Провадження №22-ц/784/115/16
Справа № 490/6279/15-ц Головуючий в 1 інстанції - Мамаєва О.В.
Провадження № 22ц/784/115/16 Доповідач - Маляренко І.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі :

Головуючого: Маляренко І.Б.

Суддів: Темнікової В.І., Серебрякової Т.В.

За участю секретаря: Гордійчук С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2,

на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6, Перша Миколаївська державна нотаріальна контора, Товарна біржа «Імперіал», про визнання договору недійсним, визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця, виключення з кола спадкоємців, визнання за позивачами права на спадкування за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6, Перша Миколаївська державна нотаріальна контора, Товарна біржа «Імперіал», про визнання договору недійсним, визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця, виключення з кола спадкоємців, визнання за позивачами права на спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер їх син ОСОБА_7. Після його смерті позивачі звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, в тому числі, і АДРЕСА_2. Крім них із заявою про прийняття спадщини звернулась дочка сина ОСОБА_6

Зазначена квартира була особистою власністю сина позивачів ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.11.1997 року.

ОСОБА_4, колишня дружина сина, знаходилась у шлюбі з ним з 1992 р. по 2008 р.

У 1998 році їх син брав позику у ОСОБА_5, з метою забезпечення позики 11.11.1998 року вони формально уклали договір купівлі-продажу належної сину квартири на товарній біржі "Імперіал".

Зазначений договір купівлі-продажу був удаваним, укладеним не з метою передачі ОСОБА_5 права власності на квартиру та, відповідно, ОСОБА_8 грошових коштів, а з метою забезпечення повернення позики.

Посилаючись на викладене, позивачі просили визнати недійсним договір № 006/11 купівлі -продажу нерухомого майна АДРЕСА_2, укладений 11.11.1998 року на Товарній біржі «Імперіал» між ОСОБА_7 та ОСОБА_5; визнати зазначену квартиру особистою приватною власністю ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 р.; виключити ОСОБА_4 з кола спадкоємців, що мають право на спадкування після смерті ОСОБА_7; визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право на спадкування за законом після смерті сина - ОСОБА_7 на 1/3 частку у спадщині - квартирі АДРЕСА_2, за кожним.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв'язку із невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, та ухвалення нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і

обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов

задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено наступне.

ОСОБА_7 та ОСОБА_4 знаходились у зареєстрованому шлюбі з 1992 року по 2009 рік. Від шлюбу мають дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно зі Свідоцтвом про право приватної власності від 24.11.1997 року ОСОБА_7 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2.

11.11.1998 року ОСОБА_7 на Товарній біржі "Імперіал" уклав договір купівлі-продажу №006/11, згідно з яким продав квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_5

11.11.1999 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі - продажу вказаної квартири на Товарній біржі "Імперіал". Рішенням місцевого суду Центрального району м. Миколаєва від 04.09.2002 року зазначена угода визнана дійсною.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер.

У встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулись ОСОБА_3, ОСОБА_2 - батьки, та ОСОБА_6 - дочка.

05.05.2015 року до нотаріальної контори звернулась ОСОБА_4 із заявою про те, що квартира АДРЕСА_2 придбана в період шлюбу, тому вона претендує на видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя.

Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про власність», положення якого поширювались на правовідносини, які виникли після 15 квітня 1991 р., наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Як уже зазначалося вище, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 24.11.1997 року набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», тобто до укладення шлюбу з ОСОБА_4, і ці обставини ніким не оспорюються.

Ч.3 ст. 15 Закону України «Про власність» було передбачено, що громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

11.11.1998 року ОСОБА_7 на Товарній біржі "Імперіал" уклав договір купівлі-продажу № 006/11, за яким продав квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_5

Ст. 49 Закону України «Про власність» було передбачено, що володіння майном

вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом…

За життя, тобто до настання смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року, сам ОСОБА_7 зазначену угоду не оспорював, питання щодо її недійсності не піднімав.

Більш того, звернувшись у серпні 2002 року до суду, ОСОБА_7, визнаючи правомірність набуття ОСОБА_5 права власності на зазначену квартиру, просив визнати дійсним послідуючий договір купівлі-продажу від 11.10.1999 року, за яким він придбав цю квартиру у ОСОБА_5

Місцевий суд Центрального району м. Миколаєва рішенням від 04.09.2002 року: 1) визнав дійсною угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладену 11 жовтня 1999 року на Товарній біржі "Імперіал" між ОСОБА_7 і ОСОБА_5, за якою ОСОБА_5 продав належну йому на підставі договору купівлі-продажу № 006/11 від 11.11.1998 року квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 42.2 кв.м., що складається з двох кімнат жилою площею 25 кв.м., за грошову суму 1700 грн., передав її у власність покупцю, а ОСОБА_7 купив квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 42.2 кв.м., що складається з двох кімнат жилою площею 25 кв.м., прийняв її у власність і передав продавцю визначену грошову суму у розмірі 1700 грн.; визнав за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_7 повторно набув право власності на спірну квартиру в період перебування у шлюбі з ОСОБА_4, і ця квартира в силу вимог ст. 22 КпШС, що діяв на той час, набула статусу спільної сумісної власності.

Саме з цих підстав вимоги позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в частині визнання договору недійсним не підлягають задоволенню.

Посилання суду першої інстанції при відмові в задоволенні позовних вимог в цій частині на те, що позивачі послалися на ЦК і СК України, які діють на теперішній час, а не на відповідні ЦК !963 р. та КпШС УРСР, які діяли на період укладення оспорюваної угоди, є безпідставним, оскільки саме суд повинен при вирішенні спору застосувати той закон, який діяв на час виникнення відповідних правовідносин, навіть якщо сторони взагалі не посилались на будь-які нормативні акти.

Не можна погодитись і з зазначеною судом підставою відмови у задоволенні цієї ж частини позовних вимог - ненаданням позивачами належних доказів на підтвердження заявлених вимог, припущенням позивачів щодо характеру укладеної угоди, оскільки, як уже зазначалося вище, їх син ОСОБА_7 за життя цю угоду не оспорював із зазначених позивачами підстав, і його згода з неї підтверджена чинним судовим рішенням.

Також безпідставним вважає колегія суддів посилання суду на те, що вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 006/11 від 11.11.1998 року квартиру АДРЕСА_2, є неналежним способом захисту, бо заявлені з метою визнання за ОСОБА_7 даної квартири його особистою власністю.

Так, діючим цивільним процесуальним законодавством передбачено, що суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позовних вимог; в силу вимог ст. 16 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання угоди недійсною; вимогу про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 р., було заявлено позивачами окремо.

Оскільки вимоги позивачів щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу № 006/11 від 11.11.1998 року квартири АДРЕСА_2, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не підлягають задоволенню з вищезазначених підстав, то як похідні не підлягають задоволенню і вимоги щодо визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_7

Як вбачається з копії спадкової справи № 64/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7, до кола спадкоємців після його смерті увійшли позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_6

Відповідачка ОСОБА_4, колишня дружина померлого ОСОБА_7, не є спадкоємицею після його смерті, звернулася до нотаріальної контори із заявою про те, що претендує на видачу свідоцтва про право власності на ? частку спірної квартири, яка є спільним майном подружжя.

За таких обставин вірним є висновок суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо виключення ОСОБА_4 з кола спадкоємців, що мають право на спадкування після смерті їх сина ОСОБА_7

Проте не можна погодитись з відмовою суду у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо визнання за ними права на спадкування за законом після смерті сина - ОСОБА_7 на 1/3 частку у спадщині - квартирі АДРЕСА_2, за кожним.

Встановивши, що спірна квартира у 1999 році набула статусу спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_4, а отже спадщина відкрилась на її ? частку, і позивачами були заявлені вимоги щодо розміру їх частки у спадщині, суд першої інстанції повинен був вирішити спір в цій частині з урахуванням фактичних обставин справи і наявних у ній доказів, і встановити, що кожен з позивачів має право як спадкоємець після смерті їх сина ОСОБА_7 на 1/6 частку спірної квартири.

Позивачами дочку померлого ОСОБА_7 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, тобто її процесуальний статус було визначено невірно, але з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що при визначенні розміру часток позивачів у спірній квартирі по 1/6 за кожним, її право теж як спадкоємиці 1 черги не порушується.

Посилання апелянта на порушення судом норм цивільного процесуального права щодо відмови у задоволенні клопотання про витребування доказів на обґрунтування заявлених вимог на увагу не заслуговує, бо ним не береться до уваги, як уже зазначалося вище, того, що ніхто не оспорює факт належності спірної квартири померлому ОСОБА_7 на праві приватної власності до 11.11.1998 року, але потім він продав її на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 11.11.1998 року на Товарній біржі «Імперіал», ОСОБА_5, сам як сторона даної угоди договір не оспорив, у 1999 році звернувся до суду, зазначив, що 11.10.1999 року уже він купив квартиру АДРЕСА_2 у ОСОБА_5, оформивши договір купівлі-продажу на Товарній біржі «Імперіал», просив визнати угоду дійсною, і судом позовні вимоги ОСОБА_7 було задоволено, рішення є чинним.

Діючим цивільним процесуальним законодавством не передбачено можливості спростування обставин, встановлених судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Таким чином, оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору № 006/11 купівлі -продажу нерухомого майна АДРЕСА_2, укладеного 11.11.1998 року на Товарній біржі «Імперіал» між ОСОБА_7 та ОСОБА_5; визнання зазначеної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 р.; з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог з інших підстав.

Підлягає скасуванню оскаржуване рішення і в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 права на спадкування за законом після смерті сина - ОСОБА_7 на 1/3 частку у спадщині - квартирі АДРЕСА_2, за кожним з ухваленням нового рішення про визнання за кожним з позивачів права як спадкоємцем після смерті їх сина ОСОБА_7 на 1/6 частку спірної квартири.

Що стосується вимоги щодо виключення ОСОБА_4 з кола спадкоємців, то, як уже зазначалося вище, відмова суду першої інстанції у її задоволенні є обґрунтованою.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права …

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 303,307, 309, 316 ЦПК України

колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 листопада 2015 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним та визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні зазначеної частини позовних вимог відмовити,

скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання за ними права на спадкування за законом і ухвалити в цій частині нове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити частково: визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право на спадкуванням за законом після смерті ОСОБА_7 - на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 за кожним;

в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, але протягом 20 днів може бути оскаржене

шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: