Номер провадження: 22-ц/785/5341/16
Головуючий у першій інстанції Бабаков
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка є правонаступником відповідача ОСОБА_3, про стягнення боргу,

встановила:

20 липня 2014 року позивач ОСОБА_4 акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.09.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №ODH0RХ08930137. Згідно цього кредитного договору відповідачу було надано кредит в сумі 3274,69 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (далі Кредитний договір).

Посилаючись на те, що станом на 13.08.2015 року відповідач не виконував умови погашення кредиту і заборгованість складає 55670 грн. 92 коп., просив суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму.

Представник відповідача позов не визнав, просив суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, посилаючись на те що у 2007 році позивач за судовим наказом стягнув з відповідача борг за цим кредитом, який було сплачено у 2009 році.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2015 року в задоволенні позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.10.2016 року відповідача ОСОБА_3, який помер 09 квітня 2016 року, було замінено правонаступником ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.204-205).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено і не оскаржується сторонами у справі, те, що 25.09.2006 року між позивачем та первісним відповідачем ОСОБА_3, правонаступником якого є ОСОБА_2, було укладено Кредитний договір №ODH0RХ08930137.

Згідно цього Кредитного договору ОСОБА_3 було надано кредит в сумі 3274,69 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.09.2007 року.

При цьому представник позивача не довів суду належними та допустимими доказами факт пролонгації кредитного договору та видачі відповідачу нової кредитної картки. Більше того, в апеляційній скарзі визнав, що строк дії договору закінчувався саме 25.09.2007 року (а.с.148).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав, що станом на 13.08.2015 року борг позивача становить 55670 грн. 92 коп., що підтверджується відповідним розрахунком.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що Судовим наказом Суворовського районного суду м. Одеси від 05.10.2007 року ОСОБА_3 на користь позивача вже було стягнуто борг за цим кредитним договором у загальній сумі 5758,29 грн., а також судові витрати у справі (а.с.53).

Матеріалами справи встановлено, що вказаний Судовий наказ був виконаний ОСОБА_3 11.12.2009 року (а.с.38-45), про що не заперечував представник позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, з даним позовом про стягнення процентів, комісії та пені за Кредитним договором позивач звернувся 30.07.2014 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що порушення прав позивача на отримання кредитних коштів від ОСОБА_3 відбулось саме по закінченню дії Кредитного договору, а саме 25.09.2007 року і саме із вказаного часу почав перебіг строк позовної давності.

Так, у відповідності до ст.ст. 256-258 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік.

Згідно ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників

З цих підстав колегія суддів зазначає, що звернувшись до суду із вимогою про видачу судового наказу, позивач здійснив захист своїх прав і строк позовної давності перервався, а після видачі Судового наказу розпочався спочатку щодо вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами і неустойки за прострочення сплати відсотків.

Тобто строк позовної давності розпочався спочатку саме з 06.10.2007 року і закінчився 06.10.2010 року.

Таким чином, звернувшись до суду з даним позовом, позивач пропустив загальний трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 надав суду заяву про застосування строку позовної давності, як того вимагає ч.3 ст. 267 ЦК Укпраїни (а.с.98), суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин строку позовної давності і відмовити в позові з цих підстав.

Що стосується посилання позивача на Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), згідно п. 5.5 яких строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, встановлюється сторонами тривалістю 5 років (а.с.5-8), то вони не можуть бути належним доказом у справі, так як не містять підпису позичальника ОСОБА_3

Той факт, що при підписанні Кредитного договору, ОСОБА_3 вказав, що погоджується з Умовами кредитування, не свідчить, що саме з вищевказаними Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) він був ознайомлений і давав згоду на збільшення строку позовної давності.

Оскільки доказів протилежного представник позивача ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції не надав, то колегія судів погоджується з висновком суду про встановлення між сторонами з приводу виниклих правовідносин трирічного строку позовної давності.

Також є безпідставними доводи представника апелянта з приводу того, що строк позовної давності переривався в 2009 році, з посиланням на те, що ОСОБА_3 сплачував заборгованість, тобто вчинював дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, як то передбачено ч. 1 ст.264 ЦК України.

Такого висновку колегія суддів дійшла виходячи з того, що як вбачається з квитанцій про сплату ОСОБА_3 позивачу грошових коштів, то ці кошти сплачувались не на погашення виниклого боргу після видання Судового наказу, а саме в рахунок виконання Судового наказу (а.с.38-45).

У відповідності до ст.124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для виконання для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Тобто, ОСОБА_3 як того вимагає чинне законодавство, належним чином виконував Судовий наказ, а не визнавав борг після його видання і не погашав борг, який виник після набрання Судовим наказом законної сили.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_5

ОСОБА_1