Ухвала

іменем україни

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Управління Державного земельного агентства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, Дніпропетровська міська рада, про визнання недійсними державних актів про право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування майна від добросовісного набувача, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2015 року,

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 27 липня 2001 року по 3 липня 2009 року з ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу ними було придбано будинок АДРЕСА_1. Покупцем за договором виступала ОСОБА_4, яка

18 серпня 2010 року в порядку приватизації отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2014 року скасовано рішення Дніпропетровської міської ради від 24 лютого 2010 року про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1000 га, на підставі якого видавався оскаржуваний державний акт. Про існування державного акта на землю позивач дізнався лише під час розгляду Бабушкінським районним судом

м. Дніпропетровська цивільної справи про поділ майна подружжя.

Зазначав, що ОСОБА_4 відчужила вказану земельну ділянку ОСОБА_5, яка в свою чергу продала ОСОБА_6

Ураховуючи наведене, просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_4, яка розташована у АДРЕСА_1, площею 0,1000 га, визнати недійсним договір від 28 лютого 2012 року, укладений між

ОСОБА_4 та ОСОБА_5, витребувати від ОСОБА_6 та передати у користування позивача вищезазначену земельну ділянку розміром 0,1000 га, визнати недійсним державний акт на право власності на землю, виданий 30 листопада 2012 року ОСОБА_6 на вищезазначену земельну ділянку, передати спірну земельну ділянку у власність територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, визнати право позивача на безоплатну передати у приватну спільну сумісну з ОСОБА_4 власність шляхом приватизації вказаної земельної ділянки.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від

9 червня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_4, яка розташована у АДРЕСА_1, площею 0,1000 га, зареєстрований 18 серпня 2010 року Управлінням Держземагентства у м. Дніпропетровськ в книзі записів державних актів на право власності на землю; визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки від 28 лютого 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу зареєстрованого в реєстрі за № 421; визнано недійсним державний акт на право власності, виданий на ім'я ОСОБА_6 від 30 листопада

2012 року на земельну ділянку розташованої у АДРЕСА_1, площею 0,1000 га, витребувано від ОСОБА_6 та передано у користування ОСОБА_3 земельну ділянку, розташовану за вказаною вище адресою. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від

12 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині витребування та передачі земельної ділянки і розподілу судових витрат скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вимог відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції не було оскаржено, тому не переглядалось судом апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині витребування та передачі спірної земельної ділянки у користування ОСОБА_3, апеляційний суд посилався на те, що останній не є її власником, а відтак у силу положень ст. 388 ЦК України позов у цій частині не підлягає задоволенню.

Проте з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4, тобто кожному з подружжя належить по Ѕ його частини.

18 серпня 2010 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована у АДРЕСА_1, площею 0,1000 га.

Згідно із договором купівлі-продажу від 28 лютого 2012 року

ОСОБА_4 продала вказану вище земельну ділянку ОСОБА_5, яка в свою чергу, шляхом укладення договору купівлі-продажу від 9 листопада 2012 року, відчужила її ОСОБА_6 Остання на підставі вказаного договору 30 листопада 2012 року отримала державний акт на право власності на землю.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2014 року рішення Дніпропетровської міської ради від

24 лютого 2010 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки було визнано незаконним та скасовано. Дане рішення набрало законної сили.

З обставин справи, встановлених судом убачається, що за умовами договору купівлі-продажу від 30 липня 2008 року ОСОБА_4 придбала лише житловий будинок АДРЕСА_1.

За положеннями ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянкувизначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Дана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, не врахував положення ст. 120 ЗК України, не дав відповідної правової оцінки зазначеним обставинам, а також наявності у позивача передбаченого законом права на користування спірною земельною ділянкою, та залишив поза увагою, що укладеними правочинами порушені його права.

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що позивач є співвласником будинку, а відтак, його право на користування землею підлягає поновленню.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, вірно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Проте всупереч вимогам статей 303, 316 ЦПК України, апеляційний суд переоцінив наявні в справі докази, не витребував нових, не навів належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції та скасував законне рішення суду першої інстанції.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2015 року скасувати, рішення Самарського районного суду

м. Дніпропетровська від 9 червня 2015 року в частині витребування та передачі земельної ділянки у користування ОСОБА_3 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська