04.02.2016 Справа № 756/668/15-ц
унікальний № 756/668/15-ц
провадження № 2/756/140/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого2016 року Оболонський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Васалатія К.А.

за участю секретаря Івченко В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ПАТ «Омега банк», ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. 08.04.2008 р. між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега банк» - відповідачем « 1 та ОСОБА_1 - позивачем № 1 було укладено кредитний договір № 1701/0408/88-041.

Як вказано у позові, 22.02.2007 р. також було укладено кредитний договір № 1701/0208/88-011 між позивачем № 2 ОСОБА_2 та відповідачем № 1 - ПАТ «Омега Банк», а також було укладено іпотечний договір № 1701/0208/88-011-Z-1. При цьому, 10.07.2008 р. також було укладено кредитний договір № 1701/0708/88-086 між позивачем № 4 - ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк» (назву змінено на ПАТ «Омега Банк», і на забезпечення кредитного договору укладено іпотечний договір № 1701/0708/88-086-Z-1.

Також, 08.05.2008 р. між позивачем № 3 - ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» (на даний час ПАТ «Омега Банк») було укладено кредитний договір № 1701/0508/88-055, і на забезпечення кредитного договору було укладено іпотечний договір № 1701/0708/88-086-Z-1 між ОСОБА_6 та ВАТ «Сведбанк».

Як вказано у позові, у 2013 р. під час розгляду справ Здолбунівським р/с Рівненської обл. про стягнення з позивачів заборгованості, останнім стало відомо, що відбулась зміна кредитора в кредитному договорі, а саме за договором факторингу № 15 від 28.11.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», а також договір факторингу від 28.11.2012 р., який було укладено між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи».

Тому позивачі вважають, що дані договори потрібно визнати недійсними, так як вони суперечать чинному законодавству та не зареєстровані у відповідному порядку, а тому є фіктивними.

Представник позивачів у судове засідання не з'явився, надіслала на адресу суду заяву щодо слухання справи у її та позивачів відсутність.

Жоден із представників відповідачів так у судове засідання і не з'явився.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

08.04.2008 р. між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега банк» - відповідачем « 1 та ОСОБА_1 - позивачем № 1 було укладено кредитний договір № 1701/0408/88-041. Також 22.02.2007 р. також було укладено кредитний договір № 1701/0208/88-011 між позивачем № 2 ОСОБА_2 та відповідачем № 1 - ПАТ «Омега Банк», а також було укладено іпотечний договір № 1701/0208/88-011-Z-1. При цьому, 10.07.2008 р. також було укладено кредитний договір № 1701/0708/88-086 між позивачем № 4 - ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк» (назву змінено на ПАТ «Омега Банк», і на забезпечення кредитного договору укладено іпотечний договір № 1701/0708/88-086-Z-1. Також, 08.05.2008 р. між позивачем № 3 - ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» (на даний час ПАТ «Омега Банк») було укладено кредитний договір № 1701/0508/88-055, і на забезпечення кредитного договору було укладено іпотечний договір № 1701/0708/88-086-Z-1 між ОСОБА_6 та ВАТ «Сведбанк».

Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як з'ясував, суд 28.11.2012 р. між ПАТ «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС», тобто відповідачем № 3 було укладено договір факторингу № 15).

У відповідності до п. п. 2.1., 2.2. вищезазначеного договору, Банк відступає Фактору (ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС») свої права Вимоги щодо сплати заборгованості за кредитними договорами, укладеними з Боржниками, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває Права Вимоги такої заборгованості від Боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить Ціну Продажу та в порядку, передбаченому даним Договором.

З моменту відступлення Банком Фактору Прав Вимоги : Щодо сплати заборгованості від Боржників, всі гарантії, надані Боржникам щодо Заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з Правами Вимоги до Фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема, І права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, і комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів.

Також, як з'ясовано судом, 28.11.2012 р. між ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» - відповідач № 3 та відповідачем № 2 - ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено також договір факторингу, згідно умов якого Клієнт (ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС») відповідно до умов відступає Фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої Права Вимоги Заборгованості за кредитними договорами, укладеними з Боржниками, зазначених у Реєстрі Заборгованості Боржників та у переліку кредитних договорів та Договорів забезпечення, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі Документації, а Фактором шляхом надання фінансової послуги Клієнту набуває права вимоги такої Заборгованості від Боржників та передає Клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить Ціну Продажу та в порядку, передбаченому даним Договором.

Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановленіст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як було встановлено судом, ні договір факторингу, ні сам кредитний договір не містять положень, щодо обов'язку повідомлення боржника про заміну кредитора.

У відповідності до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Ч. 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Тобто відповідачі по справі могли вільно обирати спосіб та порядок розрахунку за укладеним договором факторингу, що не суперечить нормам діючого законодавства без повідомлення позивачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Варто зазначити, що при дослідженні матеріалів справи, судом було встановлено, що договір факторингу відповідає всім вимогам чинного законодавства , що застосовують при укладанні такого роду договорів.

У відповідності до ст. 60 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 -3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Ст. 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як зазначено в п. 7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст. 11 ЦПК України.

Як вже зазначалось, належних та допустимих доказів на підтвердження факту суперечності договору факторингу актам цивільного законодавства матеріали справи не містять. При цьому, власне недбальство, незнання закону або неправильне його тлумачення не можуть бути підставами для визнання правочину недійсним. Окрім того, невиконання умов такого договору також не є підставою для його недійсності, а може мати інші правові наслідки.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги не знайшли свого доведення, не є обґрунтованими, а вищезазначений договір факторингу, що був укладений між відповідачами, відповідає усім вимогам чинного законодавства України, що застосовуються при укладанні такого роду договору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3,6, 215, 512, 516, 517, 526, 627, 638, 1077, 1078 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними - залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя К.А. Васалатій