Ухвала

іменем україни

08 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсними договору поруки та додаткових угод до нього, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним вище позовом, у якому просила визнати недійсним договір поруки від 31 березня 2006 року № 3 та додаткові угоди до нього, укладені між нею та публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»).

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 31 березня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 був укладений договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії, згідно з умовами якого позичальнику був наданий кредит окремими частинами (траншами), у межах максимального ліміту заборгованості до 3 млн доларів США, зі сплатою 12,5 % річних за користування ним та кінцевим терміном повернення до 30 березня 2013 року.

Умови кредитування змінювалися шляхом укладення додаткових угод до договору про надання відновлювальної кредитної лінії, а саме: додатковою угодою від 01 грудня 2006 року, якою збільшено ліміт максимальної заборгованості за кредитом до 5,7 млн доларів США; додатковою угодою № 2 від 15 червня 2007 року збільшено ліміт максимальної заборгованості за кредитом з 15 червня 2007 року до 6,3 млн доларів США, з 17 грудня 2007 року - до 9,7 млн доларів США; додатковою угодою № 3 від 10 вересня 2008 року встановлено ліміт максимальної заборгованості 9,7 млн доларів США; додатковою угодою № 4 від 15 жовтня 2008 року збільшено ставку за користування кредитом до 13,5 % річних, починаючи з 15 жовтня 2008 року.

ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань не виконав, грошові кошти вчасно не повернув, у зв'язку із чим банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії, в якому просив стягнути борг за кредитним договором солідарно з позичальника та позивачки солідарно.

Залучаючи її, як солідарного боржника за кредитним договором, банк посилався на те, що в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором між ним та нею (позивачкою) було укладено договір поруки від 31 березня 2006 року № 3.

Однак відповідно до висновку почеркознавчої експертизи від 12 листопада 2012 року, яка була проведена згідно із постановою заступника начальника СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області у кримінальній справі, та висновку Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 04 лютого 2014 року підписи від її імені (ОСОБА_3) у договорі поруки від 31 березня 2006 року та додатках до нього виконані не нею, а іншою особою із наслідуванням її справжнього підпису.

Враховуючи викладені обставини, ОСОБА_3 просила позов задовольнити.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір поруки від 31 березня 2006 року № 3 та додаткові угоди до нього від 01 грудня 2006 року та від 15 червня 2007 року, укладені між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_3

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судами встановлено, що 31 березня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії, згідно із яким позичальник отримав кредит окремими частинами (траншами) у межах максимального ліміту заборгованості до 3 млн доларів США зі сплатою 12,5 % річних та кінцевим терміном повернення до 30 березня 2013 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_4 між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено тристоронній договір поруки від 31 березня 2006 року, додаткову угоду від 01 грудня 2006 року і додаткову угоду № 2 до нього від 15 червня 2007 року.

ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань не виконав, грошові кошти вчасно не повернув, у зв'язку з чим, банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії, в якому просив стягнути борг за кредитним договором, в тому числі з позивача, як одного з поручителів.

Оспорюючи договір поруки від 31 березня 2006 року та додаткові угоди до нього, ОСОБА_3 зазначала, що вона його не підписувала і не укладала, послалась на висновок судової експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12 листопада 2012 року, відповідно до якого підписи від імені ОСОБА_3 в договорі поруки від 31 березня 2006 року та додатках до нього виконані не ОСОБА_3, а іншою особою із наслідуванням її справжнього підпису.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із його доведеності.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Статтею 119 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Як роз'яснено у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України).

Проте суд як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів (ст. 33 ЦПК України).

Втім суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не врахував, що договір поруки є способом забезпечення виконання зобов'язань, що полягає у залученні третьої особи - поручителя - до основного зобов'язання, яке виникло між боржником та кредитором, не вирішив питання про склад осіб, які беруть участь у справі, а розглянув спір, не залучивши до участі у справі боржника за кредитним договором, який був також стороною при укладенні договору поруки та додаткових угод до нього.

Зазначені порушення вимог закону залишилися і поза увагою апеляційного суду.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик