Справа № 369/1363/16-ц Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/3082/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 14.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

14 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Кулішенка Ю.М., Яворського М.А.,

за участі секретаря Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 04 листопада 2014 року в с. Тараканів Дубенського району Рівненської області на прохання відповідача ОСОБА_2 позичив для його потреб 7000 доларів США; одержання відповідачем зазначеної суми підтверджується розпискою, згідно якої останній взяв на себе зобовязання повернути гроші до 18 квітня 2015 року. Взятих на себе зобовязань по поверненню коштів за договором позики відповідач не виконав, на вимогу від 27 січня 2016 року про повернення коштів не відреагував. Просив стягнути із відповідача на свою користь борг за договором позики в сумі 182585,68 грн. та судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу 182585,68 грн. та судовий збір в розмірі 1844,12 грн., а всього 184429,80 грн.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2016 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 гроші в розмірі 7000 доларів США та зобовязався їх повернути до 18 квітня 2015 року, але своїх зобовязань не виконав. Встановивши зазначене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом стягнення із відповідача суми боргу в розмірі еквівалентному 7000 доларів США, що становить182585,68 грн.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що 04 листопада 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 7000 доларів США на період до 18 квітня 2015 року, які зобовязався повернути в повному обсязі (а. с. 3).

27 січня 2016 року ОСОБА_3 направив на адресу ОСОБА_2 претензійну вимогу про повернення 7000 доларів США, яку останній отримав 30 січня 2016 року (а. с. 5 6).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. ст. 525, 625 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції про підставність позову, колегія суддів враховує, що факт укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору позики на вказаних умовах підтверджується розпискою.

Договір позики в передбаченому законом порядку не оспорений.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 вказував, що договору позики між сторонами укладено не було, а грошові кошти, зазначені в розписці від 04 листопада 2014 року, йому ані готівкою, ані безготівковим шляхом не передавалися. Розписка складена ним відносно виконання зобовязань останнього по сплаті грошових коштів в рахунок придбання у позивача автомобіля, який належав йому на праві власності. Так, 18 квітня 2013 року він склав розписку в тому, що бере на себе обовязки виплатити протягом двох років, до 18 квітня 2015 року, 10000 доларів США в рахунок оплати за придбання у позивача транспортного засобу Chery EASTAR д.н.з. НОМЕР_1, заплативши на момент надання розписки позивачу 2000 доларів США. 04 листопада 2014 року від позивача надійшла пропозиція на його адресу про надання довіреності на право керування, користування та розпорядження зазначеним автомобілем взамін на розписку від відповідача про зобовязання виплатити позивачу залишок непогашеної суми за автомобіль в розмірі 7000 доларів США. У звязку з важким матеріальним становищем відповідача та неможливістю вчасно розрахуватися за автомобіль, зі спливом строк дії довіреності 09 грудня 2015 року позивач разом з трьома невідомими особами, всупереч усної домовленості з позивачем, вилучив у нього автомобіль НОМЕР_2. Таким чином, користуючись наявністю в нього оригіналу розписки, відповідач безпідставно намагається стягнути заборгованість та повернути кошти, які по факту ніколи не передавав та не позичав відповідачу.

Суд першої інстанції правомірно не прийняв даних заперечень до уваги, оскільки відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Довести суду ці обставини належними доказами з дотриманням вимог цивільно-процесуального законодавства повинен позичальник.

Розписку від 18 квітня 2013 року та копію довіреності від 04 листопада 2014 року, надані відповідачем на підтвердження своїх заперечень, колегія суддів не приймає в якості належних та допустимих доказів, оскільки із даних доказів не вбачається їх звязку із договором позики від 04 листопада 2014 року, при цьому в розписці від 04 листопада 2014 року, наданої позивачем, чітко зазначено, що грошові кошти в розмірі 7000 доларів США ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3

Колегія суддів вважає, що вказані докази як не спростовують, так і не підтверджують висновків суду першої інстанції, оскільки відповідач не звертався до суду із позовом про визнання договору позики удаваним, крім того, розписка від 18 квітня 2013 року містить інші істотні умови, а тому як докази підлягають відхиленню.

Установивши, що відповідач уклав договір позики із ОСОБА_3, внаслідок чого відповідач має перед позивачем боргове зобовязання, безгрошовість якого не довів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, стягнувши із відповідача суму заборгованості, що еквівалентна 182585,68 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Кулішенко Ю.М.

ОСОБА_4