Категорія 9 Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Жданкіна В.В., Марчук В.С.

при секретарі Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним, скасування рішень щодо державної реєстрації нерухомого майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2016 року у цій справі,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування квартири позивачу на праві власності належала трикімнатна квартира АДРЕСА_1. 29.07.2015 року, за життєвих обставин, що склались, позивач була змушена подарувати вказану квартиру своєму старшому сину ОСОБА_3, який 9 вересня 2015 року уклав договір купівлі продажу цієї квартири з ОСОБА_4 01.10.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір оренди даної квартири строком на 6 місяців. Позивач вважає, що договір дарування квартири є таким, що суперечить закону, а тому є підстави визнати його недійсним як фіктивний, оскільки при укладенні вказаного договору його сторони (позивач та ОСОБА_3М.) знали, що договір виконаний не буде і укладається з єдиною метою уникнути позбавлення сімї позивача єдиного житла. Такі обставини обумовлені тим, що 02.08.2012 року позивач із чоловіком ОСОБА_7 уклали договір позики з ОСОБА_6 на підставі якого позичили у нього 570 000 грн., а борг зобовязались повернути до 2 серпня 2014 року. При цьому ОСОБА_6 вимагав у них надати у заставу спірну квартиру, однак позивач із чоловіком на такі умови не погодились і передали у заставу транспортні засоби (тягач, причіп рефрижератор). 07.07.2015 року ОСОБА_6 складено розписку про те, що з ним проведено повний розрахунок за вказаним договором позики. Однак, 21.07.2015 року останній направив на адресу позивача вимогу про повернення боргу, зазначивши, що ця вимога направляється для усунення порушень, які виникли внаслідок невиконання подружжям ОСОБА_7 умов договору позики грошових коштів від 15.03.2012 року. При розмові з ОСОБА_6, останній погрожував, що у випадку незадоволення висунутих ним вимог, він зробить все можливе, щоб забрати спірну квартиру.

Про фіктивність правочину також свідчить надане в день посвідчення оспорюваного правочину доручення від імені ОСОБА_3, на імя ОСОБА_2, згідно якої останню від імені ОСОБА_3 уповноважено розпоряджатися подарованою йому квартирою на власний розсуд позивача. Крім того, у спірній квартирі до цього часу проживає позивач із своєю сімєю.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просила ухвалити рішення, яким визнати вказаний договір дарування квартири недійсним, скасувати рішення про зняття з державної реєстрації цієї квартири та скасувати рішення про її державну реєстрацію за договором купівлі продажу, який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.03.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким заявлений позов задовольнити.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак рішення суду таким вимогам не відповідає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 28.07.2015 року, укладеного між ОСОБА_8, як дарувальником з однієї сторони, та ОСОБА_2, як обдарованою з іншої сторони, ОСОБА_8 передав безоплатно, без встановлення будь яких обовязків майнового або немайнового характеру у власність подарував, а ОСОБА_2 прийняла у власність належну дарувальнику квартиру під № 1, що розташована в будинку під № 55 по вул. Вишенька у м. Вінниці. Станом на час укладення вказаного договору спірна квартира належала дарувальнику на праві власності на підставі: 1) свідоцтва на право власності на житло, виданого 25.03.1999 року Виконкомом ВМР на підставі рішення № 334 від 25.03.1999 року; 2) свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 09.04.2002 року державним нотаріусом першої Вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_9, за реєстровим № 4 859; 3) договору дарування частини квартири, посвідченого 18.05.2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 3439. Цей договір дарування квартири зареєстровано в реєстрі за № 942. (а.с. 115 оборот 117).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.07.2015 року, індексний номер 41360002 спірна квартира була зареєстрована в реєстрі за позивачем (а.с. 116 оборот).

Згідно договору дарування квартири від 29.07.2015 року укладеного між ОСОБА_2, як дарувальником з однієї сторони, та ОСОБА_3, як обдарованим з іншої сторони, ОСОБА_2 передала безоплатно, без встановлення будь яких обовязків майнового або немайнового характеру, у власність подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у власність належну дарувальнику квартиру під № 1, що розташована в будинку під № 55 по вул. Вишенька у м. Вінниці. Станом на час укладення вказаного договору вона належала дарувальнику на праві власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого 28.07.2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстровим № 942. (а.с. 114 115). Цей договір дарування квартири зареєстровано в реєстрі за № 948.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.07.2015 року, індексний номер 41425529 спірна квартира зареєстрована в реєстрі за ОСОБА_3 (а.с. 14).

29.07.2015 року ОСОБА_3, як власник спірної квартири уповноважив ОСОБА_2 бути його представником у стосунках зі всіма фізичними та юридичними особами у будь яких підприємствах, установах та організаціях, органах нотаріату, місцевого самоврядування, тощо, з різного роду питань, в тому числі і з правом продажу від його імені спірної квартири. Ця довіреність посвідчена нотаріально, та зареєстрована в реєстрі за № 949 (а.с. 15).

21.08.2015 року на підставі заяви ОСОБА_3 про скасування довіреності приватним нотаріусом ОСОБА_11 припинено дію вказаної довіреності, про що нею внесено відповідний запис до реєстру за № 1053 (а.с. 105, 106).

Згідно договору купівлі продажу квартири від 09.09.2015 року, укладеного між ОСОБА_3, як продавцем з однієї сторони, та ОСОБА_4, як покупцем з іншої сторони, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив квартиру під № 1, що розташована в будинку під № 55 по вул. Вишенька у м. Вінниці. Станом на час укладення вказаного договору вона належала продавцю на підставі дублікату договору дарування квартири, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_11 29.07.2015 року за реєстровим № 948, на підставі якого право власності на квартиру зареєстровано 29.07.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з номером запису про право власності 10600140, реєстраційний номер обєкта нерухомості 1. Продаж вчинено за 749748 грн., які покупець повністю перерахував продавцю.

Вказаний договір купівлі продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстровано в реєстрі за № 1013. (а.с. 27,28).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 43513402 від 09.09.2015 року вбачається, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 (а.с. 29).

Із копії виписки по особовому рахунку за період 10.09.2015 року, центрального РУ АТ «ОСОБА_13 та Кредит» слідує, що ОСОБА_4 10.09.2015 року провів з ОСОБА_3 повний розрахунок за придбану ОСОБА_4 квартиру в розмірі 749 748 грн. (а.с. 108).

Згідно договору оренди квартири (житлового приміщення) від 01.10.2015 року ОСОБА_4, як орендодавець з однієї сторони, та ОСОБА_5, як орендар з другої сторони домовились, що орендодавець зобовязується передати орендареві у строкове платне користування, а орендар зобовязується прийняти у строкове платне користування спірну квартиру, строком на 6 місяців з моменту підписання договору (а.с. 30).

Також судом встановлено, що 15.03.2012 року між ОСОБА_6 як позикодавцем та ОСОБА_8, як позичальником укладено договір позики, згідно якого позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти готівкою 570 000 грн., (еквівалент 71250 доларів США), а позичальник зобовязався повернути позикодавцю суму грошових коштів в порядку і в строки, що встановлені договором. (а.с. 181).

02.08.2012 року між ОСОБА_6, як позикодавцем, та ОСОБА_8 і ОСОБА_2, як позичальниками, укладено договір позики, згідно якого позикодавець передав у власність позичальникам грошові кошти готівкою 570 000 грн., (еквівалент 71250 доларів США), а позичальники зобовязалися повернути позикодавцю суму грошових коштів в порядку і в строки, що встановлені договором (а.с. 16).

Згідно розписок ОСОБА_6, що надані ОСОБА_8, останнім борг перед ОСОБА_6 погашено в повному обсязі по даному договору, претензій немає (а.с. 17, 18, 25).

Разом з тим, у вказаних розписках не наведено за яким із наведених вище договорів проведено повний розрахунок. Із наявних в матеріалах справи розписок (а.с. 182 188) вбачається, що ОСОБА_8 періодично розраховувався з ОСОБА_6 за отриману позику.

21.07.2015 року ОСОБА_6 сформував та відправив письмову вимогу на імя ОСОБА_8, згідно якої повідомив, що ця вимога є офіційним документом, що направляється для усунення порушень, які виникли внаслідок невиконання ОСОБА_8 умов договору позики грошових коштів від 15.03.2012 року. Згідно цієї вимоги ОСОБА_6 вимагав у ОСОБА_8 повернути суму боргу за вказаним договором в розмірі 570 000 грн. на протязі 7 днів з моменту отримання цієї вимоги (а.с. 26).

Свідок ОСОБА_14 повідомила, що вона є адвокатам і до неї за консультацією звернулась позивач по справі. Позивач розповіла про відносини її сімї з гр. ОСОБА_6, а саме те, що вони отримали у ОСОБА_6 в позику грошові кошти. На думку позивача вони з ОСОБА_6 повністю розрахувались, оскільки останній самостійно знайшов покупця на заставне майно за договором від 02.08.2012 року, та після реалізації заставного майна покупцю, грошові кошти від реалізації заставного майна забрав ОСОБА_6, який підтвердив своєю розпискою те, що з ним повністю розрахувались. Зі слів позивача ОСОБА_6 після погашення боргу зажадав задовольнити свої неіснуючі вимоги за іншим договором, а тому позивач вирішила з метою збереження її єдиного житла, відчужити квартиру, щоб не судитись за неї з ОСОБА_6 Тому було прийнято рішення відчужити спірну квартиру від ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2, шляхом укладення договору дарування, а потім ще раз подарувати квартиру на користь ОСОБА_3 (сина позивача), що і було зроблено. Вона знає, що дійсного волевиявлення на укладення договору дарування квартири від ОСОБА_8 до позивача а потім від позивача до ОСОБА_3 не було. В цих намірах і договорах були всі ознаки фіктивності. Позивач приходила до неї декілька разів, оскільки вона не могла визначитись, як їй діяти. Вона знає, що поки не було вимоги ОСОБА_6 про повернення боргу за договором позики від 15.03.2012 року мови про відчуження квартири не йшло.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомив, що ОСОБА_6 в березні 2012 року позичив йому гроші, за що в заставу хотів отримати спірну квартиру, однак оскільки у квартирі були не узаконені перепланування, це зробити станом на березень 2012 року було неможливо, внаслідок чого в заставу пізніше було надано транспортні засоби, що належали ОСОБА_8 В липні 2015 року ОСОБА_6 знайшов покупця та реалізував заставне майно, а виручені кошти забрав собі в рахунок погашення боргу, після чого написав розписку, згідно якої погодився, що борг перед ним погашено. Після цього, через кілька тижнів ним отримано досудову вимогу про погашення боргу за договором від 15.03.2012 року, внаслідок чого вони вирішили порадитись з адвокатом, що робити, та вирішили подарувати квартиру від нього до позивача, а від позивача її сину. Після такого відчуження ОСОБА_3 став дуже заклопотаним та замкнутим та виїхав з спірної квартири (до цього проживали всі разом). Після відчуження квартири ОСОБА_6 присилав молодиків, щоб виселити їх з спірної квартири, вони викликали міліцію, і міліція їм сказала, що в ОСОБА_6 немає рішення суду, щоб виселити їх з квартири. Опосередкували відчуження квартир договорами дарування, оскільки так було дешевше у нотаріуса. Також перед вказаним відчуженням квартири він збирав членів сімї, де був присутній в т.ч. і ОСОБА_3 та йому було відомо, чому на нього переписується квартира.

Свідок ОСОБА_15 повідомив, що йому відомо, що у ОСОБА_8 був борг перед ОСОБА_6, який було повністю погашено, про що є відповідна розписка. Після написання ОСОБА_6 розписки, через певний проміжок часу прийшла вимога про погашення боргу. Вони порадились з адвокатом (памятає що її звати ОСОБА_14), що робити, аби не залишитись без квартири і за її пропозицією вирішили її відчужити, для чого поїхали до нотаріуса ОСОБА_11. В перший день оформлявся договір дарування квартири від ОСОБА_8 до ОСОБА_2, а на другий від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 На нього особисто не можна було оформити право власності на спірну квартиру за договором дарування, оскільки на ньому «висів» борг по аліментам, а тому нотаріус порадила їм переоформити квартиру на особу, в якої немає будь яких боргових зобовязань перед третіми особами. Після укладення вказаних договорів ОСОБА_3 зїхав з квартири на вимкнув свій телефон. Він особисто почав розшукувати ОСОБА_3, для чого поїхав до нього на роботу, той був здивований і знервований, відбулась розмова, в ході якої ОСОБА_3 сказав, що всі питання до ОСОБА_6 В ході цієї розмови ОСОБА_3 вжив вираз «Сірьожа, ми бомжі», та сказав, що він продав квартиру компаньйону ОСОБА_6 Після цього він з ОСОБА_8 зустрічались з ОСОБА_6, почути його пояснення з цього приводу, той повідомив: «Що я обіцяв, те і зробив», від цього всі були в шоці та в шоці до цього часу. Йому також відомо, що договір позики, що укладено між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 був один. Зазначив, що коли ОСОБА_8 збирав всіх на «сімейну раду», на ній також перебував ОСОБА_3 та він розумів, що таке відчуження робиться для того, щоб унеможливити звернення на неї стягнення. Спочатку квартиру було вирішено подарувати йому, бо він завжди був біля батьків, допомагав їм у всьому, однак потім по наведеним вище причинам вирішено подарувати квартиру ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні зазначила, що оспорюваний договір дійсно посвідчено нею. До посвідчення вказаного договору позивач у справі приходила до неї спочатку з одним сином, а згодом приходила ще з іншим сином, коли отримала консультацію, та було посвідчено оспорюваний правочин. Коли позивач приходила до неї вперше, вона мала намір подарувати квартиру одному сину, та перший проект договору дарування готувався на першого сина, разом з тим, згодом ОСОБА_2 передумала та подарувала квартиру іншому сину. Що саме змінило наміри ОСОБА_2, кому дарувати квартиру їй невідомо. При посвідченні оспорюваного договору вона на виконання вимог закону розяснила наслідки вчинення вказаного правочину та встановила, що сторони правочину дійсно намагались досягти правового результату та створити для себе юридичні наслідки. Також нею було встановлено, що цей правочин не носить характеру удаваного, фіктивного та мнимого, цей правочин відповідав дійсним намірам сторін в момент його укладення, про що наведено в п. 10 оспорюваного договору дарування.

Відмовляючи у задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, однак висновки з встановлених ним обставин справи зроблено неправильні, зокрема про те, що позивач не довела своїх вимог, а ОСОБА_3 довів, що при укладенні спірного договору він мав на меті встановлення правових наслідків цього договору.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У п. 24 постанови Пленуму від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України розяснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Із вказаних вище доказів, зокрема доведених ними фактичних обставин справи, вбачається, що вказаний договір дарування було укладено сторонами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, оскільки ОСОБА_8, маючи разом з його дружиною ОСОБА_2 невирішеним майновий спір з ОСОБА_6, який міг потягнути за собою накладення арешту на належну йому квартиру та її примусову реалізацію, яка була єдиним його та його дружини житлом, за порадою адвоката дарує 28.07.2015 року цю квартиру своїй дружині ОСОБА_2, яка наступного дня без наміру створення правових наслідків укладає договір дарування цієї ж квартири із своїм старшим сином ОСОБА_3, який квартиру не приймає, а того ж дня довіреністю уповноважує ОСОБА_2 бути його представником у стосунках зі всіма фізичними та юридичними особами у будь яких підприємствах, установах та організаціях, органах нотаріату, місцевого самоврядування, тощо, з різного роду питань, в тому числі і з правом продажу від його імені спірної квартири, при цьому документи, що стосуються цієї квартири, та примірник договору дарування залишились на зберіганні у ОСОБА_2, яка разом із ОСОБА_2 І.О. проживали тоді та досі продовжують проживати у спірній квартирі.

За таких фактичних обставин рішення суду на підставі ч.1 ст. 309 ЦПК України у частині вимог про визнання договору дарування квартири недійсним слід скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цих вимог.

Відмовляючи у задоволенні вимог про скасування рішень щодо державної реєстрації квартири, суд першої інстанції виходив з того, що вони є похідними від вимоги про визнання договору дарування квартири недійсним, які задоволенню не підлягали, тобто з інших, а саме невірних підстав для відмови у задоволенні цих вимог, тому відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду у цій частині також слід скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог з наступних підстав.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що суд не має права вирішувати питання про права та обовязки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права.

Вказані вимоги стосуються повноважень субєкта державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який до участі у справі притягнутий не був.

Окрім того, з огляду на положення ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Тобто визнання договору недійсним є підставою для скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи положення ст. 88, ч.4 ст. 316 ЦПК України, колегія суддів, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в рівних частинах (по 341 грн.) на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1023 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним, скасування рішень щодо державної реєстрації нерухомого майна задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 29 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_11 і зареєстрований в реєстрі за № 948.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в рівних частинах, по 341 грн. (триста сорок одна гривня), на користь ОСОБА_2 судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : В.В. Жданкін

ОСОБА_16