Справа 688/3415/15-ц
№ 2/688/30/16
Рішення

іменем України

03 лютого 2016 року м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області

у складі: головуючої - судді Цідик А.Ю.,

за участю: секретаря судового засідання Никитюк К.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань у м. Шепетівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на ? частину спільно нажитого майна та надання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на ? частину спільно нажитого майна та надання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ОСОБА_5, з яким вона проживала однією сім?єю без реєстрації шлюбу з 01.06.1984 року в АДРЕСА_1. Під час спільного проживання, протягом 1987-1991 років разом побудували будинок по АДРЕСА_1, в якому вона проживає на даний час. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на вказаний будинок та автомобіль ВАЗ 21093, д/н НОМЕР_2, який вони придбали у 2014 році за спільні кошти. У зв'язку з тим, що вони не перебували у зареєстрованому шлюбі, позивач не може оформити свої спадкові права. Спадкоємцем першої черги за законом є дочка померлого ОСОБА_3 ОСОБА_5 з 2008 року був інвалідом 2 групи, останні 5 років через свій безпорадний стан, викликаний хворобами, не міг сам себе обслуговувати, а тому позивач здійснювала за ним догляд.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 домоволодіння по АДРЕСА_1, загальною площею 36,7 кв.м., автомобіль ВАЗ 21093, д/н НОМЕР_2, визнавши за ОСОБА_1 право власності на ? будинку та ? автомобіля; встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім?єю без реєстрації шлюбу з 01.06.1984р. по 05.06.2015р.; надати ОСОБА_1 право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала, пояснивши, що у 1984 році познайомилася з ОСОБА_5 та з 01.06.1984 року вони стали проживати однією сім?єю в його будинку по АДРЕСА_1, який він придбав у 1980 році. Вели спільне господарство, тримали і продавали свиней, мали спільний бюджет, працювали у лікарні. З 1986 року вони почали будівництво нового будинку на місці старого. Будували вдвох, купували будівельні матеріали за власні кошти, використовували матеріали бувші у користуванні. У 1989 році заселилися до нового будинку. У 1991 році закінчили будувати будинок та господарські споруди, жили вдвох, дочка їх не навідувала. У 1984 році вона розірвала шлюб з ОСОБА_6 через суд, а ОСОБА_5 в 2001 році розірвав шлюб з ОСОБА_7 Однак лише в 1988 році вони отримали свідоцтва про розірвання шлюбу. Шлюб між собою так і не зареєстрували. У 2003 році перебувала у США, звідки висилала кошти та передачі ОСОБА_5, постійно підтримувала з ним зв'язок. Після приїзду, ОСОБА_5 наполіг на її реєстрації в будинку. З 2005 року вона прописалася у будинку. У 2013 році подавали заяву про реєстрацію шлюбу, однак не одружилися через хвороби. У 2010 році ОСОБА_5 купив автомобіль ВАЗ 21093 за 4500 дол. США. Це їх спільні кошти, які вони заощаджували протягом життя. Автомобіль був переоформлений на ОСОБА_5 належним чином лише у 2014 році. Останні роки ОСОБА_5 дуже хворів, у нього був цукровий діабет, встановлена інвалідність, часто лікувався стаціонарно, переніс декілька інсультів. Вона здійснювала за ним догляд, купувала ліки, позичала кошти у сусідів, витрачала свою пенсію та пенсію сина інваліда. Здійснювала поховання за кошти, які отримала від дочки з Америки та кошти, які назбирали сусіди.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що її батько ОСОБА_5 придбав будинок по АДРЕСА_1 у 1980 році до знайомства з ОСОБА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу, а тому будинок належав йому на праві особистої власності. В подальшому здійснивши самовільну перебудову ОСОБА_5 отримав дозвіл на оформлення документів та володів будинком на праві особистої власності. Заперечувала, що з 1984 року по 2015 рік ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_5 однією сім?єю, оскільки на період знайомства і до 2005 року ОСОБА_1 періодично проживала з іншим чоловіком цивільним шлюбом, протягом цього ж періоду періодично проживала АДРЕСА_2, де була зареєстрована. Тривалий час перебувала у США. У 2005 році ОСОБА_1 зареєструвалася у будинку батька, однак і після цього вона часто поверталася до власного житла, оскільки доглядала за своїми дітьми інвалідами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Перебудова будинку у 1991 році здійснювалася за кошти батька та за допомогою друзів. Домовленості між ними про спільне будівництво не було, а тому спільних витрат на його будівництво вони не несли. Батько отримував заробітну плату та мав доходи від бджільництва, мав доходи від ремонту автомобілів. Батько часто змінював автомобілі, продавав попереднє, докладав заощаджені кошти та купував краще. Спірний автомобіль також був придбаний батьком у 2014 році за його власні заощадження. Маючи 2 групу інвалідності, цукровий діабет, батько керував транспортним засобом та вів нормальний спосіб життя. ОСОБА_5 ніколи не потребував стороннього догляду, міг самостійно себе обслуговувати. ОСОБА_1 отримувала таку ж пенсію як батько, витрачала її на свої потреби та потреби сина інваліда, свої кошти в придбання автомобіля не вкладала. У 2014 році помер син позивача, організація поховання якого відбувалася за безпосередньої участі ОСОБА_5 Поховання ОСОБА_5 відбулося частково і за кошти дочки, друзів, сусідів, родичів та власних батьківських заощаджень. Батько відкладав гроші на випадок своєї смерті і зберігав їх у сейфі, про що знала ОСОБА_1, яка забрала їх, витративши на поховання та погашення боргу за газ.

