Номер провадження: 22-ц/785/4719/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Кравця Ю.І., Фальчука В.П.,

при секретарі: Лопотані В.І,.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 квітня 2016 року разом із включенням до апеляційної скарги запереченнями на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 09 серпня 2013 року про порушення провадження у цивільній справі (відкриття провадження у справі) по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_5 з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності, мотивуючи це тим, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 з 07 лютого 1959 року. 18.03.1992 року ОСОБА_2 з чоловіком придбали житловий будинок за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Мирне, вул. Гагаріна,13. Договір купівлі-продажу був оформлений на ОСОБА_6 28.12.2005 року ОСОБА_6 помер, після його смерті відкрилася спадщина у вигляді зазначеного вище будинку, який ОСОБА_2 фактично прийняла, оскільки й досі у ньому проживає, зареєстрована, веде господарство та сплачує усі повязані з його утриманням платежі. Оскільки ОСОБА_2 є літньою людиною, процедуру, повязану з оформленням документів довірила своєму сину ОСОБА_5, надала всі необхідні документи, для того щоб він оформив спадщину на ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Як пізніше зясувалося, ОСОБА_5 оформив свідоцтво про право на спадщину за законом на увесь будинок на своє імя та зареєстрував право власності у КП «МБТІ та РОН». Отже, зважаючи на викладене ОСОБА_2 вважає що свідоцтво про право на спадщину за законом видане незаконний спосіб та має бути визнане судом недійсним.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 09 серпня 2013 року провадження у справі відкрито.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 09 серпня 2013 року накладено арешт на 3/4 частини спірного домоволодіння.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 21 квітня 2016 року позов задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_5 05 липня 2006 року державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_8, яка складається з житлового будинку за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Мирне, вул. Гагаріна,13, в частині права ОСОБА_5 на 3/4 часток вказаного житлового будинку. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Мирне, вул. Гагаріна,13, як на річ, набуту під час шлюбу, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину будинку, розташованого за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Мирне, вул. Гагаріна,13, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6. В решті вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, та заперечуючи проти ухвали про порушення провадження у цивільній справі (відкриття провадження у справі) з підстав, які не пов`язані з недотриманням правил підсудності, представник ОСОБА_6 ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернувся до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 квітня 2016 року, ухвали від 09 серпня 2013 року про порушення провадження у цивільній справі (відкриття провадження у справі) скасувати та позов залишити без розгляду, арешт накладений ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 09.08.2013 року про забезпечення позову скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення та ухвали в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов, визнаючи частково недійсним свідоцтво про право на спадщину на 3/4 часток житлового будинку за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Мирне, вул. Гагаріна 13, визнаючи за позивачем право власності на 1/2 частину даного будинку як на річ, набуту під час шлюбу, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визнаючи за позивачем право власності на 1/4 частину даного будинку у порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка, відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок придбаний ОСОБА_6 у шлюбі з ОСОБА_2, яка на час смерті свого чоловіка ОСОБА_6 мешкала разом з ним, тому вважається такою, що прийняла спадщину (з урахуванням частки другого спадкоємця першої черги відповідача по справі). По свою відмову від спадщини в порядку, передбаченому ст.1273, позивачка не заявляла. Доказів того, що позивачці було відомо, (або могло бути відомо), про існування свідоцтва про право на спадщину на ім*я відповідача, що б могло слугувати підставою для застосування строку позовної давності не здобуто.

Такі висновки районного суду відповідають встановленим у справі обставинам.

Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджується, що: - згідно свідоцтва про шлюб І-ФП №098830, виданого 15.01.2014 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 одружилися 07.02.1959 року, після укладення шлюбу обом привласнені прізвища ОСОБА_6. Згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованого в погосподарчої книзі Мірненської сільської ОСОБА_8 під №5/4, 18.03.1992 року, тобто в період шлюбу з позивачкою, ОСОБА_6 придбав будинок, розташований за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Мирне, вул. Гагаріна,13. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім*ю України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, будинок, розташований за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Мирне, вул. Гагаріна, 13, з моменту укладення договору купівлі-продажу є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_2;

- відповідно до свідоцтва про смерть І-ЖД №029476, ОСОБА_6 помер 28.12.2005 року. Після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі, у вигляді спірного будинку. Судом за клопотанням сторін витребувана спадкова справа, яка була відкрита після смерті ОСОБА_6 Вказана спадкова справа не містить заяви позивачки про прийняття або відмову від прийняття спадщини, але містить заяву відповідача, датовану 4 липня 2006 року, якою він заявляє про прийняття спадщини після смерті батька, та свідчить про відсутність інших спадкоємців за законом. Крім цього, суду надана фотокопія листа державного нотаріуса ОСОБА_8 на ім*я представника позивачки ОСОБА_10, якою ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки є розбіжності в документах при написанні її по-батькові. Достовірність вказаного листа сторонами по справі не оскаржується;

- 05 липня 2006 року відповідачеві, як єдиному спадкоємцю, видане свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний будинок; - згідно з довідкою виконкому Мирненської сільської ОСОБА_8 №1101, ОСОБА_6 дійсно проживав та був зареєстрований про день смерті за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Мирне, вул. Гагаріна, 13. Позивачка, згідно довідки-виписки з домової книги про склад сім*ї та прописку та довідки Мирненської сільської ОСОБА_8 №125, постійно, з 1987 року, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто на час смерті ОСОБА_6 мешкала разом з ним, тому вважається такою, що прийняла спадщину (з урахуванням долі другого спадкоємця першої черги відповідача по справі). По свою відмову від спадщини в порядку, передбаченому ст.1273, позивачка не заявляла. Пояснення допитаних судом свідків, в частині наміру позивачки передати право на спадщину відповідачеві, не враховуються судом, оскільки для відмови від спадщини передбачена певна письмова форма. Показання свідків щодо одноособових витрат відповідача на поховання батька також не можуть слугувати підставою позбавлення позивачки права на спадщину.

Встановивши документально, що будинок був придбаний ОСОБА_6 під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 у 1992 році, суд правильно застосував до спірних правовідносин з урахуванням встановлених обставин, норму матеріального права ст. 22 КпШС України, який діяв на час придбання спірного будинку.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні норми містяться в ст. 60 СК України.

Вірно застосувавши норми ст. 22 КпШС України, суд прийшов до правильного висновку, що спірний будинок, придбаний ОСОБА_6 у 1992 році є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Також судом на підставі досліджених доказів вірно встановлено, що ОСОБА_2 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 проживала з ним разом однією сім`єю до смерті ОСОБА_6, який помер 28.12.2005 року.

ОСОБА_5 не заперечувалося, що ОСОБА_2 є його матір`ю і що вона дійсно перебувала у шлюбі з його батьком ОСОБА_6 до смерті останнього і проживала разом з ним на час смерті.

Враховуючи встановлені обставини, ОСОБА_2 є власницею 1/2 частини спірного будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя.

Реєстрація спірного будинку на одного з подружжя не позбавляє іншого з подружжя права власності, яке в даному випадку виникло в силу Закону, зокрема ст. 22 КпШС України.

Проте свідоцтво про право на спадщину видане ОСОБА_6 на весь спірний будинок без врахування, що після смерті ОСОБА_6, спадщина відкрилася не на весь спірний будинок, а лише на 1/2 частину, яка належала померлому.

Крім того, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 будучи дружиною ОСОБА_6 проживала разом з останнім на час його смерті та протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не заявила про відмову від прийняття спадщини, таким чином в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається спадкоємицею, що прийняла спадщину.

В розумінні ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

В засіданні судової колегії встановлено і представником відповідача не спростовано, що ОСОБА_2 весь час проживала і досі проживає у спірному будинку, тобто здійснювала такі правомочності власника, як право користування та право володіння, але у зв`язку з не оформленням свідоцтва про право на спадщину , не отримала лише право розпорядження майном.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Тобто, в будь-якому випадку право ОСОБА_2 на частину спадкового майна виникло в силу ст. 1268 ЦК України з часу відкриття спадщини, яку вона, прийняла.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

При таких обставинах заявлені ОСОБА_2 вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на 3/4 часток житлового будинку за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Мирне, вул. Гагаріна 13, визнаючи за позивачем право власності на 1/2 частину даного будинку як на річ, набуту під час шлюбу, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визнаючи за позивачем право власності на 1/4 частину даного будинку у порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка, є обґрунтованими і такими, що засновані на законодавстві.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності посинається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Така заява відповідачем подана до суду першої інстанції.

Відмовляючи у застосуванні позовної давності, районний суд, виходяв з встановлених у справі обставин, врахувавши при цьому пояснення відповідача, який стверджував про обізнаність ОСОБА_2 з порушенням її прав спадкоємця, бо нотаріус не видав їй свідоцтво про право на спадщину з огляду на те, що у свідоцтві про шлюб та у паспорті позивача є розбіжності у по-батькові, що також підтвердили свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12, дійшов до правильного, розумного та справедливого висновку, що обставини, на які посилається відповідач свідчать про обізнаність позивачки про складнощі з оформленням спадщини на неї, а не про її обізнаність про прийняття спадщини в повному обсязі відповідачем (що і є предметом оскарження в позові). При цьому суд врахував, що в заяві про прийняття спадщини, яка надана на ім*я державного нотаріуса ОСОБА_5, останнім засвідчено про відсутність інших спадкоємців за законом, що позбавляло нотаріуса можливості інформувати позивачку про рух спадкової справи, у тому числі про отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину, як єдиного спадкоємця на все майно, в тому числі й те, що в розумінні законодавства не відноситься до спадщини, тобто не входить та не мое входити до спадкової маси після смерті ОСОБА_6

При таких обставинах суд взяв до уваги пояснення ОСОБА_2, яка пояснила, що дізналася про те, що весь будинок оформлений на ОСОБА_6, в липні 2013 року.

