Справа №265/4739/16-ц
Провадження №2/265/1894/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самочинно збудований гараж, третя особа: ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на самовільно збудований гараж, посилаючись на те, що їй належить на праві власності будинок 126 по вул. Станіславського в м. Маріуполі. Земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок також належить позивачці на праві власності на підставі рішення Маріупольської міської ради від 30 червня 2016 року. При цьому для власних потреб вона у 2016 році самовільно збудувала гараж без отримання відповідного дозволу. Натомість вона не порушила жодних будівельних норм та правил при будівництві такого гаражу. Так проведеним дослідженням ТОВ «КБ» при перевірці дотримання норм та правил при будівництві було підтверджено, що можливо безпечно та надійно експлуатувати вказаний гараж. При цьому від сусіда по земельній ділянці мається нотаріально посвідчена згода на розміщення самовільно побудованого гаражу позивачки на межі із його земельною ділянкою. На підставі переліченого просила суд визнати за нею право власності на самовільно збудований гараж площею 29,6 кв. м. по вул. Станіславського 126 в м. Маріуполі.

Позивачка в судове засідання не зявилась, надавши суду заяву з проханням вирішити спір у її відсутність за присутності її представника, адвоката ОСОБА_3

Представник позивачки, який діє на підставі договору, ОСОБА_3, в судовому засіданні повністю підтримав доводи ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на самовільно збудований гараж по вул. Станіславського 126 в м. Маріуполі, виходячи з того, що нею були дотримані будівельні норми та права інших осіб, тому вона має право на задоволення позову.

Представник відповідача, який діє на підставі довіреності, ОСОБА_4, в судовому засіданні залишив вирішення справи на розсуд суду.

Третя особа, ОСОБА_2, до судового засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи.

Вислухавши учасників процесу, які зявились, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За матеріалами справи було встановлено, що згідно із договором міни від 7 квітня 2010 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 675, ОСОБА_1 є власником будинку (літ. А-1), який розташований по вул. Станіславського 126 в м. Маріуполі на земельній ділянці площею 0,0446 га (кадастровий № :01:023:0538), та який складається з нежитлової прибудови (літ. А-1-1), сараю (літ. В-1), вбиральні (літ. Г-1), огорожі (літ. І) та замощення (літ. 1). Право власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно було зареєстровано Маріупольським БТІ 9 квітня 2010 року, що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності (а. с. 4, 5, 6).

Суд також встановив, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0446 га (кадастровий № :01:023:0538), яка розташована по вул. Станіславського 126 в м. Маріуполі та використовується для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, на підставі рішення Маріупольської міської ради від 30 червня 2016 року № 7/8-489, якою право власності на землю було зареєстровано 28 липня 2016 року, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 7-8, 12-15).

При цьому на підставі звіту про проведення технічного обстеження від 18 травня 2016 року гаражу (прибудови до житлового будинку), розташованого по вул. Станіславського 126 в м. Маріуполі, вбачається, що проектна, робоча документація щодо збудованого гаражу та технічний паспорт на нього відсутній. Однак за результатами проведеного технічного обстеження вказаного гаражу експертом ОСОБА_5 було встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації (а. с. 16-25).

Також матеріали справи містять нотаріально посвідчену 11 серпня 2016 року заяву ОСОБА_2, власника будинку 128 по вул. Станіславського в м. Маріуполі, про згоду на будівництво гаражу позивачкою, ОСОБА_1, по межі його земельної ділянки (а. с. 26).

На підставі ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Однак право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі п. 7 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі за текстом рішення Постанова Пленуму) вбачається, що не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених ст. ст. 26-32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі за текстом рішення ОСОБА_6).

За ст. 26 ОСОБА_6 Закону право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

На підставі ст. 27 ОСОБА_6 Закону забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, який визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.

Так за п. 11 Постанови Пленуму відповідно до п. 4 ст. 26, ст. 27 ОСОБА_6 Закону право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

При цьому на підстав п. 12 Постанови Пленуму, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Також суд зауважує, що за п. 27 Постанови Пленуму розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди (в тому числі гаражі) відповідно до ст. ст. 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення ч. 5 ст. 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений «Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91.

При цьому суд зазначає, що наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91 наразі втратив чинність.

Однак тепер діє «Порядок прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт», затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 квітня 2015 року № 79.

На підставі встановлених судом обставин справи та наведених керівних розяснень Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суд дійшов висновку, що підстав для задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 немає, оскільки нею було самочинно збудовано гараж без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та без належно затвердженого проекту, тобто без додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, оскільки право на забудову земельної ділянки реалізується її власником за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, що передбачено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Крім того не можна визнавати право власності на самочинно збудований гараж, що є приналежним до основної речі (житлового будинку), оскільки в такому разі прийняття в експлуатацію гаражу має здійснюватися на підставі «Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт».

Також суд встановив, що позивачка не зверталась до компетентних органів з питанням прийняття самовільно збудованого нею гаражу до експлуатації, тобто позов був поданий до розгляду компетентним органом такого питання, саме рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право позивачки.

З урахуванням переліченого суд вбачає, що законних підстав для задоволення поданого ОСОБА_1 позову про визнання за нею права власності на самочинно збудований гараж, через його передчасність та необґрунтованість, немає.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самочинно збудований гараж, третя особа: ОСОБА_2, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя