Ухвала

іменем україни

08 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовами ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування частково недійсним, визнання права власності на частину будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, уточненим у подальшому, в якому просила визнати за нею право власності на ј частини погребу літ. «а1-І», веранди літ. «а», прибудови літ. «А2» до жилого будинку АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на 1/3 частини погребу літ. «В» по АДРЕСА_1, визнати недійсним договір дарування 5/7 частини жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, від 01 квітня 2011 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, в частині 1/3 частини погребу літ. «В» та 1/4 частини погребу літ. «а1-І», веранди літ. «а», прибудови літ. «А» до жилого будинку АДРЕСА_1, визнати договір про внесення змін та доповнень до договору дарування 5/7 частини будинку з надвірними будівлями та спорудами недійсним.

У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на Ѕ частини прибудови літ. «А» загальною площею 20,1 кв. м, веранди літ. «а» площею 6,3 кв. м та погребу під верандою літ. «а1-1», які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, визнати за ним право власності на 1/3 частини погребу «В» площею 10 кв. м, визнати недійсним договір дарування 5/7 частини жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 01 квітня 2011 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, в частині 1/3 частини погребу літ. «В» та Ѕ частини погребу літ. «а1-І», веранди літ. «а», прибудови літ. «А».

Зазначав, що в 1983 році його батьки: ОСОБА_4 та ОСОБА_8, які були членами сім'ї забудовника ОСОБА_9, отримали дозвіл на будівництво прибудови до жилого будинку АДРЕСА_1. Він був членом сім'ї забудовника та є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_8, тому мав право після смерті батька успадкувати належну йому частину прибудови, веранди та погребів.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 31 березня 2016 року, в задоволенні позовів відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Рішенням Деснянського народного районного суду м. Чернігова від 26 квітня 1974 року встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з 22 вересня 1944 року перебували у шлюбі, за час спільного проживання збудували будинок АДРЕСА_1. Цим рішенням суду поділено вказаного будинку та виділено ОСОБА_9 і ОСОБА_10 по Ѕ частини будинку кожному з визначенням конкретних приміщень кожній із сторін та конкретного обсягу робіт, які необхідно здійснити. Поділено також і земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер і його спадкоємець за законом - син ОСОБА_8 успадкував Ѕ частини будинку.

15 жовтня 1982 року ОСОБА_8 успадковану ним Ѕ частини будинку подарував своїй матері ОСОБА_9 Зазначені обставини в апеляційному суді ОСОБА_4 не заперечувала.

Апеляційним судом досліджений наявний у інвентаризаційній справі лист - відповідь Чернігівського МБТІ від 27 липня 1983 року на запит міського відділу освіти, з якого вбачається, що станом на 27 липня 1983 року за ОСОБА_4 та ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 частини або цілий будинок не зареєстровано. За вказаною адресою будинок належить ОСОБА_9 Вищевказані обставини в апеляційному суді ОСОБА_4 не спростовувала.

Рішенням Виконавчого комітету Деснянського районної ради м. Чернігова від 12 грудня 1994 року № 228 ОСОБА_9 надано дозвіл на переобладнання коридору під кухню та затверджено збудовану прибудову розміром 2,5х2,8 м з розміщенням у ній веранди. ОСОБА_4 не надала належних і допустимих доказів, які б підтвердили, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_8 вони продовжували спільно проживати у спірному будинку та не довела, що станом на грудень 1994 року переобладнання будинку та будівництво прибудови здійснювалось спільно з ОСОБА_9 за спільні сімейні кошти.

Із наявного в інвентаризаційній справі нотаріально посвідченого договору дарування вбачається, що 27 грудня 1994 року ОСОБА_9 подарувала своїй доньці ОСОБА_7 3/7 частини будинку, на користь ОСОБА_7 відчужувались: кімнати 1-5, 1-6 площами 7,7 кв. м, 13, кв. м, кухня I площею 7,1 кв. м, веранда I площею 6,3 кв. м, жилою площею 20,7 кв. м. 2/7 частини вказаного будинку ОСОБА_7 отримала на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17 лютого 2009 року Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-932, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 Отже, ОСОБА_7 право власності на 5/7 частин спірного будинку набула на законних підставах.

Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_9 був також її син ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

На підставі заповіту, посвідченого Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою 01 червня 1999 року, спадкоємцем ОСОБА_8 згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 07 вересня 2007 року є його син ОСОБА_5, який отримав у спадщину 2/7 частини будинку та надвірних споруд по АДРЕСА_1.

30 листопада 2007 року ОСОБА_5 подарував 2/7 частини будинку та надвірних споруд по АДРЕСА_1 своїй матері ОСОБА_4

01 квітня 2011 року ОСОБА_7 безоплатно передала у власність ОСОБА_6 належні їй на праві власності 5/7 частини будинку на підставі договору дарування.

23 липня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладений договір про внесення змін та доповнень до договору дарування 5/7 частини спірного будинку від 01 квітня 2011 року та були визначені конкретні приміщення спірного будинку, які передані у власність ОСОБА_6

Відповідно до ст. ст. 717, 719, 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачами не доведено порушень їхніх прав укладанням спірного договору дарування, судом не встановлено порушень закону при укладенні спірних договорів. Крім того, ОСОБА_4 не є стороною договору і не довела, що цим договором порушуються її майнові права або інтереси, які підлягали б захисту відповідно до положень ст. 16 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

Ю.Г.Іваненко

В.І.Мартинюк