Судова колегія виходячи з наведеного, вважає висновки районного суду справедливими та правильними, оскільки суд підійшов до оцінки встановлених обставин справи в їх сукупності, виважено та розумно, без формалізованого підходу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив правила диспозитивності і застосував норму права, на яку при подачі позову, позивач в обгрунтування заявлених вимог не посилалася, а саме ст. 22 КпШС України, відповідну частину ст. 1268, 1296,1031 ЦК України, є неспроможними, оскільки згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому, правильно застосувавши норму матеріального права до правовідносин, які склалися між сторонами з урахуванням обставин, якими позивач обґрунтувала позовні вимоги, суд не допустив прорушення правил диспозитивності. Наведення у рішенні інших статей ЦК України 1218, 1261, 1267, 1273 ЦК України само по собі не свідчить, що висновки суду засновані саме на цих нормах, та їх наведення у рішенні правильність набутих висновків суду не спростовує.

Доводи апеляційної скарги про відсутність звернення позивача до нотаріуса з заявою про оформлення права на спадщину, яка має передувати зверненню до суду, не можуть бути взятими до уваги, оскільки звернутися за свідоцтвом про право на спадщину законодавством не визначено правових наслідків недотримання спадкоємцем обов`язку звернутися за свідоцтвом про право на спадщину та не встановлено кінцевого строку протягом якого це необхідно зробити. На час звернення ОСОБА_2 до суду, право на спадщину нотаріусом вже було видано на весь спірний будинок відповідачу, як єдиному спадкоємцю, про що він вказав у заяві про прийняття спадщини.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом пропуску позивачем строку позовної давності не можуть бути взятими до уваги, оскільки обізнаність позивача про сам факт відкриття спадщини не свідчить про обізнаність позивача про порушення відповідачем її прав та отримання свідоцтва про право на спадщину на належне їй майно, як таке, що належить їй на праві спільної сумісної власності внаслідок набуття під чс шлюбу, так і належної їй частки у спадщині, яку позивач прийняла за фактом проживання зі спадкодавцем на час його смерті. Наведені в апеляційній скарзі доводи є спробою переоцінити обставини, які належним чином встановлені та оцінені районним судом.

Доводи апеляційної скарги, що позивач при зверненні не у повному обсязі сплатила судовий збір самі по собі не можуть бути для суду апеляційної інстанції підставою для скасування рішення суду першої інстанції. До того ж цьому питанню була надана відповідна оцінка апеляційним судом Одеської області в ухвалі від 10.06.2014 року (т.1 а. с. 120-121).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не з`ясував чому позивач не ставить питання в судовому порядку про визнання права власності на все спадкове майно (автомобіль ГАЗ-24) та не врахував правовий статус земельної ділянки, яка виділялася відповідачеві, не можуть бути взятими до уваги, оскільки в розумінні ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Право власності на земельну ділянку відповідач отримав вже як одноособовий власник спірного будинку, право частку в якому має позивач, яка обрала передбачений законом спосіб захисту своїх прав звернувшись з відповідним позовом до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд застосувавши норми сімейного права при задоволенні вимог позивача про визнання права власності на частину спірного будинку, як на річ набуту в шлюбі з померлим ОСОБА_6 та вважаючи позивача спадкоємцем 1-ї черги, що прийняла спадщину, не прийняв при цьому до уваги, що по-батькові позивача зазначене у свідоцтві про шлюб не відповідає по-батькові позивача, що зазначене у її паспорті, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки ані в суді першої ані в суді апеляційної інстанції відповідачем в особі свого представника не ставилося під сумнів, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_5 та дружиною спадкодавця ОСОБА_6 з яким вона проживала на час смерті останнього. Тому сама по собі наявність помилки у свідоцтві про шлюб не спростовує законність набуття позивачем права власності на 1/2 частину будинку, що придбаний в шлюбі та на 1/4 частину цього ж будинку, як на частку після смерті чоловіка, з яким вона проживала на час відкриття спадщини.

Доводи про вчинення суддею, що головував при розгляді справи в районному суді корупційного правопорушення пов`язаного з відкриттям провадження у справі без стягнення суми судового збору у розмірі, що підлягав сплаті позивачем, не можуть бути взяти до уваги, оскільки по суті є припущенням і не підтверджені належними доказами, зокрема постановою суду про притягнення судді до відповідальності за вчинення корупційного правопорушення, пов`язаного з протиправним прийняттям даного позову в інтересах позивача всупереч закону.

Судова колегія вважає, що викладене в апеляційній скарзі питання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 09.08.2013 року, не підлдягає задоволенню, оскільки відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та заперечення на ухвалу про порушення цивільної справи (відкриття провадження у справі). Між тим, ініціатор вжиття заходів забезпечення позову позивач ОСОБА_2 питань про їх скасування перед апеляційним судом не порушувала та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та вжиття дій, що з даною скаргою ОСОБА_5 пов`язані, зокрема, про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи порушень матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи та є підставою для обов`язкового скасування або зміни рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_3 ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 квітня 2016 року та ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 09 серпня 2013 року про порушення провадження у цивільній справі (відкриття провадження у справі) залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Ю.І. Кравець

ОСОБА_13