Справа № 530/1666/15-ц
Номер провадження 2/530/24/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2016 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого судді Должко С.Р. при секретарі Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Зінькова справу за позовом

ТОВ " Полтаваекопродукт-2" до ОСОБА_1, про визнання за позивачем права приватної власності на урожай сої, самочинно зібраний відповідачем, та про відшкодування шкоди, завданої незаконним заволодінням урожаєм сої, належним позивачеві, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ "Полтаваекопродукт-2", звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до ОСОБА_1, про визнання за позивачем права приватної власності на урожай сої, самочинно зібраний відповідачем, та про відшкодування шкоди, завданої незаконним заволодінням урожаєм сої, належним позивачеві.

Заслухавши представника позивача, який підтримав позовні вимоги, відповідача, ямий позовні вимоги не визнав а під час судового засідання декілька раз змінив кількість сої, яку він можливо змолотив та дослідивши наявні матеріали справи, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

У відповідності до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - ч.2 ст.207 ЦК України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Судом встановлено, що 10.09.2012 року між ОСОБА_1 і товариством з обмеженою відповідальністю "Полтаваекопродукт-2" був зареєстрований договір оренди земельної ділянки, площею 2,86 га., що знаходиться на полі № 9.1 дільниці № 4, загальною площею 56 гектарів, розташованому на території Першотравневої сільської ради за межами села Кілочки, Зіньківського району, Полтавської області, згідно якого ОСОБА_1 передав, а ТОВ "Полтаваекопродукт-2" прийняло в оренду вказану земельну ділянку строком на 2 роки.

Згідно ст. 33 Закону України "Про оренду землі", після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обовязки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відповідно до п.8 договору оренди землі від 24 квітня 2012 року вказано, що договір укладено на 2 роки. Після закінчення строку договору, орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити орендодавця про намір його продовжити.

ОСОБА_1, письмового заперечення, проти продовження оренди земельної ділянки ТОВ Полтаваекопродукт-2 протягом одного місяця після закінчення строку дії договору оренди, що мало місце 10.09.2014 року, не подавав, а тому ТОВ Полтаваекопродукт-2 справедливо і на законних підставах, вважаючи що договір оренди фактично поновлений знову на два роки, маючи на меті в подальшому документально оформити поновлення договору оренди, виконало після 10.09.2014 року наступні роботи щодо посіву сої на вказаному полі, зокрема і на земельній ділянці ОСОБА_1:

1.14.10.2014 року - підвезення аміаку, внаслідок чого затрачено 350, 00 грн.;

2.14.10.2014 року - внесенім аміаку, внаслідок чого затрачено 2002, 00 грн.;

3.06-07. 10.2014 року-дискування, внаслідок чого затрачено 1716, 00 грн.;

4.27.03.2015 року-боронування, внаслідок чого затрачено 1144, 00 грн.;

5.24-26.04.2015 року-посів сої, внаслідок чого затрачено 1144 грн.;

6.26.04.2015 року-коткування, внаслідок чого затрачено 1144 грн.;

7. 21.05.2015 року та 24.06.2015 року-внесення гербіцидів, внаслідок чого затрачено 2288, 00 грн.;

8.21.05.2015 року та 24.06.2015 року-підвезення води, внаслідок чого затрачено 350, 00 грн.;

9.Вартість посівного насіння сої склала 3809, 00 грн.;

10. Вартість гербіцидів склала 2445, 00 грн..

Всього понесені затрати позивачем на посів сої і догляд за нею склали: 16392, 00 грн..

ОСОБА_1, будучи освідомленим про посів сої на належній йому земельній ділянці, незважаючи на це, та на сплив понад один рік після закінчення строку з договору оренди,- не заявив про заперечення щодо поновлення договору оренди та про свій намір розірвати уже фактично поновлений договір оренди, як те передбачено ст. 33 Закону України Про оренду землі, а вичікував доки позивач виростить за свої кошти і своєю працею урожай сої на його земельній ділянці, щоб потім його незаконно привласнити. Про недобросовісну поведінку відповідача щодо поновлення договору оренди земельної ділянки засвідчує також той факт, що крім земельної ділянки ОСОБА_1, на вказаному полі позивачем орендується ще 18 земельних ділянок, і жодний із її власників не поступив таким чином, як ОСОБА_1.

16.09. 2015 року розпочалося збирання урожаю сої. Станом на 17.09.2015 року із поля був зібраний урожай сої, за виключенням земельної ділянки ОСОБА_1 який заявив, що так як 10.09.2014 року закінчився строк договору оренди земельної ділянки то вирощена на його земельній ділянці соя належить йому і він буде збирати її урожай. При цьому ОСОБА_1 перешкоджав власнику сої ТОВ Полтаваекопродукт-2 зібрати його урожай шляхом цілодобового недопуску комбайнів ТОВ Полтаваекопродукт-2 на земельну ділянку для обмолоту сої, застосовуючи для недопуску комбайнів власний вантажний автомобіль. 25.09.2015 року ТОВ Полтаваекопродукт-2 звернулося до Зіньківського РВ УМВС України в Полтавській області із заявою про усунення перешкод зі сторони ОСОБА_1 по збиранню урожаю сої, але перевіркою було встановлено, що в діях ОСОБА_1 відсутні ознаки кримінального правопорушення, внаслідок чого позивачеві рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

Незважаючи на те, що строк дії договору оренди земельної ділянки ОСОБА_1 сплив 10.09.2014 року, зважаючи на специфіку сільськогосподарського виробництва, та на відсутність заперечення відповідача протягом одного місяця після закінчення договору оренди проти продовження оренди земельної ділянки ТОВ Полтаваекопродукт-2, як те передбачено ст. 33 Закону України Про оренду землі - незвільнення орендованої земельної ділянки від урожаю сої позивачем не тягне за собою заволодіння ОСОБА_1 урожаем сої, належним ТОВ Полтаваекопродукт-2, так як згідно ч. ч 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, Урожай сої, вирощений на земельній ділянці ОСОБА_1 належить ТОВ Полтаваекопродукт-2, так як останній посіяв власне зерно сої, та на протязі всього періоду до дозрівання сої, обробляв цю земельну ділянку. Згідно п. 1 ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Незважаючи на це, ОСОБА_1 продовжував чинити перешкоди у збиранні урожаю сої, а в період з 29 по 30.09.2015 року самочинно, без дозволу і погодження з ТОВ Полтаваекопродукт-2, зібрав на зданій в оренду ТОВ Полтаваекопродукт-2 земельній ділянці площею 2,86 га., урожай сої, який належить ТОВ Полтаваеко продукт-2.

На полі, де вже зібраний урожай сої, за виключенням ділянки ОСОБА_1, з 1 гектара одержано по 23 центнери зерна сої. Вартість 1 тонни зерна сої складала - 8500 грн. Таким чином, на площі 2,86 га., де ОСОБА_1 самочинно зібрав урожай сої, вага зерна склала 6578 кг. зерна, а його вартість 55913 грн.

Таким чином, завдана ОСОБА_1 майнова шкода, внаслідок незаконного заволодіння урожаєм сої, шляхом сомочинного обмолоту і привласнення зерна, належного ТОВ Полтаваекопродукт-2, склала 55913 грн.

Згідно ст. 386 ч.3 Цивільного кодексу України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ст. 1166 ч.І Цивільного кодексу України, шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Стаття 1192 Цивільного кодексу України передбачає, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Зважаючи на те, що відповідач оспорює право приватної власності за ТОВ Полтаваекопродукт-2 на урожай сої, вирощений на орендованій у нього земельній ділянці, в результаті чого самочинно зібрав цей урожай і привласнив його, ТОВ Полтаваекопродукт-2 звернулося до суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими законами України, нормативно-правовими актами, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Частина 1 ст.4 Закону України Про оренду землі говорить, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Ст.5 Закону України Про оренду землі вказує, що орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною 1 статті 14 Закону України Про оренду землі визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі, статтею 18 Закону встановлено, що договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_2 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Частина друга статті 158 Земельного кодексу України встановлює, що: «виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб».

З метою захисту своїх законних прав та інтересів, передбачених вказаними вище договорами оренди землі та законодавством України, позивач вимушений звернутися до суду з позовною заявою.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч.1 ст.792 ЦК України - за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. У ч. 2 ст. 792 ЦК України вказано, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької діяльності та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 3 цього Закону об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян юридичних осіб, комунальної або державної власності.

Договір оренди землі, згідно зі ст. 13 ЗУ «Про оренду землі», - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди відповідає вимогам ст. ст. 14 - 15 ЗУ «Про оренду землі»: має письмову форму, зазначені всі істотні умови договору.

Згідно зі ст. 18 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до вимог чинного земельного законодавства, зокрема ст. 125 ЗК України, якою передбачено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 31 ЗУ «Про оренду землі», який є спеціальним законом, що регулює земельні відносини в Україні, договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Відповідно до ст. ст. 2 - 4 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. Правовідносини щодо оренди землі регулюються ст. 792 ЦК України загальним законом та спеціальними законами, а саме ст. ст. 124 - 126 ЗК України.

Частиною 2 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Право на оренду земельної ділянки відповідно до ч. 2 ст. 125 ЗК України виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право оренди землі згідно ч. 2 ст. 126 ЗК України оформляється договором, який реєструється відповідно до Закону.

Відповідно до вимог ст. ст. 651 - 652 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 34 Закону України "Про оренду землі" у разі припинення або розірвання договору оренди земельної ділянки орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Отже, в судове засідання частково надано докази щодо наявності підстав про визнання за позивачем права приватної власності на урожай сої, самочинно зібраний відповідачем, та про відшкодування шкоди, завданої незаконним заволодінням урожаєм сої, належним позивачеві.

З огляду на положення ст.ст.10,60 ЦПК України суд вважає, що позивачем не надано суду доказів про кількість сої скошеної відповідачем, так як ОСОБА_1 в судовому засіданні постійно змінював кількість сої яку було скошено та ним забрано додому. Дану сою ніхто не переважив. Крім того, як пояснив відповідач, ОСОБА_1 залишок сої на його земельній ділянці було скошено невідомою особою. Ким саме, коли та яку площу було скошено невідомою особою здобуто в суді доказів не було. Позивач та відповідач не надали доказів і про кількість сої залишеної у відповідача.

Згідно ст. 88 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат підлягають до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. ст.ст. 1,3,4,10, 11, 30,57-61, 88, 197, 212-223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ТОВ " Полтаваекопродукт-2" до ОСОБА_1, про визнання за позивачем права приватної власності на урожай сої, самочинно зібраний відповідачем, та про відшкодування шкоди, завданої незаконним заволодінням урожаєм сої, належним позивачеві задовольнити частково.

Стягти із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ТОВ " Полтаваекопродукт-2", яке розташоване в м.Зіньків, 1 провулок Гоголя, 10, код 36249767, р/р 9225 в ПАО «Банк Восток» м.Дніпропетровська МФО 307123, вартість понесених позивачем витрат під час вирощування сої в сумі 16392 грн..

Стягти із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ТОВ " Полтаваекопродукт-2", яке розташоване в м.Зіньків, 1 провулок Гоголя, 10, код 36249767, р/р 9225 в ПАО «Банк Восток» м.Дніпропетровська МФО 307123, - 356, 87 грн. сплаченого судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 10.06.2016 року.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_3