Апеляційний суд Житомирської області
Справа №275/1079/13-ц Головуючий у 1-й інст. Руденко В. О.
Категорія 27 Доповідач Косигіна Л. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Худякова А.М., Кочетова Л.Г.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Брусилівського районного сектора управління ДМС у Житомирській області, третя особа ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зобов'язання зняти з реєстраційного обліку

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним

за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_3

на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 вересня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило (а.с. 4-5 том 1):

- в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ZRCWGA00004376 від 13.05.2008 року у розмірі 192273 грн. 25 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 104,00 кв.м., який розташований за адресою: Житомирська область, Брусилівський район, смт Брусилів, вул. Каштанова, 1, шляхом його продажу Банком з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування. З можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, з початковою ціною предмету іпотеку на підставі проведеної оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна;

- виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з вищевказаного будинку;

- зобов'язати Брусиліський районний сектор управління ДМС у Житомирській області зняти ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за даною адресою.

В обґрунтування позову Банк посилався на те, що 13.05.2008 року ОСОБА_1 на підставі кредитного договору № ZRCWGA00004376 отримала у кредит 104250 грн. на строк до 12.05.2018 року. В забезпечення виконання даного зобов'язання в цей же день між Банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є будинок № 1 по вул. Каштановій в смт Брусилів. Після укладення вказаного договору, рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 21.01.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 04.07.2013 року, визнано за ОСОБА_3 право власності на ? вищевказаного будинку.

У зв'язку із невиконанням боржником зобов'язань за кредитним договором, станом на 05.11.2013 року утворилась заборгованість в сумі 192273 грн. 25 коп., яка складається з:

- боргу по кредиту в сумі 87958 грн. 17 коп., в т.ч. прострочене тіло 8522 грн. 71 коп.;

- заборгованості по відсотках в сумі 61875 грн. 01 коп., в т.ч. прострочені відсотки 61386 грн. 13 коп.;

- комісії в сумі 8107 грн. 97 коп.;

- пені в сумі 34332 грн. 10 коп.

Оскільки даний борг відповідачами не погашено, Банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом (а.с. 46-49 том 1), в якому просила визнати недійсним договір іпотеки, укладений 13.05.2008 року між ОСОБА_2 і ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки вона немає ніяких зобов'язань перед Банком, а у договорі відсутні істотні умови, передбачені ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку». Крім того, вважає, що посилання позивача на ст. 23 Закону України «Про іпотеку» є безпідставними, оскільки до неї право власності на ? частину будинку перейшло не від іпотекодавця, а від Брусилівської селищної ради внаслідок приватизації, що підтверджено рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 21.01.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 04.07.2013 року.

Ухвалою Брусилівського районного суду від 13.01.2014 року вищевказані позови об'єднані в одне провадження (а.с. 69 том 1).

У серпні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № ZRCWGA00004376 від 13.05.2008 року в сумі 296413 грн. 26 коп. (а.с. 2-3 том 2), яка виникла станом на 22.05.2015 року та складається із:

- заборгованості по кредиту в сумі 80818 грн. 17 коп.;

- заборгованості по відсотках в сумі 84509 грн. 03 коп.;

- комісії в сумі 13614 грн. 77 коп.;

- пені в сумі 103118 грн. 28 коп.;

- штрафів 250 грн. (фіксована частина), 14103 грн. 01 коп. (процентна складова).

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 12.04.2016 року справи об'єднані в одне провадження (а.с. 79 том 2).

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 12.09.2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ZRCWGA00004376 від 13.05.2008 року в сумі 213274 грн. 07 коп., що складається із:

-боргу за кредитом в сумі 80818 грн. 17 коп;

-заборгованості за відсотками в сумі 84509 грн. 03 коп.;

-комісії в сумі 13614 грн. 77 коп.;

-пені в сумі 34332 грн. 10 коп.

В рахунок погашення заборгованості за вищевказаним договором в сумі 213274 грн. 07 коп. звернуто стягнення на іпотечне майно - житловий будинок загальною площею 104,00 кв.м., який розташований за адресою: Житомирська область, Брусилівський район, смт Брусилів, вул. Каштанова, 1, шляхом його продажу Банком з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем у спосіб, передбачений ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з початковою ціною предмету іпотеку на підставі проведеної оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У задоволенні решти вимог та зустрічного позову відмовлено, вирішено питання про відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог Банку. Зазначила, що суд прийняв розрахунок, що надав Банк, не взявши до уваги те, що на погашення кредиту нею сплачено 220000 грн. Крім того, представник Банку не зміг надати конкретних пояснень з приводу наявної розбіжності у наданих ним розрахунках, а суд вказані обставини не перевірив та прийняв рішення на сумнівних доказах.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення повністю, ухвалити нове про задоволення її позову. Зазначила, що у договорі іпотеки відсутні істотні умови, передбачені ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку». Крім того, вважає, що посилання позивача на ст. 23 Закону України «Про іпотеку» є безпідставними, оскільки до неї право власності перейшло не на весь будинок, а тільки на ? частину, і не від іпотекодавця, а від Брусилівської селищної ради в порядку приватизації житла.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ЦК України).

Встановлено, що 13.05.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (на даний час ПАТ КБ «ПриватБанк») і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ZRCWGA00004376, відповідно до якого позичальник отримала у кредит 116750 грн. на наступні цілі: 100000 грн. на споживчі цілі, 3000 грн. на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 750 грн. на страхування майна, 500 грн. на особисте страхування, 12500 грн. на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного Договору, зі сплатою відсотків у розмірі 1,67% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів (а.с. 6-8 том 1). Періодом сплати коштів визначено період з 25 по 30 число кожного місяця, щомісячний платіж 2403,17 грн. згідно Графіку погашення кредиту. Договір укладено на строк по 12.05.2018 року включно.

Згідно з п. 5.1. Договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі, визначеному п. 8.4. Договору (0,15% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочки, але не менше 1 грн.) за кожний день прострочки. При цьому, відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені не нараховуються.

Пунктом 5.5. Договору передбачено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову (п. 6.4. Договору).

В цей же день між Банком та ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором укладено договір поруки (а.с. 16 том 2).

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинної на день виникнення правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинної на день виникнення правовідносин) передбачено, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Встановлено, що 13.05.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (на даний час ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором передано житловий будинок № 1 по вул. Каштановій в смт Брусилів, Брусилівського району Житомирської області, загальною площею 104,00 кв.м, житловою 60,50 кв.м., який належав іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № 37 від 24.10.1994 року, виданого виконкомом Брусилівської селищної ради (а.с. 9-11, 53 том 1, 262, 270 том 2). Сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 150000 грн.

Пунктом 18.13. вказаного Договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки у випадках, передбачених п.п. 18.8.1, 18.8.2., 18.9 цього договору, здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору. Якщо іпотекодержатель у випадку порушення Іпотекодавцем умов кредитного договору набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки, він може використати таке право у випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення суми заборгованості кредиту більше як на 10%; несплати іпотекодавцем більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту; іншого істотного порушення умов кредитного договору.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 17.06.2010 року визнано неправомірними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо підвищення в односторонньому порядку процентної ставки до 24,96% річних за користування кредитом з 01.02.2009 року за кредитним договором № ZRCWGA00004376 від 13.05.2008 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 Суд зобов'язав Банк здійснити перерахунок коштів за користування кредитом згідно процентної ставки 20,04% річних (а.с. 129-131 том 2).

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 21.01.2013 року (а.с. 56-57 том 1), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 04.07.2013 року (а.с. 17-18 том 1), визнано частково недійсним рішення виконавчого комітету Брусилівської селищної ради № 46 від 25.10.1994 року про передачу в особисту власність ОСОБА_2 житлового будинку з господарськими будівлями по вул. Каштановій, 1 в смт Брусилів, Житомирської області. Визнано частково недійсним, в ? частині, свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по вул. Каштановій, 1 в смт Брусилів, Житомирської області, видане Брусилівською селищною радою на ім'я ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частину вищевказаного будинку з господарськими будівлями.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Частиною 2 ст. 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

З матеріалів справи вбачається, що під час укладення договору іпотеки ОСОБА_3 надала нотаріально посвідчену згоду на передачу в іпотеку її чоловіком ОСОБА_2 всього житлового будинку № 1 по вул. Каштановій в смт Брусилів Житомирської області, «набутого ними під час перебування у шлюбі» (а.с. 265 том 2). За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним, оскільки вона знала про укладення вказаного договору та вважала, що будинок належить їй та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Часткове скасування рішення Брусилівської селищної ради про передачу ОСОБА_2 у приватну власність всього будинку, у такому випадку, не є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зобов'язання зняти з реєстраційного обліку, стягнення заборгованості, відшкодування судових витрат з огляду на те, що Банк не довів належними доказами наявність та розмір заборгованості за кредитним договором № ZRCWGA00004376 від 13.05.2008 року. Подані позивачем протягом розгляду справи розрахунки боргу (а.с. 12-13, 161-162 том 1, 4-8, 122-126, 243-248 том 2), є суперечливими та не враховують наступне.

Указом Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Згідно зі ст. ст. 10, 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція проводиться лише за наявності реальної загрози життю і безпеці громадян, інтересам суспільства або держави у разі, якщо усунення цієї загрози іншими способами є неможливим.

Рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України за письмовим дозволом Голови Служби безпеки України або керівником координаційної групи відповідного

регіонального органу Служби безпеки України за письмовим дозволом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим з Головою Служби безпеки України. Про рішення щодо проведення антитерористичної операції негайно інформується Президент України.

15.10.2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в преамбулі якого зазначено, що цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14.04.2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14.04.2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання ч. 6 ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Національний банк України з метою забезпечення реалізації ст. 2 цього Закону листом від 05.11.2014 року № 18-112/64483 «Про скасування пені та штрафів за договором кредиту під час АТО» повідомив всі банки про необхідність неухильно дотримуватися вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та про відповідальність керівників банків за їх невиконання.

Також на виконання ч. 5 ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2015 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, де у підп. 25 п. 1 зазначено м. Торез Донецької області.

З довідки № 41 від 27.10.2014 року про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, виданої УПСЗН Брусилівської РДА вбачається, що ОСОБА_1 постійно проживала: М-н 2, м. Торез, Донецької області, і разом з дітьми ОСОБА_6, ОСОБА_7, перемістилася з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в смт Брусилів, вул. Каштанова, 1 (а.с. 164 том 1, 132, 227 том 2). З 15.09.2015 року її місцеперебування зареєстровано в ІНФОРМАЦІЯ_1.

З паспорту ОСОБА_1 вбачається, що вона 24.04.2008 року (до укладення кредитного договору) знялася з реєстраційного обліку в смт Брусилів Житомирської області, та 27.06.2008 року зареєструвалася в м. Торез М-н-2АДРЕСА_1 (а.с. 228-229 том 2).

У липні 2015 року ОСОБА_1 зверталася до Банку щодо призупинення нарахування пені та штрафних санкцій, проте їй було відмовлено з огляду на те, що кредитний договір обслуговується в Житомирській області (а.с. 226 том 2).

З розрахунків, наданих позивачем вбачається, що незважаючи на вимоги Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», Банк продовжував нараховувати ОСОБА_1 пеню і штрафні санкції, та зараховував сплачені нею кошті на погашення пені. Під час апеляційного розгляду Банку було запропоновано подати інший розрахунок боргу, з врахуванням вимог вищевказаного Закону, проте, позивач не скористався таким правом.

Крім того, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору, а саме п. 5.1. передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору. У той самий час, згідно з п. 6.4. кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафу в розмірі 250 грн. +5 % від суми позову за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Незважаючи на це, Банком нараховано і пеню і штрафні санкції за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному кредитному договору.

Також, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 16.05.2013 року вже було відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на іпотечне майно та виселення (а.с. 14-16 том 1), у зв'язку із розбіжністю у наданих Банком розрахунках заборгованості, та неможливістю встановити розмір боргу за кредитним договором. При розгляді цієї справи судом було, також, встановлено, що Банк не провів перерахунок сплачених ОСОБА_1 відсотків, відповідно до рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 17.06.2010 року.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 23.07.2013 року дана позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» залишена без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, рішення суду Брусилівського районного суду Житомирської області від 16.05.2013 року скасовано (а.с. 100 том 1).

Крім того, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із невиконанням боржником зобов'язань за кредитним договором та наявністю заборгованості, яка виникла станом на 05.11.2013 року в сумі 192273 грн. 25 коп., та складається з:

- боргу по кредиту в сумі 87958 грн. 17 коп., в т.ч. прострочене тіло 8522 грн. 71 коп.;

- заборгованості по відсотках в сумі 61875 грн. 01 коп., в т.ч. прострочені відсотки 61386 грн. 13 коп.;

- комісії в сумі 8107 грн. 97 коп.;

- пені в сумі 34332 грн. 10 коп.

Проте, під час розгляду справи в суді першої інстанції вищевказаний борг частково ОСОБА_1 був погашений, що підтверджується, в тому числі вимогами Банку за іншим позовом про стягнення боргу в сумі 296413 грн. 26 коп., який виник станом на 22.05.2015 року та складається із:

- заборгованості по кредиту в сумі 80818 грн. 17 коп.;

- заборгованості по відсотках в сумі 84509 грн. 03 коп.;

- комісії в сумі 13614 грн. 77 коп.;

- пені в сумі 103118 грн. 28 коп.;

- штрафів 250 грн. (фіксована частина), 14103 грн. 01 коп. (процентна складова).

Позивач своїх вимог в суді першої інстанції не уточнював, належних розрахунків під час апеляційного розгляду не подав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зобов'язання зняти з реєстраційного обліку, стягнення заборгованості, відшкодування судових витрат, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні даних вимог. Підстави для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3В, відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р и ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 вересня 2016 року скасувати в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зобов'язання зняти з реєстраційного обліку, стягнення заборгованості, відшкодування судових витрат, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні даних вимог.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Судді