Провадження № 2/761/80/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2016 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Савицького О.А.,

при секретарі Личак М.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та повернення права власності на квартиру,

в с т а н о в и в:

04.08.2015 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно якого просила розірвати договір довічного утримання, укладений між нею та ОСОБА_2 29.03.2009 року, а також повернути їй право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати орган реєстрації речових прав на нерухоме майно провести для цього усі необхідні дії (зняти з реєстрації відповідача).

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач систематично порушував умови вищевказаного договору щодо матеріального щомісячного забезпечення позивачки. При цьому умови договору, що стосуються забезпечення позивачки безоплатним проживанням, харчуванням, придатним для носіння одягом і взуттям, лікувальними засобами, медичною допомогою та іншими видами допомоги протягом тривалого часу не виконувалися відповідачем взагалі, у зв'язку з чим позивачка вимушена самостійно оплачувати житлово-комунальні послуги, доношувати раніше придбані речі та взуття, купувати собі їжу та ліки, а також забезпечувати себе медичною допомогою.

Крім того, позивачка вказує, що всі її неодноразові звернення до відповідача про допомогу у тих чи інших питаннях, а також про необхідність індексації (збільшення) щомісячного матеріального забезпечення, виконання та деталізацію усіх умов договору, були проігноровані останнім з посиланням на відсутність коштів.

На підставі викладеного та посилаючись на положення ст.ст. 755, 756 ЦК України, позивачка просила позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити його в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_2 свої зобов'язання за договором виконує в повному обсязі та належним чином, тоді як позивачка з 2013 року сама створює йому штучні перепони для такого виконання.

Крім того, у судовому засіданні 24.03.2016 року було допитано свідка ОСОБА_5

Вислухавши пояснення позивачки та її представника, відповідача та його представника, а також показання свідка, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Так, згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Положеннями ч. 1 ст. 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач може забезпечувати відчужувача.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 29.03.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, згідно умов якого позивачка передала у власність відповідачу належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1

В свою чергу, згідно п.п. 4, 5 Договору відповідач зобов'язався забезпечувати позивачку утриманням та доглядом довічно у вигляді: забезпечення її житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі; здійснення догляду та надання необхідної допомоги; забезпечення харчуванням, придатним для носіння одягом та взуттям; забезпечення належними лікувальними засобами та медичною допомогою; забезпечення іншими видами матеріального забезпечення та догляду, у разі виникнення потреби, відповідно до засад справедливості та розумності. Вартість матеріального забезпечення визначена сторонами в розмірі 1500,00 грн. щомісячно.

Звертаючись з позовом до суду, позивачка, як на підставу для задоволення свої позовних вимог про розірвання договору довічного утримання та повернення права власності, посилається, серед іншого, на те, що відповідач систематично порушував свої зобов'язання за договором щодо її щомісячного матеріального утримання, а умови договору, що стосуються оплати житло-комунальних послуг, забезпечення позивачки безоплатним проживанням, харчуванням, придатним для носіння одягом і взуттям, лікувальними засобами, медичною допомогою та іншими видами допомоги протягом тривалого часу не виконував взагалі.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

При цьому, як вбачається з п.6 Договору, сторонами при укладенні договору було обумовлено можливість його розірвання з вищенаведених підстав, як за згодою сторін, так і за рішенням суду.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, на підтвердження обставин, що відповідач за період з 29.03.2009 року по 12.06.2015 року не сплачував грошові кошти за житлово-комунальні послуги, позивачкою було надано до суду Акти про невиконання відповідачем умов договору довічного утримання від 23 грудня 2014 року, 29 березня та 12 червня 2015 року, а також копії квитанцій про здійснення нею оплати за житлово-комунальні послуги (а.с. 23, 27, 29, 59-68).

Вказані обставини підтвердила допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5, разом з тим, зазначивши, що про умови договору знає лише зі слів позивачки.

Однак, як зміст вказаних Актів, так і показання свідка, суд не бере до уваги при вирішенні даного спору, оскільки умовами самого договору не передбачено такого обов'язку відповідача як здійснення ним оплати за житлово-комунальні послуги, а лише роз'яснено останньому, що згідно з Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, власники будинків приймають участь у витратах по утриманню будинку та придомової території (п. 11 Договору).

Крім того стороною позивачки не надано суду доказів того, що на її звернення щодо оплати комунальних послуг відповідач відмовляв їй, натомість в своїх поясненнях позивачка стверджувала, що не бажає від відповідача будь-якої допомоги в тому числі щодо оплати комунальних послуг за квартиру.

Поряд з цим, як вже зазначалось вище, сторони при укладенні договору обумовили, що вартість матеріального забезпечення позивачки становить 1500,00 грн. щомісячно.

Як вбачається зі змісту Акту від 01.08.2015 року, наданого до суду позивачкою як доказ того, що відповідач не виконує умови договору щодо її щомісячного грошового утримання, останній в період 01.08.2013 року по 01.08.2015 року не забезпечував її визначеним договором щомісячним матеріальним забезпеченням.

Проте, як вказаний Акт, так і посилання позивачки на те, що відповідач порушує умови договору у вказаній частині спростовуються копіями розписок позивачки, згідно змісту яких вона протягом 2009-2013 років особисто отримувала від відповідача належне їй за договором грошове утримання (а.с. 88-89).

При цьому, як встановлено в судовому засіданні, в тому числі і з пояснень самої позивачки, вона не має бажання зустрічатися, спілкуватися та взагалі отримувати будь-що від відповідача, в тому числі кошти. З 2013 року і по теперішній час останній, у зв'язку з ухиленням позивачки від прийняття виконання договору, виконує свої грошові зобов'язання шляхом внесення належних до сплати позивачці коштів на депозит нотаріуса, про що свідчать відповідні копії квитанцій, а також лист приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука І.А. за вих.№3/01-16 від 09.01.2016 року (а.с. 70, 91-103).

Крім того, слід зазначити, що позивачці було достеменно відомо про те, що відповідачем вносилися грошові кошти на депозитний рахунок нотаріуса, оскільки 28.01.2015 року вона особисто отримала від нотаріуса частину депонованих для неї відповідачем грошових коштів у розмірі 25500,00 грн., що підтверджується відповідною копією заяви позивачки (а.с. 104).

Обґрунтовуючи необхідність розірвання договору, позивачка посилається на те, що всі її неодноразові звернення до відповідача про допомогу у тих чи інших питаннях, а також про необхідність індексації (збільшення) щомісячного матеріального забезпечення, виконання та деталізацію усіх умов договору, були проігноровані останнім з посиланням на відсутність коштів.

Проте, вказані твердження позивачки спростовуються наявними в матеріалах справи копіями листів, відправлених їй відповідачем 22.12.2014 року та 06.03.2015 року відповідно, з пропозицією збільшити грошове забезпечення та укласти відповідний додатковий договір (а.с. 105-108).

Також суд критично оцінює посилання позивачки на невиконання відповідачем своїх обов'язків по договору довічного утримання в частині її забезпечення харчуванням, придатним для носіння одягом та взуттям з огляду на поведінку самої позивачки, яка відмовляється від можливості такого виконання належним чином, про що свідчить зокрема той факт, що остання відмовилася від прийняття посилки з взуттям від відповідача (а.с. 117-118).

В свою чергу, судом встановлено, що відповідач належним чином виконує свої зобов'язання за договором і в частині забезпечення позивачки харчуванням, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії квитанцій та товарних чеків (а.с. 108-112, 115).

При цьому посилання позивачки на самостійне купування ліків, одягу та їжі також не є підставою для розірвання договору оскільки права на придбання будь-чого на власний розсуд та для своїх потреб особа не позбавляється, навіть при укладенні такого виду договору, як довічне утримання

Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв'язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та повернення права власності на квартиру не підлягають задоволенню, оскільки ті обставини, які викладені позивачкою в обґрунтування своїх вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи належними і допустимими доказами, а також були спростовані відповідачем.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та повернення права власності на квартиру.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: