Справа №484/4244/15-ц 08.06.2016 08.06.2016 08.06.2016
Справа №484/4244/15-ц
Провадження № 22ц-/784/1395/15 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 червня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Буренкової К.О., Бондаренко Т.З.,

із секретарем судового засідання - Тищенко Л.С.,

за участю: позивача ОСОБА_3 його представника ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк»

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») про стягнення коштів за договором депозиту,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів за договором депозиту.

Позивач зазначав, що 27 лютого 2014 року з ПАТ КБ «Приватбанк» уклав договір депозитного вкладу «вклад Стандарт» в одному із відділень Банку в м. Ялта АР Крим за умовами якого вніс на депозитний рахунок 90000 грн. на 6 місяців до 27 серпня 2014 року включно, з процентною ставкою 19% річних .

У звязку з анексією АР Крим у 2014 році він переїхав проживати на материкову частину України та в даний час зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України. В липні 2014 року він звернувся до відповідача з попередженням про намір забрати кошти. Після закінчення договору на неодноразові звернення з вимогою про повернення вкладу йому було відмовлено з тієї підстави, що Банк припинив свою діяльність в Криму.

Посилаючись на викладене та незаконність відмови у видачі депозитного вкладу, позивач просив суд стягнути з відповідача 90 000 грн. банківського вкладу.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 березня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 90 000 грн. за договором № SAMDNWFD100 від 27 лютого 2014 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участі у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Відповідно до ч.1 ст. 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За положеннями статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до ч.1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» в особі філії «Кримського регіонального управління» 27 лютого 2014 року було укладено договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD100 на строк до 27 серпня 2014 року зі сплатою 19% річних. За умовами вказаного договору відповідач прийняв від вкладника кошти на вкладний (депозитний) рахунок № 23659 в сумі 90 000 грн.

Вказані обставини підтверджуються оригіналами Договору та квитанції, наданими позивачем (а.с.111, 112).

З липня 2014 року ОСОБА_3 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 та з 2 вересня 2014 року там зареєстрований (а.с.9-10).

У вересні 2014 року позивач звернувся із заявою про повернення вкладу, проте листом від 1 жовтня 2014 року відповідачем було відмовлено без будь-який пояснень (а.с.12)

Крім того, на звернення ОСОБА_3 зі скаргою до Національного Банку України, останнім було надано відповідь з посиланням на те, що кошти вносились у відділенні банку на території АР Крим, яка на даний час окупована, з роз'ясненням про можливість вирішення питання в судовому порядку (а.с.13).

На теперішній час грошові кошти відповідачем ОСОБА_3 не повернуто.

За положеннями статтею 525,526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За положеннями статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши про це докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

На підтвердження своїх вимог позивачем суду надані всі наявні у нього документи, які підтверджують укладення з відповідачем договору банківського вкладу.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для покладення обов'язку на відповідача повернути гроші за банківським вкладом та обґрунтовано задовольнив позов в цій частині.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу суд не звернув уваги на наступне.

Відповідно до положень ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

За положеннями статті 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення , суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

В роз'ясненнях, що містяться в пунктах 47,48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року з подальшими змінами та доповненнями, передбачено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як на підставу задоволення вимог про стягнення витрат на правову допомогу, позивач посилається на копії нотаріально посвідченої довіреності та квитанції від травня 2015 року про сплату юридичної допомоги у розмірі 2000 грн. (а.с.14).

Між тим, в наданій копії квитанції відсутня печатка, а також в матеріалах справи відсутній розрахунок витрат на правову допомогу, що є підставою для відмови у задоволені стягнення цих витрат.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.п.1,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн. скасувати.

Посилання на те, що депозитний договір було укладено на території АР Крим, яку на даний час анексовано Російською Федерацією на увагу не заслуговують.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Згідно із ст. 47 цього Закону банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Тобто надання послуг з відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Отже, саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов'язаннями, взятими на себе укладеним договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Таким чином, оскільки стороною укладених договорів про відкриття банківських рахунків є відповідач, тобто ПАТ КБ «ПриватБанк», то згідно з чинним законодавством, яке регулює цей вид правовідносин, зобов'язання за дійсними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків по укладеним і дійсним договорам.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до заперечень на позовну заяву, яким суд відповідно до ст. 212 ЦПК України дав належну оцінку, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду, ухваленого відповідно до закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 березня 2016 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн. скасувати.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: