_3 набула за рахунок ОСОБА_1 без достатньої правової підстави ( а.с.8-19).

проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 1 об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв*язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегулюванні спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов*язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна ( відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених ст..11 ЦК України).

Об*єктивними умовами виникнення зобов*язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають:1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої ( потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до закріпленого в загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Статтями , передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння та право власника на витребування майна від добросовісного набувача.

Так, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже , за змістом випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Тобто необхідно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою , зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

У абз. 2,3 п.21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов*язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387,388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387,388 ЦК України.

Відповідно до та особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Рішенням Приазовського районного суду від 19 жовтня 2015 року зазначено, що грошові кошти теж є майном, а відповідачка ОСОБА_3 набула квартиру за АДРЕСА_2 набула за рахунок грошових коштів ОСОБА_1 без достатньої правової підстави ( а.с. 8-19).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній , господарській справі або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей , саме власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном за власною волею.

Власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійснення своїх прав та виконанні обов*язків власник зобов*язаний додержуватися моральних засад суспільства ( ч.1,2 ст.319 ЦК України ).

З пояснень сторін, обставин встановлених рішенням Приазовського районного суду від 19 жовтня 2016 року ( набуло законної сили 21 січня 2016 року) і які не підлягають доказуванню ( а.с. 8-21 ), вбачається, що позивачка ОСОБА_1 за усною домовленістю зі своєю колишньою свахою ОСОБА_3, вносила грошові кошти до банківської установи на виконання договору кредиту, який був оформлений на ім*я відповідачки. Позивачка ОСОБА_1 діяла за власною волею, на свій власний розсуд, стосунки з відповідачкою побудувала на довірі.

На думку суду, майно ( грошові кошти ) вибуло з володіння їх власника ОСОБА_1 за її власним бажанням, тому саме ОСОБА_1 несе ризик вибору контрагента ( відповідачка по справі ОСОБА_3), якій вона вирішила довірити своє майно.

На думку суду, ОСОБА_1 неналежним чином поставилася до вибору особи, яка б заслуговувала довіри, а відтак вона позбавляється права вимагати повернення речей від добросовісного набувача.

Суд, оцінивши докази, подані сторонами, а також врахувавши обставини, які не підлягають доказуванню, прийшов до висновку, що спірне майно вибуло з володіння позивачки ОСОБА_1 з її волі, за її власним наміром та бажанням, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ст..ст. 33,34 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обставини справи , які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов*язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

На підставі ст..88 ЦК України стороні , на користь якої ухвалено рішення , суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково , судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.

В задоволенні позову відмовлено, отже відсутні правові підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачки судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.6, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ст..41 Конституції України, ч.1 ст.177, ч.1 ст.316, ч.1 ст.317, ст..319, ст..ст. 387,388, 1212 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному прядку до апеляційного суду Запорізької області через Приазовський районний суд шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.Д. Шеїна