Категорія 27Доповідач Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого судді Голоти Л. О.,

Суддів: Кучевського П.В., Рибчинського В.П.,

з участю секретаря судових засідань Топольській В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.09.2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановила:

01.08.2016 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.09.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, стягнення судових витрат.

В судовому засіданні ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляції та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно нотаріально засвідчених заяв (а.с. 5-7), які були надані позивачем ОСОБА_3 на підтвердження факту часткового погашення заборгованості та визнання залишку боргу у розмірі 59 000 грн. 00 коп. не договором позики, оскільки, приватними нотаріусами Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. та Бортнік Я.А., засвідчено справжність підпису ОСОБА_3, а не факт передачі грошових коштів відповідачем ОСОБА_4 позивачу ОСОБА_3 в рахунок часткового погашення боргу.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що заяви не містять підпису відповідача ОСОБА_4 тому не дають суду підстав вважати, що остання визнає укладання договору позики чи існування будь-якої заборгованості перед позивачем.відповідно до ст. 1046 ЦК України

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, що передбачено ст. 1047 ЦК України.

Отже, законодавець чітко встановлює письмову форму договору позики, як підставу виникнення між його сторонами цивільних прав і обов'язків.

Відсутність між сторонами законодавчо встановленої форми договору позики слідує зі змісту позовної заяви, де позивач зазначає, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено усний договір позики.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не укладала з позивачем угод позики коштів в розумінні положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що відповідач не подав заперечення на позовну заяву і це є визнання ним вимог позову є помилковим, оскільки подання заперечень це є право позивача, а не обов'язок.

Крім того, відповідно вимог ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язанні добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Разом з тим, твердження апелянта про належність наданих ним доказів, а саме нотаріально завірених заяв на підтвердження укладеного договору позики, колегія суддів вважає безпідставним з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з статтями 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий висновок не суперечить правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

У матеріалах справи відсутні докази, які відповідають вимогам вище зазначених норм матеріального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з статтею 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши обставини спр ави, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 304, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.09.2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

ГоловуючийЛ.О. Голота
Судді П.В. Кучевський В.П. Рибчинський /підписи/ Згідно з оригіналом: