22-ц/775/889/2016(м)
Головуючий у 1-й інстанції Ромахов В.І. Категорія 48
Суддя-доповідач Сорока Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді - Сороки Г.П.,

суддів - Гаврилової Г.Л., Принцевської В.П.,

за участю секретаря - Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Волноваської міської ради Донецької області, про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу матері за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 14 квітня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

13 лютого 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоду та супроводу матері.

Зазначив, що з 05.05.2000 року вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після припинення шлюбних відносин син залишився проживати з ним. У зв'язку з проведенням військових дій на сході України та небезпекою для мирного населення виникла необхідність у виїзді до Російської Федерації, де є можливість йому працевлаштуватися, а сину навчатися та жити з ним. Оскільки мати дитини відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини, просив суд надати йому дозвіл на виїзд сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України без згоди матері дитини тимчасово на період окупації Донбасу.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 14 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Волноваської міської ради Донецької області про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-ти років без згоди та супроводу матері задоволено.

Дозволено ОСОБА_2, 1974р.н., уродженцю міста Волноваха Донецької області, виготовлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди матері дитини ОСОБА_3

Дозволено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженцю міста Волноваха Донецької області, виїзд за кордон до Російської Федерації з неповнолітньою дитиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди матері ОСОБА_3

Допущено негайне виконання рішення суду в цій частині.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у судовий збір у сумі 243,60грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачка ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження по справі. При цьому посилається на неповноту з'ясування обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що не відповідає дійсності посилання позивача на те, що син проживає з ним, оскільки фактично після припинення шлюбних відносин син залишився проживати з нею, а в період з серпня 2014 року по травень 2015 року у зв'язку з тим, що вона тимчасово виїздила на заробітки до Москви РФ, син тимчасово проживав у своєї бабусі (її матері), навчався у Новотроїцькій ЗОШ, з сином вона спілкувалась, а з травня 2015 року син продовжує проживати з нею. Позивач до неї за наданням згоди на виїзд дитини не звертався, вона не була повідомлена про час та місце судового засідання, ніяких заяв до суду не подавала та в с.Хлібодарівка ніколи не проживала. Також зазначає, що син не висловлював бажання проживати з батьком та з ним виїхати до Росії і вона проти цього заперечує.

Сторони та третя особа повторно у судове засідання не прибули, про час та місце судового засідання були повідомлені своєчасно належним чином: позивач ОСОБА_2 та орган опіки і піклування повідомлені рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення, відповідач ОСОБА_3 повідомлена електронною поштою.

ОСОБА_2 про причини неявки суду не повідомив, ніяких заяв не подав. Орган опіки та піклування надав до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності його представника. Відповідачка ОСОБА_3 подала заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на погане самопочуття.

Відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

З огляду на наведене, виходячи з того, що сторони та представник третьої особи, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, повторно не прибули у судове засідання, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи у їх відсутності без фіксації судового засідання технічними засобами фіксації у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання рішення не тим суддею, який розглянув справу.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору та надання доказів на власний розсуд.

Згідно з положеннями ч.ч.3, ст.10, ч.ч.1,3 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд, зберігаючи об'єктивність та неупередженість, сприяє всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, але не може з власної ініціативи збирати та досліджувати докази.

Згідно ч.3 ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 (з наступними змінами та доповненнями) виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою у числі іншого можливий також за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У згоді на виїзд за межі України дитини повинні бути зазначені держава прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Як вбачається зі справи, в своїй позовній заяві (а.с.2-3) позивач не навів конкретного місця прямування в Російській федерації та відповідного часового проміжку перебування в цій державі дитини. Не наведено таких обставин позивачем та його представником і в ході розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційному суді.

Крім того, як вбачається зі справи, позивач не навів ніяких конкретних обставин, які б свідчили про відмову відповідачкою надати згоду на виїзд дитини за межі України на відпочинок, лікування чи навчання, та жодних доказів про наявність таких обставин суду не надав.

Відповідачка, заперечуючи проти позову, в апеляційній скарзі зазначила, що після припинення шлюбних відносин дитина залишалась проживати з нею та постійно з нею проживає по теперішній час, а в період з серпня 2014 року по травень 2015 року тимчасово проживала з бабусею в с.Новотроїцьке Волноваського району та навчалась в Новотроїцькій ЗОШ, з позивачем не проживала, про що надала апеляційному суду відповідні документи (а.с.33-43), а також те, що до неї позивач не звертався з питання надання дозволу на виїзд дитини з ним за межі України.

Однак, вирішуючи справу у відсутності відповідачки, суд першої інстанції наведені обставини не з'ясував та не встановив, залишив поза увагою наведені вище норми права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування суперечить положенням чинного законодавства.

Крім того, слід відмітити, що в своїй позовній заяві ОСОБА_2 не заявляв вимог про надання йому дозволу на виготовлення проїзного документу для дитини для виїзду за кордон без згоди матері. Тому суд першої інстанції рішення в частині надання позивачу дозволу на виготовлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон ОСОБА_4 без згоди матері ОСОБА_3 ухвалив у порушення цивільного процесуального законодавства, зокрема ст.11 ЦПК України, вийшовши за межі заявлених позовних вимог.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції як таке, що не відповідає обставинам справи та вимогам закону, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Підстав для закриття провадження у справі, передбачених ст.205 ЦПК України, у справі не вбачається.

Таким чином апеляційна скарга відповідачки підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 14 квітня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України без згоди матері відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді : Гаврилова Г.Л.

Принцевська В.П.