Справа № 362/7548/15-ц Головуючий у І інстанції Лебідь-Гавенко Г. М.
Провадження № 22-ц/780/1846/16 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 23 17.03.2016

УХВАЛА
Іменем України
17 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді : Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Олійника В.І.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2016 року у справі за позовом Міністерства оборони України до комунального житловоексплуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И Л А :
В листопаді 2015 року Міністерство оборони України звернулося до суду з позовом, в якому просило визнати недійсним договір № 53/110 від 01.08.2012 року про надання послуг з управління будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між комунальним житлово-експлуатаційним підприємством Глевахівської селищної ради та громадянкою ОСОБА_1 .

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що 20.04.2011 року комунальним підприємством Київської обласної ради «Васильківське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності Міністерства оборони України на квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно зі ст.ст.3, 4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» майно з моменту надходження до Збройних сил України і закріплення його за військовою частиною, набуває статусу військового майна, а тому вищевказана квартира є державним військовим майном та перебуває у власності Міністерства оборони України.

01.08.2012 року між КЖЕП Глевахівської селищної ради та ОСОБА_1 було укладено договір № 53/110 про надання послуг з управління будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_1 , який суперечить вимогам ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до якої договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

Відповідач ОСОБА_1 не являється ні власником вищевказаної квартири, ні законним користувачем, і займає приміщення без відповідних правових підстав. Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не мала необхідного обсягу прав для укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, позивач, як власник квартири, права якого цим договором порушено, звернувся до суду з позовом про визнання недійсним вищевказаного, укладеного між відповідачами договору.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Міністерство оборони України подало на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.08.2012 року між КЖЕП Глевахівської селищної ради та ОСОБА_1 було укладено договір № 53/110 про надання послуг з управління будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-10).

Згідно витягу з державного реєстру власником квартири АДРЕСА_2 є Міністерство оборони України на підставі договору іпотеки з 20.04.2011 року (а.с.11, 45).

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2014 року, що набрала законної сили, встановлено, що Васильківською районною державною адміністрацією Київської області видано оглядовий ордер на службове жиле приміщення № 1 серії 2009/12/14 на ім`я ОСОБА_2 на сім`ю, яка складається з трьох чоловік, (він, дружина та дочка) на право зайняття службового житлового приміщення жилою площею 35,2 кв.м., яке складається з двох кімнат у ізольованій квартирі АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 разом з родиною у складі дружини ОСОБА_1 та дочки ОСОБА_3 вселилися в грудні 2009 року до спірного житлового приміщення та проживають в ньому, сплачуючи комунальні послуги (а.с.65-68).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2015 року скасовано постанову Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2015 року та постановлено нову про задоволення позову ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4 . Зобов`язано Управління державної міграційної служби України в Київській області зареєструвати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.69-70).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно ст. 215 ЦПК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-94цс13 однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Згідно з ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, виконавець, в свою чергу, зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529. При укладанні договорів на надання житлово-комунальних послуг сторони не можуть відступати від змісту типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, але мають право конкретизувати його умови. Зміст договору про надання житлово-комунальних послуг не може суттєво відрізнятись від змісту Типового договору.

Стаття 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає істотні (обов`язкові) умови договору на надання житлово-комунальних послуг між виконавцем/виробником та споживачем. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним.

Істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є: найменування сторін; предмет договору; вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги; порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; права та обов`язки сторін; порядок контролю та звіту сторін; порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг; визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу; порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту); умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку; порядок здійснення ремонту; відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору; порядок вирішення спорів; перелік форс-мажорних обставин; строк дії договору; умови зміни, пролонгації, припинення дії договору; дата і місце укладення договору.

Договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, не передбачені типовими договорами на надання житлово-комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Договір на надання житлово-комунальних послуг набирає чинності з моменту його укладення. Процедура погодження договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін.

Оскільки договір на надання житлово-комунальних послуг укладений між комунальним житлово - експлуатаційним підприємством Глевахівської селищної ради та споживачем послуг Пішко К.М. у письмовій формі, зареєстрований у встановленому законом порядку, зміст договору відповідає всім істотним умовам типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, та не суперечить діючим нормативно-правовим актам, при цьому не встановлено факту порушення в зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування судового рішення, колегією суддів відхиляються, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга Міністерства оборони України не містить.
Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Судді :