Справа № 355/213/16-ц Головуючий у І інстанції Лисюк О. Д.
Провадження № 22-ц/780/3002/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 09.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

09 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Якимчук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив визнати заповіт ОСОБА_4 недійсним.

В обґрунтування позову зазначає, що 29.04.2012 року помер його батько ОСОБА_4 Після його смерті позивач дізнався, що 06.03.2010 року батько склав заповіт, яким заповів своїй дочці-відповідачці все майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в м. Бориспіль по провулку Матросова 5, київської області, земельну ділянку площею 0, 146 га в с. Швачиха по вулиці Селянській 54 Баришівського району Київської області та земельну ділянку площею 1, 985 га на території Македонської сільської ради ДП-3, пай 32 Миронівського району Київської області.

Вважає, що батько не міг добровільно заповісти своє майно відповідачці, оскільки впродовж останніх років хворів на онкозахворювання.

Також вважає, що заповіт ОСОБА_4, складений 06.03.2010 року, не відповідав його дійсній волі та був складений у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 17 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процессуального права, просив скасувати рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 березня 2016 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.04.2012 року у віці 69 років помер ОСОБА_4 про що 05 травня 2012 року в Книзі реєстрації смертей відділу державної реєстрації актів цивільного стану Баришівського районного управління юстиції у Київській області зроблено відповідний запис за № 48 ( свідоцтво про смерть серія І-ОК № 245237 ).

За життя, а саме 06 березня 2010 року, ОСОБА_4 склав заповіт згідно якого, заповів своїй доньці ОСОБА_3 своє майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: Київська область, м. Бориспіль, пров. Матросова, 5, земельну ділянку площею 0.146 га, що знаходиться за адресою: Київська область. Баришівський район, с. Швачиха, вул. Селянська, діл. 54, земельну ділянку площею 1.985 га., що знаходиться за адресою: Київська область. Миронівський район, територія Македонської сільської ради ДП-3 пай 32.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Приписами ст. 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України, яка встановлює вимоги щодо форми та змісту заповіту, визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу.

Заповіт є одностороннім правочином, а тому повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила цієї статті ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що на момент складання оспорюваного заповіту заповідач ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а позивачем, відповідно до ст. ст. 57, 60 ЦПК України, таких доказів суду надано не було.

Отже, встановивши наведені вище обставини справи та, виходячи з положень ст. 60 ЦПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення першої інстанції залишити без змін

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: