ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/4266/15-ц
Провадження № 2/210/339/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"14" червня 2016 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чайкіної О.В., за участі секретаря Куксенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривий Ріг в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті Ради про визнання права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, який в подальшому уточнили, до Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті Ради про про визнання права користування житловим приміщенням. Просили суд визнати за ними право користування квартирою АДРЕСА_2.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на те, що ОСОБА_2 працюючи на підприємстві «АрселорМіттал Кривий Ріг», п'ять років назад отримала квартиру за адресою АДРЕСА_2, для себе та членів сім′ї ОСОБА_4, та ОСОБА_3. В підтвердження даного факту, Позивачу ОСОБА_2 була видана «Поселювальна» від 17 грудня 2010 року, а також «Ордер» на житлове приміщення від 11.05.2012 року. Позивачі проживають за вищевказаною адресою та сплачують комунальні послуги. Але на даний момент не мають змоги прописатися у власному житлі, так як вимогою є явка всіх членів сім′ї до відділу Міграційної служби. Позивач звернулася до Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, з проханням надати їй допомогу в вирішенні ситуації, а саме: у видачі ордеру на житлове приміщення та щодо реєстрації за вищевказаною адресою, без присутності всіх членів сім′ї, т.я. ОСОБА_5 тривалий час хворів, а потім помер. Виконком Дзержинської районної у місті ради прохання в продовженні терміну дії ордеру на квартиру не задовольнив та порекомендував вирішувати порушене питання в судовому порядку.

Позивачі в судове засідання не з'явились, надали заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та письмові заперечення відносно позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши у сукупності представлені докази, приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до рішень виконкому Дзержинської районної ради від 15.12.2010 № 450 та від 18.04.2012 № 178, ОСОБА_6 на склад сім'ї три особи (ОСОБА_6, її чоловік ОСОБА_4 та син ОСОБА_3) було надано квартиру АДРЕСА_2. Квартиру було розподілено за місцем роботи ОСОБА_6 в Публічному акціонерному товаристві "АрселорМіттал Кривий Ріг" (протокол спільного засідання адміністрації та профспілки підприємства від 10.12.2010 № 15). Квартира складається з 2-х кімнат жилою площею 29,9 кв.м., відповідно до діючих норм достатня для проживання сім'ї з 3-х осіб. У зв'язку з чим, квартиру було надано сім'ї ОСОБА_6 за умови передачі займаного сім'єю жилого приміщення на АДРЕСА_1 до міського житлового фонду (а.с.16) .

Встановлено, що 11 травня 2012 року ОСОБА_2 Виконавчим комітетом Дзержинської районної у місті ради видано Ордер на жиле приміщення НОМЕР_2 на право зайняття жилого приміщення жилою площею 29,9 кв. м., за адресою АДРЕСА_2 на підставі рішення виконкому Дзержинської районної у м. Кривому Розі Ради від 16 квітня 2012 року за № 178, за поданням ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" (а.с.13). Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 17.12.2010 року на ПАТ "АрселоМіттал Кривий Ріг" було видано поселювальну на вищевказане жиле приміщення № 21 (а.с.14).

Також судом встановлено, що у період з 2012 року по 2015 рік позивач ОСОБА_2 постійно сплачувала нараховані суми за житлово-комунальні послуги, утому чмслі за: водопостачання та водовідведення, підігрів води, газопостачання, електроенергі.ю, телекомунікаційні послуги, домофонні системи, про що свідчать копії квитанцій за вказаний період (а.с. 15, 18-34).

Судом також встановлено, що ОСОБА_6 фактично проживає у квартирі АДРЕСА_2, але вона та члени її сім'я до теперішнього часу не зареєстрували місце проживання за даною адресою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 до 19 травня 2015 року (а.с. 3-8). ОСОБА_4, член сім"ї ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1.

У червні та липні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до виконкому Дзержинської районної у місті ради з питання подовження терміну дії ордера на квартиру та користування нею. Відповідачем надано відповідь, що фактично ОСОБА_2 та члени її сім"ї проживають у квартирі АДРЕСА_2 без реєстрації, та зазначено, що термін дії ордера може бути подовжено виконкомом районної у місті ради тільки з поважних причин та за умови надання документів, що підтверджують наявність поважних причин, через які не було вчасно виконано реєстрацію, ОСОБА_6 до виконкому районної у місті ради. Крім того, роз"яснено, що квартиру АДРЕСА_2було надано за умови передачі займаного жилого приміщення на АДРЕСА_1 до житлового фонду (а.с.16,17).

Таким чином, між сторонами у справі вбачається спір щодо користування житловим приміщенням - квартиробю АДРЕСА_2

Судом встановлено, що позивачі фактично проживают, тобто вселилися в квартиру АДРЕСА_2, але не зареєстрували у встановленому законом порядку місце проживання. Факт користування вказаною квартирою позивачами не заперечується відповідачем, а також підтверджується матеріалами справами, зокрема квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг.

Відповідач, заперечуючи проти позову, фактично не визнає право позивачів на користування спірним житловим приміщенням, оскільки позивачами не надано доказів, що житлове приміщення, в якому останні були зареєстровані (АДРЕСА_1) до міського житлового фонду.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне. Серед основних прав і свобод людини і громадянина є право на житло. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України). Ця норма гарантує громадянам, які потребують соціального захисту, надання житла державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату, відповідно до закону. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку,встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права. Свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч.2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч.3). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст.4). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб.

Відповідно до ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб»єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Позов про визнання права як способу захисту цивільних прав, визначений статтею 16 ЦК України, подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

В контексті застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЄСПЛ здійснив тлумачення поняття «майно» та визначив, що до майна відносять як рухому, так і нерухому приватну власність. Термін «власність» може означати або «існуючу власність» або претензії щодо яких заявник може довести, що він принаймні має «законні підстави» отримати можливість використати право власності.

Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст.8, дана Конвенція гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У цій справі, спір стосується наявного майна, яке було передане у користуванні позивача та членів її сім"ї відповідно до рішення виконкому Дзержинської районної у місті Кривому Розхі ради у зв"язку з розподілом житлових приміщень серед працівників ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг". Таким чином, відповідно до положень ст. 41 Коституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 1216 ЦК України, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 має право на судовий захист свого порушеного права.

Статтею 6 ЖК УРСР визначено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Згідно ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.

Відповідно до п. 69 Правил обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, та надання їм житлових приміщень в Українській PCP, визначено термін дії ордера на житлове приміщення - 30 днів з дня видачі ордера. Вказаний термін передбачено для того, щоб сім'я мала можливість заселитися та зарахуватися на реєстраційний облік у наданій квартирі.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 59 ЖК УРСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючи дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Відповідачем не надано доказів, що ордер на житлове приміщення, а саме квартиру № 19 в будинку № 2в на вул. 22-Партз′їзду у м. Кривому Розі визнано недійсним у встановленому законодавством порядку, а отже й відсутні підстави вважати, що позивачі не мають права на користування спірним житлом.

З урахуванням викладеного, суд вважає уточнені позовні вимоги доведеними, та такими, що підлягають задоволенню, тому за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід визнати право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2, що буде відповідати характеру порушених прав.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, а саме судовий збір, сплачений позивачем за подання позову, підлягає поверненню за рахунок коштів державного бюджету.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-218 ЦПК України, ст.ст. 6, 9 58, 59 ЖК УРСР, суд, -

В И Р І Ш И В :

Уточнений позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті Ради про визнання права користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 на підставі ордеруНОМЕР_2 від 11 травня 2012 року.

Судовий збір, сплачений ОСОБА_2 у розмірі 487,20грн. - стягнути на її користь за рахунок коштів державного бюджету.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу шляхом подачі апеляційної скарги, протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Повний текст рішення складений 17 червня 2016 року.

Суддя: О. В. Чайкіна