Провадження №2/760/3306/16
Справа №760/5297/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді: Оксюти Т.Г.

при секретарі: Горупа В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась з позовом до відповідача в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею у 0.0759 Га, розташовану у АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2, цільове призначення земельної ділянки: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва), в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 р. та в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 р.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що після смерті громадянки ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року та громадянина ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, відкрилася спадщина, яка, серед іншого, складається із земельної ділянки площею 0.0759 Га, яка розташована у АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, яка належала спадкодавцям на праві спільної сумісної власності відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 07.08.2000 р. серії НОМЕР_3 та державного акту на право приватної власності на землю від 07.08.2000 р. серії НОМЕР_4

Єдиним спадкоємцем всього майна, що належало померлим ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Савенко В.С. від 23.03.2007 р. та заповіту, посвідченого державним нотаріусом Горонною І.С. від 04.04.2000 р., є позивач ОСОБА_1, яка після смерті спадкодавців прийняла спадщину, в тому числі земельну ділянку, і вступила у фактичне володіння та управління майном спадкодавців.

Разом з тим, належним чином оформити право власності на фактично прийняту у спадщину від спадкодавців земельну ділянку ОСОБА_1 не має можливості, оскільки в обох державних актах на право власності на землю під час їх видачі в 2000 році органом видачі була допущена помилка у назві вулиці, на якій розташована земельна ділянка, а саме: замість вулиці «Василівської» в державних актах зазначено, що земельна ділянка розташована на «АДРЕСА_1 хоча у вказаному районі АДРЕСА_1 немає.

За життя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали до Київського міського Головного управління земельних ресурсів заяву про виправлення вказаної помилки в державних актах на право власності на землю разом із оригіналами вказаних актів. Однак, відповіді на подану заяву за їх життя вони не отримали, помилка в державних актах на право власності на землю виправлена не була, а їх оригінали не були повернуті власникам.

29.01.2016 р. державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Дубенко А.О. відповідною постановою відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки, що заповів ОСОБА_5, у зв'язку з не наданням правовстановлюючого документу (державного акту на право приватної власності на земельну ділянку), який засвідчував би його право власності.

Так само, 02.02.2016 р. завідуюча Другої Львівської державної нотаріальної контори, державний нотаріус Палажій Г.В. своїм листом за №145/02-14 відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, мотивуючи це відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу (державного акту на право приватної власності на земельну ділянку) на 1/2 частину земельної ділянки, що заповіла ОСОБА_4.

У зв'язку з вищезазначеними обставинами, позивач просила позов задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву в якій позовні вимоги своєї довірительки підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з'явилась, надіслала на адресу суду письмові пояснення в яких при ухваленні рішення покладалась на розсуд суду та просила справу розглядати без її участі.

Врахувавши заяву представника позивача та письмові пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_5 від 28.12.2002 року, виданим Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції.

За життя, ОСОБА_4 склала заповіт від 04.04.2000 року, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробила розпорядження, а саме: все своє майно з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, все те, що на день смерті буде їй належати і на що за законом матиме право заповіла своїй родичці позивачу ОСОБА_1

Вказаний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори 04.04.2000 року.

Також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 16.06.2012 року.

За життя, ОСОБА_5 склав заповіт від 03.03.2007 року, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив розпорядження, а саме: все своє майно з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, все те, що на день смерті буде їй належати і на що за законом матиме право власності, все рухоме і нерухоме майно, в тому числі земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а також належні йому цінні папери, грошові вклади в будь-яких банківських установах, заповів позивачу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Савенком В.С. 23.03.2007 року.

З матеріалів спадкових справ №269, заведеної щодо майна ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року та №1352/2015 року, заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 вбачається, що після їх смерті відкрилася спадщина, яка серед іншого, складається із земельної ділянки площею 0.0759 Га, яка розташована у АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2.

Вказана земельна ділянка належала спадкодавцям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 07.08.2000 р. серії НОМЕР_3 та державного акту на право приватної власності на землю від 07.08.2000 р. серії НОМЕР_4

Як встановлено вище та підтверджується матеріалами спадкових справ, єдиним спадкоємцем всього майна, що належало померлим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Савенко В.С. від 23.03.2007 р. та заповіту, посвідченого державним нотаріусом Горонною І.С. від 04.04.2000 р., є позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після смерті спадкодавців прийняла спадщину, в тому числі земельну ділянку, і вступила у фактичне володіння та управління майном спадкодавців.

Факт прийняття спадщини від кожного із спадкодавців позивачем ОСОБА_1 підтверджується наступним.

Після смерті ОСОБА_4, позивач належним чином оформила право власності на частину спадкового майна за заповітом вказаного спадкодавця, в тому числі на 1/3 житлового будинку, що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Шевців О.Г. 22.07.2003 р.

Крім того, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. (що був чинний на момент смерті ОСОБА_4), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Оскільки позивач ОСОБА_1 з 2000 року зареєстрована та проживає в житловому будинку, який розташований на земельній ділянці, та постійно користується зазначеною земельною ділянкою, вона фактично прийняла спадщину від спадкодавця ОСОБА_4, а саме - 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1

На момент смерті ОСОБА_5 позивач ОСОБА_1 була зареєстрована та постійно проживала разом з вказаним спадкодавцем за адресою місцезнаходження земельної ділянки (АДРЕСА_1), що підтверджується відомостями, зазначеними у паспорті ОСОБА_1

Відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Про відмову від спадщини спадкодавця ОСОБА_5 позивач не заявляла.

Разом з тим, належним чином оформити право власності на фактично прийняту у спадщину від спадкодавців земельну ділянку ОСОБА_1 не має можливості з наступних обставин.

В обох державних актах на право власності на землю під час їх видачі в 2000 році органом видачі була допущена помилка у назві вулиці, на якій розташована земельна ділянка, а саме: замість вулиці «Василівської» в державних актах зазначено, що земельна ділянка розташована на «АДРЕСА_1 хоча у вказаному районі АДРЕСА_1 немає.

За життя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали до Київського міського Головного управління земельних ресурсів заяву про виправлення вказаної помилки в державних актах на право власності на землю разом із оригіналами вказаних актів. Однак відповіді на подану заяву за їх життя вони не отримали, помилка в державних актах на право власності на землю виправлена не була, а їх оригінали не були повернуті власникам.

Таким чином, правовстановлюючі документи на земельну ділянку, державні акти на право власності на землю, містять помилку щодо визначення місцезнаходження земельної ділянки.

Крім того встановлено, що оригінали вказаних документів відсутні у спадкоємця - позивача, у зв'язку з тим, що вони за життя спадкодавців були ними передані до Київського міського Головного управління земельних ресурсів для виправлення помилки щодо місцезнаходження земельної ділянки.

Позивач отримати оригінали вказаних документів не має можливості, оскільки вони оформлені на ім'я інших осіб (спадкодавців).

Таким чином, судом достовірно встановлено, що оформити належним чином право власності на спадкове майно (земельну ділянку) у встановленому законом порядку позивач не має можливості через наявність у правовстановлюючих документах істотної помилки щодо визначення місцезнаходження земельної ділянки.

Виправити ж вказану помилку у правовстановлюючих документах також неможливо, оскільки державні акти на право власності на землю оформлені на ім'я осіб, які вже померли.

Однак, незважаючи на наявність помилки в державних актах на право власності на землю, розташування земельної ділянки саме на вул. Василівській, 6 у Солом'янському районі м. Києва, та її належність померлим спадкодавцям підтверджується витягом із державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24.11.2015 р.

Встановлено, що у 2016 році ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса за місцем останнього зареєстрованого місця проживання спадкодавця ОСОБА_4 в м. Львові та останнього зареєстрованого місця проживання ОСОБА_5 в м. Києві із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку за заповітом.

29.01.2016 року державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Дубенко А.О. відповідною постановою відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки, що заповів ОСОБА_5, у зв'язку з не наданням правовстановлюючого документу (державного акту на право приватної власності на земельну ділянку), на право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована саме по АДРЕСА_1

02.02.2016 року завідуюча Другої Львівської державної нотаріальної контори, державний нотаріус Палажій Г.В. своїм листом за №145/02-14 відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, мотивуючи це відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу (державного акту на право приватної власності на земельну ділянку) на 1/2 частину земельної ділянки, що заповіла ОСОБА_4, та яка розташована саме по АДРЕСА_1

Позивач просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею у 0.0759 Га, розташованою у АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2, цільове призначення земельної ділянки: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва), в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 р. та в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 р., на що слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності.

Однак в даному випадку нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, оскільки відсутні належним чином оформлені правовстановлюючі документу на земельну ділянку (державні акти на право приватної власності на землю), які б містили належно зазначену адресу місцезнаходження земельної ділянки.

Згідно з положеннями ч. 15, 16 п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу.

Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, про необхідність визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею у 0.0759 Га, розташовану у АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2, цільове призначення земельної ділянки: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва), в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 р. та в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 р.

Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи те, що Київська міська рада, відповідно до покладених на неї повноважень, не відслідковує порушення прав власників, суд вважає, що відповідач звільнений від сплати судового збору.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 321, 328, 392, 355, ч. 1 ст. 357, ч.ч. 1, 3 ст. 358, 1216, 1217, 1233, 1235 ЦК України, ст. ст. 10, 27, 28, 29, 30, 57-58, 60, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, право власності на земельну ділянку площею у 0.0759 Га, розташовану у АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2, цільове призначення земельної ділянки: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва), в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 р. та в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 р.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя