Номер провадження: 22-ц/785/6832/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі головуючого Гончаренко В.М.

суддів Короткова В.Д., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря Ярахмедова Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності та встановлення розміру ідеальних часток в праві спільної сумісної власності за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 липня 2016 року,-

встановила:

31.05.2016 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_4, посилаючись на те, що 01.11.2005 року на підставі свідоцтва про право власності на житло вони та їх батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_4 в рівних частках, а саме по 1/4 частині кожен набули право власності на квартиру №11/2 по вул. Перемоги, 18 в м. Білгород-Дністровському Одеської області.

З метою збільшення житлової площі, 30.07.2013 року сторони продали належну їм на праві власності квартиру та на отримані від продажу квартири кошти 18.06.2014 року на підставі договорів купівлі-продажу купили житловий будинок №8 по вул. 40 років Перемоги в с. Садове Білгород-Дністровського району Одеської області та земельну ділянку площею 0,131 га за цією ж адресою.

За згодою сторін право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_4.

Зважаючи на те, що вказаний будинок та земельна ділянка набуті за спільні грошові кошти членів сім'ї та майно є їх спільною сумісною власністю, просять суд визнати за ними право власності на частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку, площею 0,131 га та житловий будинок №8 по вул. 40 років Перемоги в с. Садове Білгород-Дністровського району Одеської області та встановити ідеальні частки у розмірі по 1/4 частині кожному -ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_4 та її представник за довіреністю ОСОБА_6 позов визнали.

Представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_7 заперечував проти задоволення позовних вимог позивачів.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 липня 2016 року позов задоволено.

ОСОБА_4, вважаючи рішення незаконним та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, надав до суду апеляційну скаргу про його скасування.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на них, перевіривши матеріали справи, законність i обґрунтованість рішення суду першої iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачам ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх батькам ОСОБА_4 та ОСОБА_4 в рівних частках, а саме по 1/4 частині кожному на праві власності належала квартира №11/2 по вул. Перемоги, 18 в м. Білгород-Дністровському Одеської області.

30.07.2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу, відповідно до якого відчужили належну їм квартиру за 134 820, 00 грн.

ОСОБА_4 на підставі договорів купівлі-продажу від 18.06.2016 року придбала житловий будинок №8 по вул. 40 років Перемоги, в с. Садове, Білгород-Дністровському районі Одеської області, ціна якого становила 46 687, 00 грн., та земельну ділянку за цією ж адресою за 48 397, 00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що вищезазначене нерухоме майно, придбано за спільні гроші членів сім'ї внаслідок продажу квартири та оформлено на матір за спільною згодою членів сім'ї, а тому вказаний житловий будинок та земельна ділянка є спільним сумісним майном ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та ідеальні частки позивачів на вказане майно становлять по 1/4 частині у кожного, залишок коштів від продажу квартири вони витратили на ремонт будинку.

Як вбачається з матеріалів справи, за час перебування у шлюбі, подружжя ОСОБА_5 на спільно нажиті кошти на підставі двох окремих договорів купівлі-продажу від 18 червня 2014 року, придбали житловий будинок № 8, по вул. 40 років Перемоги, в с.Садове, Білгород- Дністровського району. Одеської області та земельну ділянку загальною площею 0,131 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за вищезазначеною адресою.

Майже за рік до укладення вищезазначених договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 18 червня 2016 року, - 30 липня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу була відчужена належна сторонам на праві спільної сумісної власності приватизована 01.11.2015 року квартира № 11/2. по вул.Перемоги, в м.Білгород-Дністровському Одеської області.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не звернув уваги, що житловий будинок та земельна ділянка є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

При цьому, в зазначених договорах купівлі-продажу від 18.06.2014 року та зокрема купівлі-продажу житлового будинку не вказано, що є якісь інші покупці цього нерухомого майна, а в абз.2 п.14 договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.06.2014 року та абз.2 п.5.5 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.06.2014 року чітко прописано, що Покупцю (ОСОБА_4М.) і Продавцю (ОСОБА_8М.) нотаріусом роз'яснена ст.27 Закону України «Про нотаріат», а саме: що не нотаріус, а саме Продавець і Покупець несуть відповідальність зокрема, якщо подали неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов'язаного із вчиненням нотаріальної дії; не заявили про відсутність чи наявність осіб, прав та інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчинення якої звернулася особа.

Однак, суд першої інстанції, в порушення вимог ст.ст.212, 213 ЦПК України не надав належної правової оцінки вищезазначеним положенням договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 18.06.2014 року.

Окрім цього, судом першої інстанції не надано належної оцінки нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу квартири від 13.07.2013 року, згідно якому сторони спільно продали за 134 820 гри. квартиру № 11/2, по вул.Перемоги, 18, в м.Білгород-Дністровському, при цьому продавці отримали грошові кошти за квартиру до підписання договору від 13.07.2013 року (п.2 договору), з чого слідує, що ще не пізніше ніж 13.07.2013 року кожний із чотирьох продавців зазначеної квартири, в тому числі і позивачі у нинішній справі, отримав грошові кошти за продану частку кожного вказаної квартири.

Позивачі на час відчуження 13.07.2013 року своєї частки квартири були повнолітніми особами, а тому, отримавши гроші за власну частку квартири могли на власний розсуд розпорядитися цими коштами, оскільки ці кошти були їх особистими.

Будь-які докази на підтвердження того, що позивачі передали подружжю ОСОБА_4 грошові кошти, які вони отримали за відчужену квартиру, на придбання спірного нерухомого майна, відсутні.

Згідно з ч.З ст.368 ЦК України та ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Чинним законодавством України, в тому числі і ч.4 ст.368 ЦК України, на яку послався суд у власному рішенні, не передбачено визнання за повнолітніми дітьми права власності на нерухоме майно, яке було набуте за час шлюбу їх батьками, тим більше на майно, яке було набуте подружжям після досягнення їх дітьми повноліття, як в даному випадку.

Відповідно до п.13 договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.06.2014 року та п.5.2. договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.06.2014 року купівля житлового будинку та земельної ділянки були вчинені за письмовою згодою чоловік Покупця (ОСОБА_4) - ОСОБА_5.

Відповідно до ст.63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, належним їм на праві загальної спільної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними шлюбним договором.

Із системного аналізу вищезазначених норм матеріального права, можна прийти до висновку, що право спільної сумісної власності подружжя на майно, крім речей індивідуального користування, придбане за час шлюбу презюмується.

Позивачами не надано суду належних доказів на підтвердження доводів надходження джерела грошових коштів для придбання житлового будинку та безперечного зв'язку між продажем зазначеної квартири та купівлею спірного житлового будинку і земельної діялнки.

Суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що позивачами не оспорені договори купівлі-продажу нерухомого майна від 18.06.2014 року та спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, що вказувало на те, що порушуються права та інтереси ОСОБА_4 щодо спірного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у достатньому обсязі не перевірив вказаних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, наданим доказам не дав належної правової оцінки в сукупності та їх взаємному зв»язку, належним чином не перевірив протиріччя та суперечності наданих сторонами доказів у справі, та ухвалив помилкове рішення, у звязку з чим рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 606, 32 грн.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 3, 4 ст. 309, ч.2 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 липня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності та встановлення розміру ідеальних часток в праві спільної сумісної власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 606, 32 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М.Гончаренко

Судді В.Д.Коротков

ОСОБА_9