Справа № 686/6174/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2016 року

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

судді Мороз В.О.,

за участю секретаря Козельської А.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, пені, відсотків, інфляційних та 3-х відсотків річних, -

встановив:

17 березня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Хмельницького міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що між нею ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договори позики: від 28.01.2005, за яким позичальниками від неї отримано 11 000 дол. США, строк повернення - до 30.12.2006; від 22.07.2005, за яким позичальниками від неї отримано 2 500 дол. США та 3 800 євро, строк повернення - до 30.12.2005; від 10.08.2005, за яким позичальниками від неї отримано 3 000 євро, строк повернення до 30.12.2005. Станом на дату подачі позову 21.03.2013 боржником повернуто лише 1 000 дол. США. Сума боргу за договорами, станом на 16.03,2016р. складається з: 12 500 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 16.03.2016 р. еквівалентно 336 250,00 грн., та 6 800 євро, що згідно курсу НБУ станом на 16.03.2016 р. еквівалентно 203 320,00 грн. та разом становить 12 500 дол. США та 6 800 євро, що у еквіваленті до національної валюти складає 539 570,00грн. Вказує, що на її вмовляння відповідачів повернути борг, ОСОБА_6 21.03.2013 було повернуто лише 1 000 дол. США, про що відповідач власноручно розписалася на договорі від 28.01.2005 р. Вважаю, що позовна давність на час звернення з позовом до суду не спливла, оскільки переривалася вчиненням відповідачем дій з виконання обовязку за договором, а саме передачею частини боргу 21.03.2013, а тому боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобовязання відповідно до умов договору. Передача боржником частини заборгованих сум є належним виконанням договору, і ці дії переривають перебіг позовної давності. Крім того, вважає, що за несвоєчасне виконання зобовязання відповідачі мають сплатити штрафи та пеню. Так, розрахунок пені за несвоєчасне виконання договірних зобовязань за період з 16.03.2015 по 16.03.2016. всього за 367 днів: 539 570.00х1/100%/365х367=5 425,27 грн. Розрахунок інфляційних втрат за період з 16.03.2013 по 16.03.2016: 539 570.00x180.555/100-539570.00=434 649.45 грн. Договорами, не було визначено іншого розміру процентів, тому вона має право на стягнення з відповідачів у судовому порядку 3% річних за час прострочення. Розрахунок 3% річних за період з 16.03.2013 по 16.03.2016: 539570.00x3/100/365x1097= 48 650,00 грн. А тому просить стягнути солідарно з відповідачів на її користь 539 570, 00 грн. суми основного боргу, яка еквівалентна 12 500,00 дол. США та 6 800,00 євро за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2016 р., та 488 725, 00 грн., з них 5 425,27 грн. - пені за несвоєчасне виконання договірних зобовязань, 48 650,00 грн. - 3% річних, 434 649,45 грн. - інфляційних втрат.

21 липня 2016 року позивач подала заяву про залишення позовних вимог до відповідачів в частині вимог за договором позики від 10.08.2005 р., за яким позичальник отримав від неї 3000,00 Євро, без розгляду.

Ухвалою суду від 21.07.2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики в частині вимог за договором позики від 10.08.2005 р., за яким позичальник отримав 3000,00 Євро, залишено без розгляду.

21 липня 2016 року позивачем в судовому засіданні була подана заява про уточнення позовних вимог, в яких позивач просила стягнути на її користь солідарно з відповідачів заборгованість за договорами позики від 28.01.2005 р. та від 22.07.2005 р., а саме, за договором позики від 28.01.2005 року 10 000,00 доларів США, що еквівалентно 265 854, 19 грн., за договором позики від 22.07.2005 р. 2 500,00 доларів США, що еквівалентно 67 213,55 грн. та 3800,00 Євро, що еквівалентно 113 494, 65 грн., а всього 476 447,80 грн. (еквівалент станом на 16.03.2016 р.) Також просить стягнути солідарно з відповідачів пеню у розмірі 476 447, 80 грн., інфляційні в розмірі 112 179, 47 грн. та річні в розмірі 15 341, 73 грн.

Зазначає, що 21.03.2013 їй повернуто лише 1 000 дол. США, про що відповідач власноручно розписалася на договорі від 28.01.2005 року. Проте в звязку з тим, що розписка відповідача не містить відомостей про те, в рамках якого договору повертається борг, вважає що цей борг повертався в рівних частках по всіх договорах позики (договір від 28.01.2005 року, договір від 22.07.2005 року та договір від 10.08.2005 року), а тому позовна давність на час звернення з позовом до суду не спливла, оскільки переривалася вчиненням відповідачем дій з виконання обовязку за договором, а саме передачею частини боргу 21.03.2013 року, а тому боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобовязання відповідно до умов договору. Передача боржником частини заборгованих сум є належним виконанням договорів, і ці дії переривають перебіг позовної давності по всіх договорах позики.

21 жовтня 2016 року позивачем в судовому засіданні була подана заява про збільшення позовних вимог, в яких позивач просила стягнути на її користь солідарно з відповідачів заборгованість за договорами позики від 28.01.2005 р. та від 22.07.2005 р., а саме, за договором позики від 28.01.2005 року 10 000,00 доларів США, що еквівалентно 265 854, 19 грн., за договором позики від 22.07.2005 р. 2 500,00 доларів США, що еквівалентно 67 213,55 грн. та 3800,00 Євро, що еквівалентно 113 494, 65 грн., а всього 476 447,80 грн. (еквівалент станом на 16.03.2016 р.) Також просить стягнути солідарно з відповідачів пеню у розмірі 476 447, 80 грн., інфляційні в розмірі 111 871, 32 грн., 3 % річних в розмірі 15 341, 73 грн. та відсотки на рівні облікової ставки в розмірі 77 565, 80 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник збільшені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 заперечила щодо задоволення позовних вимог, вказавши, що у ОСОБА_5 відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем, оскільки він своєчасно виконав свої зобовязання та погасив існуючий борг, проте документів, як б підтверджували дані обставини не зберіг за терміном давності та просив застосувати строки позовної давності, оскільки позивач звернулась до суду з вказаним позовом поза межами строку позовної давності. А посилання позивача на переривання позовної давності в звязку з поверненням ОСОБА_7 частини позики в сумі 1000 доларів США не заслуговує на увагу, оскільки ОСОБА_5 особисто не вчиняв жодних дій, які б свідчили про переривання позовної давності в частині позовних вимог до нього. Крім того, повернення ОСОБА_7 частини позики 21.03.2013 року не свідчить про переривання позовної давності, оскільки переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Представник відповідача ОСОБА_6 заперечив щодо задоволення позовних вимог, вказавши, що у ОСОБА_6 відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем, оскільки вона виконала свої зобовязання та погасила існуючий борг, проте документів, які б підтверджували погашення боргу в повному обсязі, не зберегла. Просить застосувати строки позовної давності, оскільки позивач звернулась до суду з вказаним позовом поза межами строку позовної давності. Вказує, що оскільки повернення частини позики в сумі 1000 доларів США відбулась після спливу строку позовної давності 21.03.2013 року, такий строк не переривався, а відповідно закінчився - 30 грудня 2009 року.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, внаслідок наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Так, відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Так, судом встановлено, що між ОСОБА_1, з однієї сторони та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з іншої сторони було укладено договори позики: від 28.01.2005 р., за яким позичальниками ОСОБА_5 і ОСОБА_6 від ОСОБА_1 отримано 11 000 дол. США, строк повернення - до 30.12.2006 р., що також вбачається із розписки; від 22.07.2005, за яким позичальниками ОСОБА_5 і ОСОБА_6 від позивача отримано 2 500 дол. США та 3 800 Євро, строк повернення - до 30.12.2005 р.

Відповідно до п. 3 вказаних договорів, сторони погодили, що у разі просрочки внесення останньої суми позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 1% від залишеної суми заборгованості за кожен день прострочки. Відсотки даними договорами сторони не обумовлювали.

Із договору від 28.01.2005 року вбачається, що 21.03.2013 року повернуто 1000,00.

Судом обєктивно встановлено, що 28.01.2005 року ОСОБА_1 позичила відповідачам 11 000 дол. США, та 22.07.2005 р. 2 500 дол. США та 3 800 Євро, тобто між позивачем та відповідачами був укладений договір позики, що у відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, підтверджується розпискою та договорами позики.

Встановлено, що відповідачі означені вище кошти брали і що 21.03.2013 року 1000,00 доларів США повернула ОСОБА_6, що не заперечувалося стороною відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.

Так, позичальники зобовязані були повернути кошти відповідно до договору позики від 28.01.2005 р. до 30.12.2006 р., а відповідно до договору позики від 22.07.2005 р до 30.12.2005 р. Оскільки договорами позики встановлено кінцевий термін повернення кредиту, то саме з цих дат розпочався перебіг строку позовної давності, тоді як позов про стягнення заборгованості за цим договором надійшов до суду 17 березня 2016 року.

Представники відповідачів просять застосувати строк позовної давності, оскільки позивач звернулась до суду з вказаним позовом поза межами строку позовної давності.

У відповідності до розяснень, викладених у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Так, дійсно 21.03.2013 року 1000,00 доларів США повернула ОСОБА_6

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1,3 ст. 264 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, перебіг строку позовної давності щодо договорів минув в наступні терміни: 30 грудня 2009 року щодо позовних вимог в частині стягнення боргу за договором позики від 28.01.2005 року, де визначений кінцевий термін повернення суми позики - 30 грудня 2006 року; 30 грудня 2008 року щодо позовних вимог в частині стягнення боргу за договором позики від 22.07.2005 року, де визначений кінцевий термін повернення суми позики - 30 грудня 2005 року.

Посилання позивача на переривання позовної давності в звязку з поверненням 21.03.2013 року частини позики в сумі 1000 доларів США не заслуговує на увагу, оскільки переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а 1000,00 доларів США було повернуто поза такими межами. Крім того відповідач ОСОБА_5 особисто не вчиняв жодних дій, які б свідчили про переривання позовної давності в частині позовних вимог до нього.

Таким чином, позивач пропустив строк звернення до суду, при цьому не заявляла клопотання про визнання поважними причини пропущення нею строку позовної давності, не надала суду доказів на підтвердження поважності причини пропущення строку позовної давності, у звязку з чим суд приходить до висновку про відсутність поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності за її вимогами до відповідача за вказаним позовом.

Оскільки повернення частини позики в сумі 1000 доларів США відбулась після спливу строку позовної давності 21.03.2013 року, такий строк не переривався, а відповідно закінчився - 30 грудня 2009 року та 30 грудня 2008 року.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Так, суду не надано належних доказів того, що сторонами було пролонговано термін дії договорів позики, а покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_10, які в судовому засіданні показали, що були свідками того, як відповідачі неодноразово після спливу строку повернення коштів просили відтермінувати повернення коштів не є належними доказами в розумінні статті 59 ЦПК України.

Крім того, суд відхиляє покази допитаної в судовому засіданні в якості свідка позивача ОСОБА_1, (Яка показала, що відповідачі сплачували відсотки по даних договорах лише до жовтня 2008 р. Після чого перестали сплачувати відсотки та просили неодноразово відтермінувати повернення боргу. Лише 21.03.2013 року ОСОБА_6 було повернуто 1000,00 доларів США, повернення боргу не відбулося.), оскільки даний свідок є заінтересованою особою, до того ж, такі покази є непослідовними.

А тому, враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позивач, звернувшись до суду з позовом за захистом свого порушеного права лише у березны 2016 року, пропустила строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, оскільки не довела суду належними доказами те, що вона в період з 30 грудня 2006 р. по 30 грудня 2009 р. та з 30 грудня 2015 р. по 30 грудня 2008 р. не мала можливості звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

При цьому, сплата частини боргу позичальником 21.03.2013 року не свідчить про те, що перебіг строку позовної давності було знову перервано, оскільки переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку позовної давності, а не після його спливу

Крім того, Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»

А тому, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, пені, відсотків, інфляційних та 3-х відсотків річних слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 81, 88, 169 ч. 4, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 252-255, 257, 261, 267, 526, 549, 610, 611, 625, 631, 1046, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, пені, відсотків, інфляційних та 3-х відсотків річних, - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів до апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд з дня проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :