Справа №480/1544/15-ц 11.05.2016 11.05.2016
Cправа №480/1544/15-ц
Провадження №22-ц/784/1081/16
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої судді: Кутової Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Буренкової К.О.,

із секретарем судового засідання: Гордійчук С.С.,

за участю: позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, представника відповідачки ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 29 березня 2016 року, постановлену за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_6, як законного представника малолітньої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за участю третьої особи Служби у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації

про

визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_8, яка змінила прізвище на «Бондар» на підставі свідоцтва про реєстрацію шлюбу від 9 червня 2015 року, як законного представника малолітньої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання малолітньої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на проживання в житловому приміщенні.

Позивач зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1, де зареєстровано його місце проживання, його батька та доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Проте, після розірвання шлюбу з відповідачкою, донька з лютого 2012 року проживає з матірю по пр. Жовтневому в буд. № 191 в м. Миколаєві. Оскільки в добровільному порядку відповідачка не бажає змінити реєстрацію дитини за фактичним місцем її проживання, позивач просив визнати доньку такою, що втратила право на проживання за її місцем проживання.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 29 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на підставі наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, що позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 3 серпня 2010 року, який рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2013 року розірвано (а.с. 13). Сторони мають дитину - доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 лютого 1994 року та договору дарування ? часток в праві власності на квартиру від 10 травня 2007 року, позивач ОСОБА_3 є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_2 (а.с. 6-11).

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 28 травня 2015 року в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані власник квартири позивач ОСОБА_3, його батько ОСОБА_9 та донька ОСОБА_7 з дня народження, тобто з 24 січня 2012 року (а.с. 26).

В той же час з довідки Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 24 червня 2015 року та акту від 25 травня 2015 року, затвердженого вказаною сільською радою, слідує, що донька позивача ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 не проживає з батьком за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_4 (а.с. 27, 28, 72).

Відповідно до положень ч.1, 4, 6 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, а місцем проживання особи яка не досягла віку десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів), або одного з них, з ким вона проживає.

Із змісту рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2013 року про розірвання шлюбу між сторонами вбачається, що після припинення сімейних відносин з лютого 2012 року донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично проживає з матірю ОСОБА_6 (а.с. 13).

Відповідно до реєстраційної відмітки в паспорті відповідачки ОСОБА_6 реєстрація її місця проживання значиться ІНФОРМАЦІЯ_3, який належить на праві власності її батьку ОСОБА_11 (а.с. 83, 90-92).

Однак із довідки від 5 червня 2013 року виданої ОСББ «Вимпел» слідує, що ОСОБА_12, разом із своєю донькою ОСОБА_7, 24 січня 2012 року, проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4, в якій зареєстровані її батьки: мати ОСОБА_5 та батько ОСОБА_11 (а.с. 32). В аналогічній довідці від 20 жовтня 2015 року зазначено про те, що відповідачка не є членом ОСББ «Вимпел» і не мешкає за адресою АДРЕСА_5 (а.с. 81). В той же час з пояснень представника відповідачки слідує, що остання на цей час фактично проживає в даній квартирі із донькою та чоловіком. Вказана квартира також не належить відповідачці на праві власності, таким чином власного житла відповідачка не має. За такого, право відповідачки та її малолітньої доньки на проживання в зазначеному житловому приміщенні є похідним від права та волі власника.

Відповідно до положень ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

ОСОБА_13 України «Про охорону дитинства» також спрямовані на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Так, згідно із ст. 18 цього ОСОБА_13 встановлено, що діти-члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Вимогами ст. 141 СК України встановлено, що батьки мають рівні обовязки щодо дитини.

Таким чином, позивач, як батько малолітньої дитини, також є зобовязаним на рівні з відповідачкою забезпечувати належний рівень її життя та відповідних умов для її розвитку.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, згідно з нормами ст. 160 СК України, визначається за спільною згодою батьків.

З пояснень відповідачки слідує, що з позивачем було досягнуто згоди, щодо збереження права дитини на проживання в належному йому житлі, оскільки вона не має власного житла. Вказані обставини підтверджуються збереженням реєстрації місця проживання дитини з її народження до теперішнього часу в спірному житловому приміщенні, яке належить позивачу. Заперечень щодо такого стану речей у позивача не мало місця ні під час розірвання шлюбу ні в подальший період впродовж тривалого часу.

У інший спосіб, в тому числі і передбачений положеннями ст. 161 СК України, місце проживання доньки ОСОБА_7, 24 січня 2012 року, сторони не вирішували, тому проживання дитини на даний час з матірю не можна вважати її єдиним постійним місцем проживання, як і фактичне місце проживання матері на даний час не є таким, оскільки воно (місце проживання) є відмінним від місця її реєстрації.

Комісія з питань захисту прав дитини при Миколаївській райдержадміністрації 8 січня 2015 року прийняла рішення про ненадання дозволу на виписку дитини з житла, що належить батьку на праві власності, так як малолітня дитина має право користування частиною цього житла (а.с. 30).

З урахуванням наведеного, висновки районного суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення малолітньої дитини доньки позивача ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, права на проживання за місцем її реєстрації в АДРЕСА_6, є вірними, оскільки таке протирічить правам та інтересам дитини, які захищені наведеними спеціальними законодавчими актами. При цьому районний суд вірно послався в тому числі і на положення норми Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї від 27 лютого 1991 року, якими встановлено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Посилання позивача, в тому числі і в апеляційній скарзі, на положення ст. 405 ЦК України, є безпідставними, оскільки місце проживання малолітньої дитини, що є предметом даного спору регулюється іншими, вище наведеними спеціальними правовими нормами.

Посилання апелянта на порушення судом процесуальних норм, оскільки, на думку апелянта, суд самостійно змінив заявлені вимоги, не можна прийняти до уваги, оскільки таке не ґрунтується на матеріалах справи. Так, із змісту вступної та резолютивної частини слідує, що суд розглядав вимоги саме про визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, про що і зазначено в позовній заяві.

Зазначення в апеляційній скарзі на необовязковість висновку комісії з питань захисту прав дитини при Миколаївській райдержадміністрації, також не впливає на вірність вирішення спору, оскільки таке не позбавляє суд прийняти вказаний висновок до уваги в порядку ст. 212 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів дійшла висновку про його відповідність нормам матеріального та процесуального права, в звязку з чим підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: Т.З. Кутова

ОСОБА_14

ОСОБА_15