Номер провадження: 22-ц/785/2685/16
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування квартирою та поділ особового рахунку,

встановила:

27 листопада 2015 року представник позивача ОСОБА_5 звернулась з позовом до суду до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою та поділ особового рахунку.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що 1/2 частина спірної квартири АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу, 1/4 частина вказаної квартири - відповідачу ОСОБА_4, 1/4 частина - неповнолітній ОСОБА_6- племінниці позивача.

Спірна квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 40,0 кв.м. у тому числі: 1-а кімната - площею 16,5 кв.м., 2-а кімната - площею 12,7 кв.м., 3-я кімната - площею 10,8 кв.м., кухні площею 8,2 кв.м., ванної кімнати площею 3,4 кв.м., вбиральні площею 1,3 кв.м., коридору площею 13,5 кв.м., лоджії- площею 2,4 кв.м., загальною площею 68,8 кв.м.

Позивач зазначив, що на час звернення до суду з позовом в даній квартирі мешкає він, його син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, його сестра - відповідач ОСОБА_4, її діти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Спільне проживання без встановлення порядку користування квартирою та розподілу особових рахунків в квартирі є неможливим, оскільки між сторонами є спір стосовно питання користування та розпорядженням майном.

Відповідно до розмірів вищезазначеної квартири позивач просить виділити у своє користування житлову кімнату площею 16,5 кв.м., ОСОБА_4 та ОСОБА_6 - житлову кімнату площею 12,7 кв.м., житлову кімнату площею 10,8 кв.м.

Допоміжні приміщення: кухню площею 8,2 кв.м., ванну кімнату площею 3,4 кв.м., вбиральню площею 1,3 кв.м., коридор площею13,5 кв.м., лоджію площею 2,4 кв.м., слід залишити у спільному користуванні.

Представник відповідача заперечувала проти позову, просила суд відмовити в задоволенні позову, надала суду довідку про склад сім'ї, де вказано, що разом з відповідачкою проживає ще троє дітей, зазначає, що жодних перешкод у користуванні квартирою з боку відповідача вчинено не було, позивач не звертався до відповідача із пропозицією домовитись про користування квартирою.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи була залучена Служба у справах дітей Одеської міської ради, представник якої просив постановити рішення по справі з урахуванням інтересів дітей.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного рішення та ухвалення нового - про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що кімната, яку просить виділити у користування позивач для свого проживання та проживання неповнолітнього ОСОБА_7, має житлову площу 16,5 кв.м., що менше, ніж припадає на його частку. Крім того, відповідачці ОСОБА_4 з її трьома неповнолітніми дітьми не може бути виділено в користування кімнати загальною площею 23,5 кв. м., так як при цьому кожному із користувачів буде припадати менше 6 кв. м., що заборонено діючим житловим законодавством України.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції не було враховано, що право користування майном визначається тільки між співвласниками, якими в даному випадку є позивач ОСОБА_3, його сестра - відповідач ОСОБА_4 та її неповнолітня донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. При цьому, ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності 1/2 частина спірної квартири, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 - по 1/4 частині.

У відповідності до ч.3 ст.319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Оскільки в даному випадку співвласники спірної квартири не домовились про порядок користування нею, позивач позбавлений можливості користуватись своєю 1/2 частиною у праві спільної часткової власності, він був змушений звернутись до суду з позовом.

Доводи відповідача ОСОБА_4 про те, що вона не чинить перешкод позивачу у здійсненні ним свого права часткової власності і що вони можуть вирішити питання мирним шляхом, є безпідставними і спростовуються наявними у справі доказами.

Так, як зазначила в суді першої та апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4, вона погоджується надати в користування позивачу ОСОБА_3 кімнату площею 12,7 кв.м., оскільки в кімнаті площею 10,8 кв.м. проживає її донька ОСОБА_6, а в кімнаті площею 16,5 кв.м. - вона та її двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Таким чином, відповідач ОСОБА_4 погоджується надати в користування позивачу ОСОБА_3 кімнату площею 12,7 кв.м., що складає 31,75 % від житлової площі всієї квартири, яка становить 40 кв.м., що значно є меншою частиною його права у спільній частковій власності, яка становить 50%.

При цьому відповідач ОСОБА_4 зазначила, що вона заперечує проти надання в користування позивачу ОСОБА_3 житлову кімнату площею 16,5 кв.м., так як вона в ній встановила кондиціонер і в ній разом з позивачкою проживають її неповнолітні діти.

Тобто, зазначені обставини свідчать про те, що між сторонами дійсно існує спір щодо встановлення порядку користування спільною частковою власністю між співвласниками, оскільки в іншому випадку позивач ОСОБА_3 позбавлений можливості користуватися своєю часткою у спільній частковій власності.

Із цих підстав колегія суддів зазначає, що оскільки у відповідності до ст. 358 ЦК України право користування майном визначається тільки між співвласниками, в даному випадку суд мав вирішити питання щодо встановлення порядку користування спірною квартирою між її співвласниками, не враховуючи осіб, які користуються цією квартирою та не мають права власності на її частку.

Тобто права сина позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7, та доньок відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_8 і ОСОБА_10 при встановленні порядку користування власністю між співвласниками не можуть враховуватись.

Так, вирішуючи спір, суд першої інстанції вказав, що кімната, яку просить виділити у користування позивач для свого проживання та проживання неповнолітнього ОСОБА_7, має житлову площу 16,5 кв.м., що менше, ніж припадає на його частку.

Однак, судом не було враховано, що ідеальна частка позивача у праві власності складає 20 кв.м. житлової площі у спірній квартирі.

Оскільки позивач просить виділити йому у користування кімнату площею 16,5 кв.м., що на 3,5 кв. м. менше його ідеальної частки, то суд мав врахувати права позивача та виділити йому в користування вказану кімнату, залишивши в загальному користуванні інші нежитлові приміщення.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд України у цивільній справі № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року, який вказав наступне.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первісне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидно, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. У той же час, при виникненні конфліктної ситуації, що унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на загальне майно, яке є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при розділі спільного майна в натурі у разі припинення його загального правового режиму, а також може застосовуватися згідно з частиною третьою статті 358 ЦК при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном у натурі відповідно до розмірів належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого його режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору у натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних частин ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не зачіпає їх прав як власників.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про необхідність встановлення порядку користування житловими приміщеннями у спірній квартирі, виділивши позивачу ОСОБА_3 в користування житлову кімнату площею 16,5 кв.м., так як виділення йому частки згідно його ідеальної долі 20 кв.м. є неможливим, а незначене відступлення від ідеальних часток в даному випадку є можливим.

При цьому колегія суддів враховує, що про встановлення порядку користування власністю між співвласниками, з незначним відступленням від своєї ідеальної частки просить сам співвласник ОСОБА_3 Іншим співвласникам ОСОБА_4 і ОСОБА_6 виділяється в користування житлові кімнати, площею 12,7 кв.м. і 10,8 кв.м. Інші приміщення у спірній квартирі належить залишити у загальному користуванні.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що розмір часток у праві спільної частково власності між співвласниками не змінюється.

Що стосується посилання суду на п. 53 «Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов, та надання ним житлових приміщень в Українській PCP», згідно якого житлове приміщення надається громадянам в межах 13,65 кв.м. житлової площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян житловою площею в даному населеному пункті, то зазначені обставини правового значення не мають, оскільки в даному випадку вирішується питання про встановлення порядку користування житловою квартирою між її співвласниками, а не щодо розподілу квартири, або зміну її часток між співвласниками.

З цих підстав також є необгрунтованим посилання суду на Постанову виконкому Одеської обласної ради народних депутатів та президії обласної ради федерації профспілок від 17.09.1991р. №374, згідно якої розмір середньої забезпеченості громадян житловою площею в населених пунктах області складає 8,5 кв.м.

Що стосується рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 щодо розділу особового рахунку у спірній квартирі, то колегія суддів погоджується з ним, виходячи з наступного.

Так, матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_3 до житлово-експлуатаційної організації, яка займається обслуговуванням житлового будинку, в якому знаходиться спірна квартира із заявою про розділ особового рахунку між співвласниками квартири, а також відмови вказаної організації у цьому.

Враховуючи зазначені обставини, а також те, що питання щодо розділу особового рахунку у спірній квартирі можливо вирішити у позасудовому порядку, звернення до суду із вказаною позовною вимогою на думку колегії суддів є передчасним.

Крім того, враховуючи, що питання стосовно розділу особового рахунку може вплинути на права та обов'язки відповідної житлово-експлуатаційної організації, то вирішення вказаного питання на даний момент є неможливим, оскільки зазначена організація не залучена до участі у справі, матеріали якої між тим, не мають її висновку щодо розділу особового рахунку у спірній квартирі.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги в частині вирішення питання щодо встановлення порядку користування спірною квартирою між її співвласниками.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового, яким позовні вимоги ОСОБА_3 про встановлення порядку користування спірною квартирою задовольнити.

В іншій частині рішення суду є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим воно підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду Одеської області від 04 лютого 2016 року, в частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалити нове рішення, яким встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, житловою площею 40,0 кв.м., загальною площею 68,8 кв.м, наступним чином:

ОСОБА_3 виділити у користування житлову кімнату площею 16,5 кв.м.

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виділити у користування житлову кімнату площею 12,7 кв.м. та житлову кімнату площею 10,8 кв.м.

Залишити в спільному користуванні ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 кухню - площею 8,2 кв.м., ванну кімнату - площею 3,4 кв.м., вбиральню - площею 1,3 кв.м., коридор - площею 13,5 кв.м., лоджію - площею 2,4 кв.м.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко