Ухвала

іменем україни

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація, про зобов'язання не чинити перешкод у вільному спілкуванні з дитиною, визначення способу участі батька у вихованні дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4 серпня 2016 року,

встановила:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 14 лютого 2009 року по 13 листопада 2012 року з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З жовтня 2012 року по 22 березня 2014 року дочка проживала разом з ним. У березні 2014 року відповідач фактично викрала дитину та вивезла її у невідомому напрямку. Після звернення до правоохоронних органів стало відомо, що дитина перебуває у родичів відповідача у м. Житомирі. З 13 березня

2015 року зв'язку з донькою немає. Зазначав, що відповідач виїхала до Федеративної Республіки Німеччина, де постійно перебуває. Крім того відповідач намагається отримати право на виїзд дитини за кордон.

Оскільки між ним та відповідачем склались неприязні, конфліктні стосунки, з метою забезпечення можливості бачитись з дочкою, просив зобов'язати ОСОБА_4 не чинити йому перешкод у спілкуванні з дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та встановити наступний графік побачень з дитиною: кожна перша субота поточного місяця з

09.00 год. до наступного дня в неділю 21.00 год., визначивши адресу, за якою він має забирати проведення спільного відпочинку та дозвілля: м. Київ,

АДРЕСА_1.; один раз на календарний рік в період літніх канікул, встановивши позивачу та дочці ОСОБА_5 проведення спільного відпочинку у липні місяці на 30 календарних днів; один раз на календарний рік в період зимових канікул встановити позивачу та його донці проведення спільного відпочинку строком на два тижні з 9 год. 00 хв. 28 грудня поточного року до 21 год. 00 хв. 10 січня наступного року; один раз на календарний рік в пасхальні свята з 09.00 год. суботи до 21.00 год. понеділка; один раз на 2 роки в день народження доньки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 квітня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва

від 4 серпня 2016 року, позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у вільному спілкуванні з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. У задоволенні решти вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначав про наявність рішення Верховного земельну суду Карлсруе від 28 квітня

2016 року, яким ОСОБА_4 зобов'язано повернути дитину ОСОБА_5

до 22 серпня 2016 року.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення суди виходили з віку дитини та відсутності її на території України.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна виходячи з наступного.

Установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які з 14 лютого

2009 року по 13 листопада 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 20 лютого 2014 року ОСОБА_4 перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянином Федеративної Республіки Німеччина.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 квітня

2015 року ОСОБА_4 надано дозвіл на виїзд за кордон до Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 1 травня 2015 року по 31 жовтня 2015 року у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_3

Відповідно до інформації, що міститься в базі даних щодо відомостей про осіб, які перетнули державний кордон України,

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, перетнула державний кордон України 16 березня 2015 року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на вчинення перешкод зі сторони відповідача, мати дочки, у спілкуванні з малолітньою дочкою.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 150 СК України).

Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-СІІ) та ч. ч.7 та 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з урахуванням інтересів дитини

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Вирішуючи спір, суди на вказане уваги не звернули, обмежились посиланням на відсутність дитини на території України, у повній мірі доводи позивача належним чином не перевірили, у достатньому обсязі не визначилися з наявністю чи відсутністю обставин, на які він посилався, не дали оцінки обставинам справи у їх сукупності, всупереч ст. 159 СК України, не встановили і не зазначили у рішенні способи участі батька у вихованні дитини, що не може сприяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тобто фактично ухилилися від вирішення спору по суті, порушене право позивача залишилося не захищеним.

Викладене свідчить, що суди в порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, тому ухвалені у справі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 квітня

2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька
М.К. Гримич

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська