АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 444/4326/12 22-ц/774/1888/К/16
Справа № 444/4326/12 Головуючий в 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/1888/К/16 суддя Філатов К.Б.
Категорія № 27(ІІІ) Доповідач Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Митрофанової Л.В.,

за участю: секретаря Чубіної А.В.

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики, з урахуванням індексу інфляції та 3-х відсотків річних, а також моральну шкоду, а всього стягнути 178252 гривні 80 копійок.

В обґрунтування позовних вимог Астапов зазначив, що 12 жовтня 2009 року позичив відповідачці 13200 доларів США, що відповідно до офіційного курсу складає 105501 гривню, 400 євро, що по офіційному курсу складає 4082 гривні і 20000 гривень, про що відповідач власноруч склала розписку. Згідно із розпискою відповідач зобовязалася до 1 січня 2010 року повернути борг, але у вказаний строк борг не повернула.

Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2012 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг у сумі 158252 гривні 80 копійок, та витрати по справі в розмірі 1582 гривні 53 копійки, а всього стягнуто на його користь 159835 (сто пятдесят девять тисяч вісімсот тридцять пять) гривень 33 копійки.

В частині стягнення моральної шкоди в позові відмовлено.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12 серпня 2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, поставила питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначила, що її попередній представник вводив її в оману, повідомляючи її про те, що справа не розглядається, тож про існування заочного рішення вона дізналась лише з іншої цивільної справи в 2016 році. Таким чином вона не мала можливості надавати заперечення проти позову та свої пояснення з метою спростування факту існування боргу. Зазначила про те, що вона не брала в борг грошові кошти у позивача. В наданій ним розписці позичальником вказано ОСОБА_4, тобто відповідач вважає, що це зовсім інша особа. З цієї причини вважає розписку фіктивною та не відповідає загальним вимогам складання розписок, тому не може бути належним і допустимим доказом отримання нею від позивача коштів. Крім того, відповідач не погодилась із наведеним судом першої інстанції розрахунком заборгованості. Крім того, зазначила, що договір позики між нею та позивачем не укладався, а сумнівна розписка не є підтвердженням отримання нею коштів від позивача.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди не оскаржено, тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України не переглядатиметься.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно розписки від 12 жовтня 2009 року ОСОБА_3 позичила у борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 13200 дол. США, 400 євро та 20000 грн., які зобовязалась повернути до 01 січня 2010 року (а.с.14). Проте в зазначений період обовязку щодо повернення боргу не виконала.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів не може в повному обсязі погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1ст.1047 ЦК України).

Отже ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Верховний Суд України в постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні висновки.

Тож, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що приєднаний до матеріалів справи документ, за змістом підтверджує факт виникнення у відповідача обовязку повернути грошові кошти позивачеві.

У звязку із чим доводи апеляційної скарги про відсутність у ОСОБА_3 обовязку перед ОСОБА_4, з підстав не укладення сторонами договору позики, не заслуговує на увагу колегії суддів.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не писала надану позивачем розписку та не отримувала від ОСОБА_4 грошових коштів, натомість згідно розписки кредитором є інша особа ОСОБА_4, спростовується наявністю спірної розписки саме у позивача та долучення її до матеріалів справи саме ОСОБА_4

Відповідно до ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Проте, відповідачем за допомогою належних і допустимих доказів не спростовано факт написання нею спірної розписки.

Отже, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність достатніх правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 позичених грошових коштів з урахуванням інфляційних збитків та 3-х відсотків річних.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідача було введено в оману щодо стану розгляду справи її попереднім представником, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не призвели до неправильного вирішення спору по суті.

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги в частині незгоди відповідача із розрахунком суми боргу, та вважає, що вказана сума підлягає зменшенню з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, з наданої позивачем розписки вбачається, що ним було надано в борг ОСОБА_3 13200 дол. США, 400 євро та 20000 грн., яка зобовязалась повернути позичені кошти 01.01.2010 року

Таким чином, дата виникнення заборгованості 02.01.2010 року, ОСОБА_4 звернувся з даним позовом до суду у червні 2012 року, проте наводячи свої розрахунки, датою розрахунку вважає 28.05.2012 року, тому з урахуванням вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, кількість днів прострочення 877 днів.

Станом на 28.05.2012 року за курсом НБУ загальна сума позичених коштів склала 129511,92 грн. (виходячи з розрахунку: 13200 дол. США за курсом НБУ на 28.05.2012 року 105501 грн., 400 євро за Курсом НБУ на 28.05.2012 року 4010,92 грн. та 20000 грн.).

Таким чином, 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача складає 9335,00 грн., виходячи з розрахунку: 105501 грн. х 3 х 877 днів / 365 / 100.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача суму інфляційних втрат, при цьому згідно його розрахунку інфляційне збільшення, з яким фактично погодився суд першої інстанції, становить 19307,87 грн. Однак з таким висновком погодитись не можна.

З розяснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України, викладених в п. 18 постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», випливає, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

З таких обставин, нарахування інфляційних збитків можливе лише на частину позики, яка була виражена в національній валюті України, зокрема 20000,00 грн.

Отже інфляційне збільшення боргу становитиме 2905,30 грн., виходячи з розрахунку: 1,14 сукупний індекс інфляції х 20000,00 грн. (сума боргу). Сукупний індекс інфляції розраховувався за наступною формулою (101,8 х 101,9 х 100,9 х 99,7 х 99,4 х 99,6 х 99,8 х 101,2 х 102,9 х 100,5 х 100,3 х 100,8 х 101 х 100,9 х 101,4 х 101,3 х 100,8 х 100,4 х 98,7 х 99,6 х 100,1 х 100 х 100,1 х 100,2 х 100,2 х 100,2 х 100,3 х 100 х 99,7) / 100.

За таких обставин, загальна сума боргу з урахуванням застосованих штрафних санкцій становить 141752,22 грн., виходячи з розрахунку: 105501 грн. (сума основного боргу) +9335,00 грн. (3% річних) + 2905,30 грн. (інфляційні втрати). У звязку із чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині розміру суми боргу визначеного до стягнення.

Крім того, рішення суду підлягає зміні в частині розміру судових витрат, виходячи з наступного.

Отже враховуючи викладене, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення допустив неправильне застосування норм матеріального права, у звязку із чим рішення суду підлягає зміні.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно вимог ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже рушення суду підлягає зміні в частині розміру стягнутих судових витрат, пропорційно до задоволеної частини позову. Між тим, загальну суму яку визначено судом до стягнення слід також зменшити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2012 рокузмінити в частині розміру стягнутої суми боргу, зменшивши цей розмір з 158252,80 грн. до 141752,22 грн., в частині стягнутої суми судового збору, зменшивши цей розмір з 1582,53 грн. до 1417,52 грн., а також в частині розміру загальної суми, визначеної до стягнення зменшивши цей розмір з 159835,33 грн. до 143169,74 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: В.П. Зубакова

ОСОБА_5