Дата документу 17.03.2016 Справа № 334/5898/15-ц
Провадження № 2/334/200/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого -судді Нікітенко Н.П., при секретарі Вєтлугіній Г.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні кімнатою та виселення

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення його з квартири з кімнати 11,05 кв.м квартири АДРЕСА_1, в якому зазначив, що 15 квітня 2014 року помер ОСОБА_3, якому на праві власності належала кімната, розміром 11,50 кв.м. у квартирі АДРЕСА_2, що складає 19/50 частин комунальної квартири. Право власності на кімнату посвідчено свідоцтвом № 2434 від 29.08. 1994 р. на право власності на імя ОСОБА_3.

При житті - 28.11.2012 року , ОСОБА_3 залишив заповіт № 2605, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, у відповідності до якого, спірна кімната переходить за заповітом йому , ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7. Проте, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовились від своїх спадкових часток на користь позивача.

23 червня 2015 року позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину, яке було посвідчене приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб»юк Ю.А., згідно якого, позивачу у власність перейшла кімната № 5, площею 11,50 кв.м., що становить 19/50 частин комунальної квартири АДРЕСА_3.

Відповідач ОСОБА_2, який являється сином померлого спадкодавця ОСОБА_3, у судовому порядку оскаржував вищезазначений заповіт.

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 20.05. 2015 року ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним. Проте, незважаючи на ухвалене рішення, відповідач самоуправно вселився у кімнату, зламавши двері та помінявши усі замки. В усній бесіді відповідач заявив, що він буде проживати у спірній кімнаті, оскільки він є сином померлого та має право як спадкоємець проживати в цій кімнаті.

Таким чином, з протиправних дій відповідача, позивач, як власник кімнати, позбавлений права користуватися спірною кімнатою, а тому він змушений був звернутися до суду.

В ході судового розгляду, позивач уточнив та доповнив свій позов, в якому просив суд виселити відповідача ОСОБА_2 з кімнати № 5, площею 11,50 кв.м., комунальної квартири АДРЕСА_3. Зобовязати ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні кімнатою № 5, площею 11,50 кв.м., комунальної квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_8 та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати в розмірі 730 грн. 20 коп.. та 450 грн. за надання правової допомоги згідно наданих суду квитанцій.

У судовому засіданні позивач, наполягаючи на вимогах, зазначених в уточненій позовній заяві, просив суд задовольнити його вимоги у повному обсязі, з підстав, викладених ньому. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач надав суду письмові докази, які свідчать про протиправну поведінку відповідача щодо незаконного вселення у спірну кімнату.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд відмовити позивачу у позові, оскільки він є спадкоємцем першої черги після смерті батька ОСОБА_3, тому вважає, що він набув право на спірну кімнату у порядку спадкування за законом.

Надати суду будь - які докази існування його права на користування спірною кімнатою, відповідач не зміг.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані у судовому засіданні письмові докази, суд вважає позовні вимоги щодо виселення ОСОБА_3М та стягнення коштів на сплату судового збору такими, що підлягають задоволенню, в частині стягнення судових витрат за надання юридичної допомоги не доведеними , виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону, слід розуміти, що при тому існувало порушення цього права.

Позивач у судовому засіданні доводив суду, що саме діями відповідача були порушенні його права та інтереси.

По встановленим ЦПК України нормам (ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України.

Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності

Аналогічні приписи містяться у ст.. 319 ЦК України, згідно якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частина 1 статті 1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право мирного володіння своїм майном та можливості втручання держави у право власності у контексті практики застосування цієї норми Європейським судом з прав людини мають забезпечуватись справедливим балансом між цим правом, як фундаментальним правом людини, та втручанням. При цьому, таке втручання, на думку суду, допустиме лише з легітимною метою в суспільних інтересах (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» від 28.07.1999).

Аналіз наведених норм діючого законодавства дає суду підстави вважати, що позивач набув права власності на кімнату № 5, площею 11,50 кв.м., що становить 19/50 частин комунальної квартири АДРЕСА_3.

Під час розгляду даної справи було доведено, що померлий ОСОБА_3 залишив заповіт від 28.11.2012 року за № 2605, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, у відповідності до якого спірна кімната переходить за заповітом позивачу ОСОБА_9 , а також ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7. Проте, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовились від своїх спадкових часток на користь позивача.

23 червня 2015 року позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину, яке було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб»юк Ю.А., згідно якого позивачу у власність перейшла кімната № 5, площею 11,50 кв.м., що становить 19/50 частин комунальної квартири АДРЕСА_3.

Відповідач ОСОБА_2, який являється сином померлого спадкодавця ОСОБА_3, у судовому порядку оскаржував вищезазначений заповіт.

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 20.05.2015 року, ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним. Проте, незважаючи на ухвалене рішення, відповідач самоуправно вселився у належну позивачу кімнату, зламавши двері та помінявши усі замки.

Таким чином, судом установлено, що позивач позбавлений можливості реалізувати своє право власності, т.я. відповідач чинить перешкоди йому у здійсненні свого права.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини.

Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності, тому суд вважає, що позивачем обрано спосіб захисту порушеного права, який передбачено законом і відповідає змісту порушеного права.

У відповідності до норм Житлового Кодексу України, а саме: ч. 2. ст.7 ЖК України власник житла має право на володіння, користування і розпоряджання житлом. Частиною 3 ст. 7 ЖК України передбачено, що власник житла має право розпоряджатися ним на свій розсуд, зокрема продавати, обмінювати, відчужувати іншим шляхом належне йому житло, передавати в найм, укладати інші договори, не заборонені законодавством. Користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК України.

Так, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст.150 ЖК України). Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР (ст.155 ЖК України).

Матеріалами справи, а також поясненнями відповідача не доведено, що відповідач має право на користування спірною кімнатою. Доказів на підтвердження наявності згоди позивача на вселення відповідача в належну йому кімнату, родинних чи сімейних відносин між позивачем та відповідачем суду також не надано. Водночас не добуто жодного доказу набуття відповідачем права власності на майно. Згоди позивача на проживання відповідача у приміщенні комунальної квартири АДРЕСА_3 матеріали справи не містять.

Слід також зазначити, що відповідач ніколи не проживав та не був зареєстрований в спірній кімнаті, а мешкав та зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

За таких обставин, матеріали справи свідчать, що відповідач без належних правових підстав, самоправно, зайняв жиле приміщення позивача, чим порушує його право власника. На вимогу позивача добровільно звільнити зайняте житлове приміщення - таке приміщення не звільнив, створює перешкоди позивачу у доступі до належного йому майна. Доказів протилежного, відповідач суду не надав, внаслідок чого позов в частині виселення підлягає задоволенню.

Також, враховуючи положення ст.316, 319, 391 ЦК України, 150 ЖК України, враховуючи пояснення позивача та надані ним письмові докази, які підтвердили факт не допуску відповідачем позивача до житлового приміщення, відмову останнього надати позивачу ключі від кімнати, дають підстави суду вважати позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, суд враховує положення ст.16, 316 ЦК України, а саме: відсутність у відповідача доказів на підтвердження у нього права власності або користування на спірну кімнату № 5, площею 11,50 кв.м., що становить 19/50 частин комунальної квартири АДРЕСА_3.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За такими обставинами, оцінивши у сукупності докази та установленні фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги щодо виселення ґрунтуються на законі , доведені відповідними доказами, підлягають задоволенню у повному обсязі, шляхом усунення перешкод, які чинить відповідач позивачу, як власнику майна.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню, понесений позивачем, судовий збір в розмірі 243,60 гривень.

Однак, вимоги позивача про стягнення судових витрат за надання юридичної допомоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав .

Витрати, повязані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права , згідно вимог ст. 84 ЦПК України , несуть сторони …

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Склад та розмір правової допомоги належать до предмету доказування у справі .

На підтвердження вимог про стягнення виплат за надання правової допомоги позивачем надано лише дві довідки : на 350 та 150 грн . Інших доказів , які б свідчили про оплату таких витрат , а саме : квитанцій або платіжних доручень позивачем не надано, тому дана частина вимог задоволенню не підлягає .

Керуючись ст. 10, 15,16,60,61, 88, 209, 212, 213 ЦПК України та у відповідності до ст. 316,319, 391, ЦК України, ст..7, ст..116, 150, 155 ЖК України, ст..41 Констітуції України суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та усунення перешкод в користуванні власністю задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 з кімнати №5, квартири АДРЕСА_5.

Зобовязати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні кімнатою №5, квартири АДРЕСА_6.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Запорізької області протягом 10 днів.

Суддя: Нікітенко Н. П.