Просила відмовити у задоволенні позову та застосувати строки позовної давності до вимог про визнання спільною сумісною власністю будинку, визнання право власності на ? будинку.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8, після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, в тому числі на будинок №69, який розташований по вул. Пліщинська в м. Шепетівка та автомобіль ВАЗ 21093, д/н НОМЕР_2.

Після смерті ОСОБА_5, його дочка ОСОБА_3, у встановлений законом строк, а саме 09.06.2015р. звернулася до Шепетівської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, була заведена спадкова справа №153/2015. Крім того, відповідач повідомив нотаріуса про те, що ОСОБА_5 перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_1

Крім ОСОБА_3, до Шепетівської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_1, яка у заяві від 24.07.2015р. зазначила, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5

24.07.2015р. нотаріус відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 у зв'язку із тим, що ОСОБА_1 не є спадкоємицею ні за законом, ні за заповітом.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22.07.2015р. заява ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу залишена без розгляду відповідно до ч. 4 ст. 256 ЦПК України.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи: свідоцтвом про смерть ОСОБА_5, свідоцтвом про народження ОСОБА_3, заявою ОСОБА_3 про прийняття спадщини від 09.06.2015р., заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини від 24.07.2015р., листом Шепетівської міської державної нотаріальної контори від 24.07.2015р., договором купівлі-продажу від 13.08.1980 р., свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22.07.2015р.

ОСОБА_1 з 04.02.2005р. зареєстрована АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорта НВ 347053 та копією домовою книги на будинок.

Факт проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 підтверджується також копією заявки на видачу готівки від 04.09.2014р., анкетою-заявою №45550 від 04.09.2014р., заяви на отримання переказу від 12.01.2015р., в яких ОСОБА_1, отримуючи кошти, вказувала своє місце проживання - АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 з 16.05.2001р. зареєстрована та проживає у АДРЕСА_3, має 4 дітей.

Як вбачається з пенсійної справи №126043, ОСОБА_1 призначена пенсія за віком з 21.08.2001р., у заяві про призначення пенсії від 16.08.2001 року (а. 12) ОСОБА_1 вказала адресу проживання АДРЕСА_1, прописки АДРЕСА_2; ОСОБА_1 працювала до серпня 2003 року; з 01.12.2013р. їй перерахована пенсія в розмірі 1073,16 грн.

Як вбачається з пенсійної справи №127348, ОСОБА_5 призначалася пенсія за інвалідністю з 19.07.2006р., працював до 01.08.2006р., з 01.12.2013р. перерахована пенсія в розмірі 1084,09 грн. 08.06.2015р. та 09.06.2015р. із заявами про надання одноразової грошової допомоги на поховання ОСОБА_5 та виплату неодержаної пенсії зверталася ОСОБА_1 Такі виплати нею одержані на підставі наданої довідки голови квартального комітету №20 від 09.06.2015р. за №400.

Відповідно до довідки голови квартального комітету №20 від 12.03.2015р. за №467, ОСОБА_1 проживала АДРЕСА_1 разом з померлим ОСОБА_5, без реєстрації шлюбу.

Відповідно до довідки голови квартального комітету №20 від 12.03.2015р. за №468, ОСОБА_1 проживала постійно по АДРЕСА_1 разом з померлим ОСОБА_5, вели спільне господарство, сплачували комунальні послуги.

Відповідно до довідки голови квартального комітету №20 від 12.03.2015р. за №469, ОСОБА_1 здійснила поховання ОСОБА_5 за власний кошт.

Відповідно до довідки голови квартального комітету №20 від 13.08.2015р. за №489, ОСОБА_1 з 1984 року проживала АДРЕСА_1 разом з померлим ОСОБА_5, без реєстрації шлюбу, здійснювала за ним догляд, проводила ремонт у будинку.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що проживає АДРЕСА_4, по сусідству з ОСОБА_1 30 років назад ОСОБА_5 купив стару хату по АДРЕСА_1, привів ОСОБА_1, з якою вони разом проживали, вели домашнє господарство, тримали свиней, кролів, обробляли земельну ділянку, разом будували нову хату. Знає, що ОСОБА_1 вкладала свої кошти у будівництво та брала участь у будівництві нового будинку. Дочку померлого ОСОБА_5 бачила лише один раз. Після смерті ОСОБА_5 свідок запропонувала грошову допомогу на поховання, однак ОСОБА_1 сказала, що має долари, які їй переказала дочка з Америки. ОСОБА_1 віддала ці кошти ОСОБА_3, яка купила все необхідне для поховання. На другий день після похорон дочка забрала автомобіль.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що проживає АДРЕСА_5, по сусідству з ОСОБА_1 Бачила як ОСОБА_5 з ОСОБА_1 будували будинок, робили все самі. Коли ОСОБА_1 була у дочки в США, то ОСОБА_5 хвалився їй, що ОСОБА_1 пересилає йому посилки та гроші, жалівся, що важко без неї, чекав її повернення. Коли ОСОБА_5 був у лікарні, то свідок позичала кошти для ОСОБА_1

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала, що проживає по сусідству з ОСОБА_1 Знає, що ОСОБА_5 купив будинок, який знесли та разом з ОСОБА_1 побудували новий будинок. В 2015 році ОСОБА_5 та ОСОБА_1 садили город, сусідка допомогала. Дочку ОСОБА_5 ніколи не бачила.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показала, що проживає по сусідству з ОСОБА_1 Знає, що ОСОБА_5 і ОСОБА_1 разом будували будинок, вели домашнє господарство, купили автомобіль, обробляли город. Останні 3 роки ОСОБА_5 часто хворів, викликали швидку допомогу. В 2014 році ОСОБА_5 з ОСОБА_1 разом садили город, а в 2015 році вона їм допомагала.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 23.07.2014р. ОСОБА_5 за життя належав автомобіль ВАЗ 21093, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_2.

Таким чином, матеріалами справи та показаннями свідків підтверджено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого був придбаний автомобіль ВАЗ 21093, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_2, а також ведення ними спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, усталених відносин, притаманних подружжю. Відповідно до судових рішень про розірвання шлюбу та свідоцтва про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на час придбання спірного автомобіля не перебували у будь-якому іншому шлюбі.

Вказане дає суду підстави встановити факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5, у період з 01 січня 2004 року (набрання чинності ЦК і СК України) по ІНФОРМАЦІЯ_8 відповідно до ст. 256 ЦПК України, а також визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 автомобіль ВАЗ 21093, д/р/н НОМЕР_2, 2006 року випуску, визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину автомобіля ВАЗ 21093, д/р/н НОМЕР_2, 2006 року випуску як такий, що був придбаний ними внаслідок спільних трудових зусиль, ведення спільного господарства, побуту та бюджету.

Допитана у судовому засіданні свідок відповідача ОСОБА_14 пояснила, що коли купувала у ОСОБА_5 мед, то ОСОБА_1 у будинку не бачила, не заперечуючи, що остання могла знаходитися на роботі. В травні 2015 року бачила ОСОБА_5 на ринку.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснив, що колись розмовляв з ОСОБА_5 про автомобілі.

Суд відхиляє показання вказаних свідків, оскільки вони не змогли підтвердити дати зустрічей та розмов з ОСОБА_5 та не спростовують факт спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_5 з 2004 року по день смерті останнього.

Тимчасове перебування ОСОБА_1 за кордоном не може бути підставою для твердження, що в цей час ОСОБА_1 не підтримувала подружніх відносин з ОСОБА_5

Як підтвердила у судовому засіданні свідок ОСОБА_11, ОСОБА_1, перебуваючи в США пересилала ОСОБА_5 передачі та гроші, спілкувалася з ним, а після приїзду відразу прописалася по АДРЕСА_1.

Допитані у суді свідки позивача підтвердили обставини щодо спільного будівництва ОСОБА_1 та ОСОБА_5 житлового будинку по АДРЕСА_1 протягом 1988-1991 років, однак це не є достатньою правовою підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на ? спірного будинку.

А тому, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5, у період з 01.06.1984 р. по 01 січня 2004 року, визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 домоволодіння по АДРЕСА_1, загальною площею 36,7 кв.м., визнання за ОСОБА_1 право власності на ? будинку, суд виходить з наступного.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" (далі - Закон України "Про власність"), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Саме до цього по суті зводяться правові висновки, що викладені в судових рішеннях від 24 липня 2013 року у справі № 6-19562св13, від 18 березня 2013 року у справі № 6-44349св12, від 29 лютого 2012 року у справі № 6-250св12, від 11 березня 2015 року № 6-211цс14.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 1978 р. по 1988 р.

ОСОБА_5 13.08.1980р. на підставі договору купівлі-продажу придбав будинок по АДРЕСА_1, площею 10,9 кв.м. Земельна ділянка надавалась попередньому власнику будинку на підставі рішення виконкому Шепетівської міської ради від 14.04.1976р., в подальшому не приватизована.

Рішенням Шепетівського районного народного суду Хмельницької області від 28.04.1982р., яке набрало законної сили 27.05.1982р., відмовлено у позові ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про розподіл будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_5 залишився одноосібним власником будинку, що придбав за договором купівлі-продажу від 13.08.1980р.

Рішенням виконавчого комітету Шепетівської міської ради №204 від 21.11.1991р. встановлено, що ОСОБА_5 самовільно перебудував житловий будинок по АДРЕСА_1 в нових розмірах, загальною площею 36,7 кв.м., побудував сарай. Дозволено переоформити документи.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №18-86/15 від 14.01.2016 року, дерев?яний будинок площею 10,9 кв.м., придбаний ОСОБА_5 в 1980 році в АДРЕСА_1, не існує. Житловий будинок по АДРЕСА_1 площею 36,7 кв.м. є незавершеним будівництвом і не може бути прийнятий в експлуатацію через суттєві порушення ДБН, міг бути побудований у 1990 році. Таким чином, будинок в експлуатацію не прийнятий.

Позивачем не надано будь-яких доказів розміру її участі у будівництві.

Суд позбавлений можливості визначити частку ОСОБА_1 в майні, яка визначається відповідн о до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна.

Крім того, майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15.

Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстровано раніше в установленому законодавством порядку.

ОСОБА_1 не є спадкоємицею першої черги після смерті ОСОБА_5, а спірний незавершений будинок в АДРЕСА_1, площею 36,7 кв.м., відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, не входить до спадкової маси.

Сімейний кодекс України набрав законної сили лише з 1 січня 2004 року і зворотної сили не має, а нормами Кодексу про шлюб та сім'ю не передбачалося встановлення факту проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу.

Згідно з положенням глави 6 розділу ІV ЦПК України юридичний факт встановлюється тоді, коли від нього залежить виникнення, зміна чи припинення правовідносин. Тому, юридичний факт, якщо від його встановлення ніякі права не виникають, сам по собі не встановлюється, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю з 01.06.1984р. по 01.01.2004 р.

Щодо позовної давності, то питання про її застосування вирішуватись не може, оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у позові в частині визнання спільною сумісною власністю домоволодіння, визнання права власності на ? будинку, по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У ст. 1264 ЦК України зазначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умовами, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Застосування наведеної норми права з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України вимагає доведення позивачем факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу, а також перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вимогу про визнання права на спадкування за законом разом зі спадкоємцем першої черги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що ОСОБА_5 через тяжку хворобу (цукровий діабет) тривалий час перебував у безпорадному стані та потребував матеріального забезпечення і сторонньої допомоги, яку вона йому надавала.

У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_5 помер у віці 63 років, тобто не у похилому віці, хворів цукровим діабетом, що є загальним захворюванням, мав 2 групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕ №136417 від 01.07.2008р., періодично проходив стаціонарне лікування, виписувався з покращенням здоров'я, що підтверджується виписками з медичної карти хворого за період з 2012-2015 р.р. Крім того, 24.12.2014р. ОСОБА_5 отримав дозвіл на мисливську гладкоствольну рушницю, що підтверджується листом Шепетівського МВ від 13.11.2015р. НОМЕР_4, а у 2014-2015 р.р. обробляв земельну ділянку, садив город, що підтвердили у судовому засіданні свідки позивача.

Таким чином, посилання позивача про безпорадний стан ОСОБА_5 спростовані у судовому засіданні належними і допустимими доказами, що є підставою для відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині визнання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги.

Виходячи з вимог ст. 88 ЦПК пропорційно до задоволеної частини вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 974,40 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 61, 88, 212-215, 256 ЦПК України, ст.ст. 21, 74 СК України, ст.ст. 179, 190, 331, 1218, 1258, 1259, 1261, 1264 ЦК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на ? частину спільно нажитого майна та надання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5, у період з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_8.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 автомобіль ВАЗ 21093, д/р/н НОМЕР_2, 2006 року випуску.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину автомобіля ВАЗ 21093, д/р/н НОМЕР_2, 2006 року випуску.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 974,40 грн.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Хмельницької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.Ю. Цідик