Справа № 570/671/16-ц
Номер провадження 2/570/536/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2016 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

покликаючись на неможливість мирним шляхом вирішити спір, позивач у поданій до суду 29 січня 2016 року заяві просить розділити спільне майно подружжя.

Всіх учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. Відповідач у поданій до суду заяві просить справу розглянути у його відсутність у присутності його представника на підставі наявних матеріалів справи. Зважаючи на те, що явку відповідача не було визнано обов'язковою, в справі приймає участь його представник, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати його особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності відповідача.

Позивач у судовому засіданні позов підтримує повністю і по аналогічних мотивах. По суті спору стверджує, що перебувала у шлюбі з відповідачем, за цей час придбане відповідне майно, яке просить розділити відповідно до своїх вимог.

Її представник ОСОБА_2 підтримує позов, оскільки вважає, що позивач не зобов»язаний доводити належність майна до спільного майна подружжя, тому воно підлягає поділу на умовах, визначених позивачем. Щодо іншого майна, не вказаного в позові, то просять його розділити порівну.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, показала, що згідна на розподіл майна на вказаних умовах, але лише щодо того майна, що дійсно є спільним майном подружжя. Лише сам факт перебування сторін в шлюбі не підтверджує належність майна до спільного майна подружжя. Так, автомобіль «Сітроєн Джемпі» сторонам не належить, як і причіп та компресор до нього, які навіть не були у власності сторін. Ламінат та меблі у ванну кімнату, комп»ютер, бензопила, мотокоса, болгарка, шуруповерт знаходяться у господарстві батьків відповідача, де сторони проживали, перебуваючи в шлюбі і тому жодного відношення до спільного майна подружжя не мають, а вказане майно належить його батькам.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідків, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою, їм роз»яснені права та обов»язки, регламентовані ЦПК України. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 жовтня 2006 року до 27 лютого 2015 року, мають двох малолітніх дітей. На час перебування в шлюбі придбали майно, зокрема масляний радіатор, пральну машину, пилосос, ДІ-ВІ-ДІ програвач, фотокамеру, пароварку, соковижималку, саббуфер, комп»ютерне крісло, телевізор «Самсунг», відеокамеру, спальню, шафу-купе, комп»ютерний стіл, ортопедичний матрас. Вартість майна визначена позивачем, відповідачем даний факт не оспорюються. Зазначені обставини є визнаними сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Свідки ОСОБА_5 та Лувере ОСОБА_6 мати та подруга позивача підтвердили, що ламінат, який використаний при ремонті кімнати в будинку батьків відповідача, де на той час проживала сім»я сторін, придбано за рахунок орендної плати на використання земельного паю, який позивач отримала у спадщину. Щодо машини, то після одруження за «перепійні гроші» купили один автомобіль, після народження першої дитини його продали і за ці кошти та інші спільні кошти сторін, соціальну допомогу при народженні дитини, придбали другий автомобіль, а після народження другої дитини аналогічним способом і третій. Документів на автомобілі вони не бачили і кому юридично належали вказані транспортні засоби, їм не відомо.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Ст.321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ч.1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу вказаного майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо подружжя не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Поділ майна означає припинення права спільної власності й виникнення на його основі права власності кожного з колишніх співвласників на окреме майно, тобто після такого поділу кожна зі сторін стає одноособовим власником певного майна, відносини права спільної власності припиняються.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд виходить із того, що майно, щодо якого відсутній спір, придбане сторонами у період шлюбу за спільні кошти та спільною працею подружжя, що ніким не заперечується. На підставі наведеного, суд приходить до переконання, що зазначене майно є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу згідно побажань позивачаі як погодили сторони без будь-якої компенсації.

Щодо іншого майна, то суд виходить з того, що позов про розподіл спільного майна подружжя на підставі ст.69 СК України підлягає задоволенню у випадках, коли кожен з співвласників має право на це майно, разом з тим відсутні жодні належні та переконливі докази його наявності та належності до спільного майна подружжя, що на даний час підлягає розподілу. Не заслуговують на увагу суду посилання позивача на те, що все вказане у позовній заяві майно є спільним майном подружжя та наявне інше майно, про яке не заявлено у позові, але яке також підлягає розподілу. Будь-яких доказів на підтвердження того, що це майно є спільним майном подружжя, позивачем не надано, і судом їх також не здобуто, що вказує на недоведеність позову в цій частині. Позивачем належними та достовірними доказами не доведені свої позовні вимоги та обраний невірний спосіб їх захисту. Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами сторін, що узгоджується з положеннями ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів, зокрема, власників майна.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач наділений правом визначати предмет та підставу позову (ст.ст.11, 27, 31 ЦПК України), шляхом подання письмової заяви може змінити підставу або предмет позову, а не одночасно і підставу, і предмет позову. Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження у справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). Предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, полягає в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо. Підстава позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об'єктивуються у поданих доказах. Верховний Суд України зазначив, що під підставами позову, які згідно зі ст.31 ЦПК може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини.

За таких умов, позивач не позбавлений права захистити своє порушене право шляхом подачі нового позову про поділ іншого майна подружжя та про оспорення угод.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу відповідно до правил ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути половину витрат на оплату судового збору, як про це просить позивач у позовній заяві.

З огляду на викладене, на підставі ст.69, 70 СК України, керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

задоволити цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Виділити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженці ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серія МЮ номер 114215, виданий 25 грудня 2006 року Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, ІНПП НОМЕР_1)

1.масляний радіатор вартістю 419 грн.,

2.пральну машину 2 138 грн.,

3.пилосос 699 грн.,

4.ДІ-ВІ-ДІ програвач 375 грн.,

5.Фотокамеру 1 799 грн.,

6.Пароварку 400 грн.,

7.Соковижималку 320 грн.,

8.Саббуфер 1 000 грн.,

9.Комп»ютерне крісло 320 грн.

Виділити ОСОБА_4 (11 березня 1981 р.н)

1.телевізор «Самсунг» вартістю 1 299 грн.,

2.відеокамеру -2 507 грн.,

3.спальню 3 000 грн.,

4.шафу-купе 5 700 грн.,

5.комп»ютерний стіл 400 грн.,

6.ортопедичний матрас 3 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (11 березня 1981 р.н) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серія МЮ номер 114215, виданий 25 грудня 2006 року Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, ІНПП НОМЕР_1) 1 104 грн. 63 коп. судових витрат.

Вступна та резолютивна частини судового рішення проголошені 10 травня 2016 року. Повний текст виготовлено 13 травня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя Кушнір Н.В.