МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ____________
Пр. №2/521/1299/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.

при секретарі - Зубковій Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_7, Малиновський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення,

встановив:

У листопаді 2015р. ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду із уточненим та доповненим в подальшому позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_7, Малиновський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (далі Малиновський РВ ГУДМС в Одеській області), посилаючись на те, що їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 січня 1998р. та нотаріально посвідченого договору дарування від 15 вересня 2015р. належить квартира АДРЕСА_1. Позивачі зазначали, що 23 грудня 2011р. у зазначеній квартирі, зі згоди попереднього власника ОСОБА_7, був зареєстрований ОСОБА_8, та з 14 листопада 2012р. були зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_6 Позивачі стверджували, що у звязку із проживанням відповідачів у квартирі, яка належить їм на праві власності, вони позбавлені можливості користуватись своїм майном та проживати із своїми членами сім`ї. Вказали, що відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з 10 березня 2014року в зазначеній квартирі не проживають та не є членами їх сім`ї. Оскільки добровільно виселитись та знятися з реєстраційного обліку відповідачі не бажають, позивачі просили суд усунути їм перешкоди у користуванні квартирою, шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 та визнання ОСОБА_8 таким, що втратив право на користування вказаною вище квартирою.

Ухвалою суду від 07 квітня 2016р. позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_7, Малиновський РВ ГУДМС в Одеській області про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення були виділені в окреме провадження (а.с.113).

Представник позивачів, діюча на підставі довіреностей від 16 лютого 2016 року та від 17 травня 2016року в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд її задовольнити у повному обсязі (а.с.139-140).

Представник відповідачів, діюча на підставі ордеру від 15 лютого 2016 року та договору від 08 лютого 2016 року у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та просила суд відмовити в їх задоволенні, надала письмові заперечення, в обґрунтування яких зазначала, що оскільки квартира АДРЕСА_1. належить позивачам, як співвласникам з 1998 року, то відповідачі набули право користування нею за їх згодою, тому позивачі на теперішній час не можуть в односторонньому порядку змінити своє волевиявлення, та виселити відповідачів з даної квартири (а.с.63-64).

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та просила суд відмовити в їх задоволенні.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_7, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив суд їх задовольнити.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Малиновського РВ ГУДМС в Одеській області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив (а.с.154).

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін та пояснення свідків, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 32 Цивільного кодексу України та главою другою та шостою Житлового кодексу України.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 26 січня 1998 року квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_7, його дружині ОСОБА_9, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках (а.с.7).

Після смерті дружини ОСОБА_7 успадкував належну їй 1/4 частину спірної квартири, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 жовтня 2009 року (а.с.152).

Встановлено, що 15 вересня 2015року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого останній подарував належну йому 1/2 частину вказаної вище квартири ОСОБА_2М.(а.с.5-6).

Отже, станом на теперішній час позивачу ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 січня 1998 року 1/4 частина квартири АДРЕСА_3, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «ОМБТІ та РОН» від 21 лютого 2011року (а.с. 11).

Інша частина зазначеної квартири, а саме 3/4 її частини належить на праві спільної часткової власності на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15 вересня 2015р. та свідоцтва про право власності на житло від 26 січня 1998 року позивачці ОСОБА_2, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 вересня 2015р. (а.с. 9-10,11).

Таким чином, єдиними власниками квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Судом встановлено, що 14 листопада 2012 року за згодою позивачів, а також, колишнього співвласника ОСОБА_7, у вищевказаній квартирі були зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які стали проживати в зазначеній квартирі і набули право користування вказаним жилим приміщенням.

Надання згоди позивачами на проживання та реєстрацію вищевказаних осіб підтверджується заявами останніх про реєстрацію місця проживання, із особистими підписами позивачів та довідкою про склад сімї та реєстрацію №1064 від 16.11.2015р. (а.с.23,68-73).

Таким чином, судом встановлено, що сторони є родичами. Право відповідачів на користування квартирою №21 по вул. Академіка Філатова,49 в м. Одесі виникло за згодою ні тільки колишнього співвласника ОСОБА_7, але і рідної сестри відповідача - ОСОБА_2 та рідного племінника ОСОБА_3

При вирішенні справи, суд також враховує той факт, що отримане відповідачами право на реєстрацію та проживання у спірній квартирі на підставі особистого свідомого волевиявлення її співвласників, не оспорювалося останніми у встановленому законом порядку.

Посилання позивачів на той факт, що після укладення договору дарування від 15 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, припинилося не тільки право власності останнього на частину зазначеної квартири, але і право користування нею відповідачами, спростовуються матеріалами справи.

Отже, відповідно до правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності позивачів на квартиру АДРЕСА_1 позивачі з 1998 року є первісними співвласниками зазначеної квартири, їх право власності на неї ніколи не припинялося і не переходило до інших осіб.

Укладання договору дарування від 15 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, призвело тільки до зміни складу співвласників та збільшення частки ОСОБА_2 у праві власності на квартиру.

Таким чином, правовий статус позивачів за своєю правовою суттю не змінився - вони були і залишаються власниками квартири АДРЕСА_1 , які у свій час надали відповідачу право на користування житловою площею у зазначеній квартирі.

Крім того, діючим законодавством України не передбачені підстави визнання будь-якої особи втратившею право на користування житловим приміщенням, шляхом її виселення внаслідок односторонньої зміни волевиявлення його власником.

Відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин із власником квартири також не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Окрім зазначеного, суд звертає увагу позивачів на той факт, що право відповідачів, як членів сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405,406 ЦК.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При цьому передбачені ст.ст. 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сімї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1,2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності може мати місце. У цьому випадку обмеження права власника передбачені статтями 156, 157 ЖК України.

У судовому засіданні із пояснень відповідачів, представника відповідачів, третьої особи ОСОБА_10 встановлено, що вони постійно проживають у квартирі №21, вул. Філатова, 49, в м. Одесі.

Крім того, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_11, ОСОБА_1, ОСОБА_12 також пояснили суду, що між членами даної сім`ї завжди існували дружні сімейні стосунки, всі сімейні свята вони святкували разом із дідом ОСОБА_7, проте останнім часом стосунки погіршились, почались чвари, але відповідачі постійно проживають в спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_11, який є чоловіком ОСОБА_2 пояснив суду, що позивачі у справі дозволили відповідачам тимчасово зареєструватись у спірній квартирі, проте останні проживають і на цей час, виживають дідуся з квартири. Зі слів жінки, позивачки у справі, йому відомо, що ОСОБА_2 спілкувалась з ОСОБА_7, прала його речі.

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що її сестра ОСОБА_5 купила квартиру, яку була вимушена продати, у звязку з чим, за згодою батька ОСОБА_7, та ОСОБА_2 стала проживати разом із сімєю в спірній квартирі. Також пояснила, що ОСОБА_5 в усьому допомагала ОСОБА_7, доглядала за ним. Зазначала, що в цій сім`ї були дуже гарні стосунки.

Свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що зі слів ОСОБА_5, з якою вона знайома їй стало відомо, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 не заперечували проти вселення та реєстрації відповідачів у квартиру, весілля відповідачки ОСОБА_6 родина святкувала разом, за одним столом, проте останнім часом відносини у сім`ї дуже погіршились.

Відповідно до ст.157 ЖК України членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Отже, право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього кодексу.

Згідно ч. 1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

З розяснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України» вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній кварти рі або будинку, слід виходити з того, що при триваючий антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Проте у судовому засіданні не встановлено жодної із встановлених зазначеною статтею підстав для виселення відповідачів.

Отже, суд вважає, що позивачами не надано доказів того, що відповідачі систематично порушують правила співжиття з ними та робить неможливим для них спільне проживання в одній квартирі.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судовий збір у справі, який складає 487, 20 грн.а також 257,61 грн., сплачені за заяву про забезпечення позову, що разом складає 744,81 грн. сплачено позивачами при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 317, 319, 383, 387, 391,405 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213, 215, 218ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_7, Малиновський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення .

Суддя: О.М.Сегеда