АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4614/16 Справа № 207/3056/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 рокуколегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку,-

в с т а н о в и л а:

В липні 2013 року ОСОБА_4 (правонаступником якої є ОСОБА_5М.) звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, мотивуючи тим, що вона є людиною похилого віку, яка потребує постійної допомоги, а тому 22 листопада 2011 року уклала з ОСОБА_3 договір дарування, за умовами якого вона подарувала останньому належний їй на праві власності будинок №47 по вул.Мічуріна у смт.Карнаухівка м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Вказувала, що відповідач змусив її укласти договір дарування вказаного вище будинку, оскільки відмовився укладати з нею договір довічного утримання.

Зазначала, що після укладення договору дарування вважала, що відповідач буде про неї піклуватися, чого останнім зроблено не було, оскільки ОСОБА_3 приїздив до неї декілька разів на місяць, забирав її пенсію, а у 2013 році, після її скарг про недобросовісне виконання своїх обовязків, наніс їй побої, після яких вона була вимушена проживати у доньки ОСОБА_2

13 квітня 2014 року позивач ОСОБА_4 померла, у звязку з чим провадження у справі було зупинено.

30 вересня 2014 року ОСОБА_2 прийняла спадщину після померлої матері ОСОБА_4, звернувшись до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори.

15 травня 2015 року ОСОБА_2 подала уточнену позовну заяву.

08 червня 2015 року провадження у справі було відновлене та залучено ОСОБА_2 як правонаступника померлої ОСОБА_4

Посилаючись на те, що внаслідок протиправних дій відповідача ОСОБА_3 їх мати ОСОБА_4 опинилася в такому становищі, що фактично була позбавлена можливості розпорядитися своїм будинком за своєю волею шляхом укладення договору довічного утримання, і, перебуваючи під впливом погроз з боку свого сина зазнати негативних наслідків, які проявлялися в тому, що вона була б залишена в будинку наодинці без сторонньої допомоги, була змушена підкоритися волі сина та подарувати йому свій будинок, а тому ОСОБА_2 просила суд ухвалити рішення, яким визнати договір дарування житлового будинку №47 по вул.Мічуріна в смт.Карнаухівка у м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області, укладений 22 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, недійсним, як вчинений проти справжньої волі внаслідок застосування психічного тиску за ст.231 ЦК України.

Справа слухалась судами різних інстанції неодноразово.

Останнім рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

За ч.1 ст.3, ч.1 ст.11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (ст.10 ЦПК України).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ст.60 ЦПК України).

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 02 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та її сином ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку №47 по вул.Мічуріна у смт.Карнаухівка у м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області з господарськими будівлями та спорудами.

Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим №924, відповідно до умов цього договору позивачка подарувала, а відповідач прийняв у дар спірний житловий будинок.

Позивачка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мала тяжке захворювання суглобів нижніх кінцівок, а тому не могла самостійно пересуватись і потребувала стороннього догляду, що підтверджується медичними довідками.

Згідно з довідкою Баглійського РВ Дніпродзержинського МУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області 25 червня 2013 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001781 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, про те, що 21 червня 2013 року приблизно о 12 години за адресою вул.Мічуріна,47 у с.Карнаухівка м.Дніпродзержинську відповідач ОСОБА_3 завдав фізичного болю ОСОБА_4

Починаючи з 21 червня 2013 року ОСОБА_4 проживала у дочки ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2014 року, визнано договір дарування житлового будинку №47 по вул.Мічуріна в смт.Карнаухівка у м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області, укладений 22 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, недійсним. Визнано за ОСОБА_4 право власності на спірний житловий будинок та вселено її в будинок.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року заочне рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2013 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2014 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

13 квітня 2014 року ОСОБА_4 померла.

З відповіді Третьої дніпродзержинської нотаріальної контори Дніпропетровської області від 03 жовтня 2014 року за №2899/01-16 вбачається, що 08 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування житлового будинку №47 по вул.Мічуріна у смт.Карнаухівка в м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області (реєстровий №1-697).

30 вересня 2014 року Третьою дніпродзержинською нотаріальною конторою заведено спадкову справу №669/2014 після смерті ОСОБА_4 на підставі заяви про прийняття спадщини від імені ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач ОСОБА_2 не надала суду доказів, які б підтверджували, що договір дарування житлового будинку №47 по вул.Мічуріна в смт.Карнаухівка у м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області, укладений 22 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, був укладений без внутрішньої волі ОСОБА_4, тобто під впливом насильства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.229,233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст.717 ЦК України).

За змістом статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ч.1 ст.231 ЦК України).

Згідно до п.п.19,20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №6 визначено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до п.п.21,23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №6 при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивачкою дійсно не доведено існування обставин того, що спірний договір дарування був вчинений саме під впливом насильства зі сторони обдарованого.

Судом не встановлено протиправних дій з боку відповідача по відношенню до ОСОБА_4 та її майна, а тому обґрунтовано дійшов висновку і про безпідставність позовних вимог.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що уточнивши позовні вимоги ОСОБА_2 послалася саме на ст.231 ЦК України, в той час коли нею не було доведено того, що при укладанні спірного договору дарування відповідач застосував до ОСОБА_4 фізичний або психічний тиск, а остання в своєму первісному позові зазначала, що уклала договір під впливом саме тяжкої для неї обставини, такої як вік та хвороба, а не насильства.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.60 ЦПК України).

Таким чином, позивачка не надала суду достовірних та належних доказів щодо недійсності правочину і, як наслідок, не довела свої позовні вимоги відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.ст.11,60,131 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що повнолітні дочка, син зобовязані утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, не можуть слугувати підставою для задоволення позовних вимог.

До доводів апеляційної скарги з приводу того, що позовна заява ОСОБА_4 також повинна враховуватися як доказ насильства над нею, колегія суддів відноситься критично, так як вони спростовуються самим позовом, оскільки, як вже було зазначено, в ньому ОСОБА_4 посилалася саме на наявність тяжких обставин, а не на факт насильства.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не свідчать про незаконність та неправильність рішення суду.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_7