Справа № 344/4173/16-ц
Провадження № 22-ц/779/2495/2016
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Проскурніцький П.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Бойчук І.В., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря: Возняк В.Д.

сторін: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника комунального закладу "Івано-Франківський обласний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф" Говзана М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу "Івано-Франківський обласний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф" про поновлення на роботі, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 17 листопада 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

05.04.2016 ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що за вироком Коломийського міськрайонного суду його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2, ст.140 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді виправних робіт за місцем роботи на строк один рік з відрахуванням в дохід держави 10% заробітку без призначення додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2, ст.140 КК України. Не погоджуючись з прийнятим рішенням потерпіла сторона оскаржила його та на підставі вироку апеляційного суду вирок суду першої інстанції в частині скасовано і призначено покарання за ч.2, ст.140 КК України у виді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов"язані з наданням медичної допомоги, на один рік. На час ухвалення вироку суду позивач працював на посаді лікаря Коломийської станції екстренної(швидкої) медичної допомоги Комунального закладу "Івано-Франківський обласний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф". На підставі вищезгаданого вироку апеляційного суду позивача було звільнено з посади лікаря за п.7, ч.1, ст.36 КЗпП України. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.02.2016 року вирок апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.05.2015 року скасовано, позивача звільнено з Долинського виправного центру №118, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. У зв"язку із звільненням з виправного центру позивач звернувся із заявою до КЗ "Івано-Франківського обласного центру екстренної медичної допомоги та медицини катастроф" про поновлення на роботі, проте йому було відмовлено та запропоновано звернутись до суду. Позивач вважає, оскільки, вирок апеляційного суду було скасовано, отже, він є незаконним. Звільнений без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. Крім того, позивач вважає, що наслідки поновлення на роботі, як незаконно звільненого, у вигляді виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди не можуть бути застосовані до відповідача в даному випадку, оскільки вини відповідача у його звільненні немає.

Просив позов задовольнити, застосувавши субсидіарну аналогію закону та права, поновити його на роботі на посаді лікаря швидкої медичної допомоги Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги південно-східного окружного відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги та медицини катастроф.

Рішенням Івано-Франківського міськогосуду від 21 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказав, що в своєму позові і в судовому засіданні він просив суд відновити його порушене право, а саме - незаконне звільнення, що гарантується ст.43 Конституції України. Однак, суд першох інстанції не взяв до уваги його доводи.

У зв'язку із скасуванням вироку, 12.03.2016 року він звернувся до Комунального закладу "Івано-Франківський обласний центр екстренної допомоги та медицини катастроф" із заявою про поновлення на роботі. Листом від 21.03.2016 року комунальним закладом в поновленні на роботі йому відмовлено та рекомендовано звернутись про поновлення на роботі до суду.

Зазначив, що його вимоги щодо поновлення на роботі діючим законодавством України не врегульовано, оскільки відсутня норма права, що передбачає поновлення на роботі працівника, який був звільнений на підставі вироку суду, що набрав законної сили. Тобто, звільнення відбулося на вимогу третіх осіб, але згодом вирок апеляційної інстанції був скасований, а провадження у справі закрито по нереабілітуючих підставах, і з цього часу набрав чинності вирок суду першої інстанції, який дозволяв йому працювати на тому ж робочому місці.

Вважає, що у його випадку слід застосувати ст.235 КЗпП України, відповідно до якої працівник, звільнений без законної підстави, повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, тобто, судом.

Відповідно до п.8, ст.8 ЦПК України, якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

На переконання позивача, в даному випадку для врегулювання цивільних правовідносин у суду є всі підстави для застосування аналогії закону та аналогії права, що рішенням суду першої інстанції не враховано.

Вважає, що ним наведено достатньо доводі, що вказують на необгрунтованість, а відтак і незаконність рішення суду щодо відмови в задоволенні позову про поновлення його на роботі, в зв'язку з чим таке рішення підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, вислухавши доповідача, позивача та його представника, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 25.11.2014 року вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області ОСОБА_2 було визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.2, ст. 140 КК України і призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді виправних робіт за місцем роботи в Коломийській станції Коломийської екстренної(швидкої) медичної допомоги Комунального закладу "Івано-Франківський обласний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф" на строк один рік робіт з відрахуванням в дохід держави 10% заробітку без призначення додаткового покарання (а.с.6-9).

Вироком апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.05.2015 року вирок Коломийського міськрайонного суду від 25.11.2014 року в частині призначення покарання ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2, ст. 140 КК України скасовано. Призначено ОСОБА_2 покарання за ч.2, ст. 140 КК України у виді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов"язані з наданням медичної допомоги, на один рік. Строк відбуття покарання ОСОБА_2 рахувати з моменту приведення вироку суду до виконання. В решті вирок суду залишити без змін(а.с.12-14).

Згідно п. 7 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи.

Відповідно до наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 202-к від 29.07.2015 року ОСОБА_2 лікаря ШМД Коломийської станції екстренної (швидкої) медичної допомоги східного окружного відділення екстренної (швидкої) медичної допомоги 30.07.2015 року звільнено у зв'язку з набранням законної сили вироком суду, п.7 ст. 36 КЗпП України на підставі вироку Коломийського міськрайонного суду від 25.11.2014 року та вироку апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.05.2015 року(а.с.42).

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.02.2016 року касаційну скаргу засудженого задоволено частково, касаційну скаргу прокурора задоволено. Вирок апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.05.2015 року щодо ОСОБА_2 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Звільнено ОСОБА_2 з Долинського виправного центру №118(а.с.15).

А тому, 12.03.2016 року позивач звернувся із заявою до головного лікаря КЗ "Івано-Франківського обласного центру екстренної медичної допомоги та медицини катастроф" про поновлення на посаді лікаря з 14.03.2016 року(а.с.19).

Однак, 21.03.2016 року за №202/01-18 отримав листа з роз'ясненням, що поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та виплата йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбувається тільки за рішенням суду (а.с.20).

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як вбачається з ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 26.04.2016 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_5 на вирок Коломийського міськрайонного суду від 25.11.2014 року щодо обвинуваченого ОСОБА_2 за відмовою від апеляційної скарги потерпілої (а.с.27, 28).

Позивач стверджує, що оскільки, ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.02.2016 року був скасований вирок апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.05.2015 року, отже, він не законний, а ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26.04.2016 року про закриття апеляційного провадження за відмовою потерпілої від апеляційної скарги позивач трактує як виправдувальний вирок, що на його думку є підставою для поновлення на роботі.

Таке твердження позивача суд правильно вважав надуманим, хибним, оскільки, позивач був звільнений із займаної посади, саме, за вироком апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.05.2015 року та йому було призначено покарання за ч.2 ст. 140 КК України у виді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов"язані з наданням медичної допомоги, на один рік і він погодився з цим та відбув покарання, а отже, звільнений правомірно.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу матеріалів справи, суд дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ч.2, ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі

переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку. Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для

зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст., ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 17 листопада 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: П.І. Проскурніцький

Судді: І.В. Бойчук

Л.В. Ясеновенко