Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 34 Доповідач Заполовський В. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з даним позовом.

Обгрунтовуючи позов зазначав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 працювали у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на посаді касира каси перерахунку, з кожною з них було укладено трудовий договір. Після проведення службової перевірки каси перерахунку Житомирського РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ревізії цінностей, 02.05.2015 року була виявлена недостача грошових коштів у розмірі 50 000 грн., про що складено акт виявлення недостачі. Зокрема, даною перевіркою було встановлено, що в період з 11.04.2015 року по 02.05.2015 року серед працюючих членів колективу робочих змін були і відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Загальна сума заборгованості у рівних долях була внесена на рахунок дебіторської заборгованості касирів каси перерахунку та частково погашена членами колективу робочих змін, крім відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

За наведених обставин позивач просив стягнути на його користь суму спричиненої матеріальної шкоди з ОСОБА_2 у сумі 1992,78 грн. та з ОСОБА_3 у сумі 1918,45 грн., а також понесені судові витрати.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовільнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зокрема зазначає, що законодавством на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків. Касир, посаду яку займали відповідачі, несе повну матеріальну відповідальність за збереження всіх прийнятих ним цінностей.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Обгрунтовуючи позов позивач посилався на те, що з відповідачами укладено договори про повну матеріальну відповідальність, а також укладено договори колективної матеріальної відповідальності, а тому відповідачі зобовязані відшкодувати шкоду, повязану з виявленою недостачею коштів.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведені обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

З висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. до ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Згідно до ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі організації, у випадках, зокрема, коли між працівником і підприємством відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

За змістом ст.135-2 КЗпП при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, звязаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватись колективна (бригадна) матеріальна відповідальність.

Колективна (бригадна) матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації. Письмовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність укладається між підприємством , установою, організацією і всіма членами колективу бригади.

Згідно вимог ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року „ Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками розяснено, що суд у кожному випадку зобовязаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й обєктивного зясування обставин, від яких згідно зі ст.ст.130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема зясувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обовязки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Суд першої інстанції встановив, що згідно трудового договору від 22.02.2013 року ОСОБА_2 працювала у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на посаді касира каси перерахунку до 17.07.2015 року та з нею був укладений договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.12 15).

ОСОБА_3 також з 25.07.2011 року до 03.08.2015 року працювала у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на посаді касира каси перерахунку (а.с.17 18).

Крім вказаних осіб, на аналогічних посадах працювали і інші особи.

Згідно акту про виявлення недостачі, 02.05.2015 року при формуванні пачок коштів для відправки в НБУ номіналом 500 грн касиром ОСОБА_4 була виявлена недостача коштів у розмірі 50 000 грн. у пачці за 11.04.2015 року (а.с.99).

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Проте, як підтверджено матеріалами справи та визнав суд, позивач не довів наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу, для покладення на відповідачів матеріальної відповідальності за шкоду. Зокрема не довів, якими неправомірними діями відповідачів заподіяно шкоди і чи входили до функцій останніх обовязки, неналежне виконання яких призвело до шкоди, в чому полягала їх вина, в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду, чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними.

Недоведеність позивачем вказаних обставин виключає можливість покладення на відповідачів обовязку по відшкодуванню шкоди, заподіяної нестачею коштів.

Оцінивши встановлені судом обставини в їх сукупності, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, а доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують правильність висновків суду та відхиляє їх.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на наведене рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді