У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів:Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,Завгородньої І.М.,Маляренка А.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, прокуратура Шевченківського району м. Києва, про визначення місця проживання малолітньої дитини та встановлення порядку спілкування батька з сином, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, на обґрунтування якого вказав, що з 17 лютого 2007 року по 14 вересня 2011 року ОСОБА_6 перебував у шлюбі з ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_8 Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 вересня 2011 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу, за усною домовленістю з ОСОБА_7, малолітній син проживає разом з ОСОБА_6

У зв'язку з досягненням дитиною дошкільного віку та з метою вирішення прав дитини на отримання освіти позивач звернувся до Оболонського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про здійснення реєстрації дитини за місцем проживання батька. Однак у зв'язку з відсутністю письмової згоди матері дитини на здійснення реєстрації місця проживання дитини за адресою батька йому було відмовлено.

Оскільки, починаючи з дня народження дитини, відповідачка не вчиняла дій щодо реєстрації сина за місцем свого проживання, письмової згоди на здійснення реєстрації їхнього сина за місцем проживання позивача не надає, просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1.

21 жовтня 2013 року ОСОБА_7 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини та встановлення порядку спілкування батька з сином.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що після розірвання шлюбу син проживав разом з нею, а з квітня 2012 року проживає разом з батьком. За цей час вона слідкувала за станом здоров'я власної дитини, брала участь у вихованні та утриманні ОСОБА_8, регулярно відвідувала його, купувала йому необхідні речі, іграшки, продукти харчування, возила його на відпочинок за кордон. Посилаючись на принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, просила визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_8 разом з матір'ю та встановити порядок спілкування батька з сином.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2014 року позов ОСОБА_6 залишено без задоволення. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_7 задоволено частково, визначено місце проживання дитини − сина ОСОБА_8 − з його матір'ю ОСОБА_7 У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2014 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6 та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_7 про визначення місця проживання малолітньої дитини скасовано та ухвалено нове. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_8 разом з батьком - ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні первинного позову та частково задовольняючи зустрічний позов щодо визначення місця проживання дитини з матір'ю, керувався принципом 6 Декларації прав дитини щодо неможливості розлучення дитини зі своєю матір'ю.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_7 про визначення місця проживання малолітньої дитини та ухвалюючи рішення про задоволення первинного позову, керувався інтересами дитини та тим, що дитина з малолітнього віку виховується батьком.

Такий висновок суду апеляційної інстанції є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які правильно застосовані з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 17 лютого 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 14).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року, матір'ю якого є ОСОБА_7, а батьком дитини є ОСОБА_6 (а. с. 11).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 вересня 2011 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано (а. с. 10).

ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, що належить до Оболонського району м. Києва.

Мати дитини зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, що належить до Шевченківського району м. Києва (а. с. 39).

Згідно з довідкою житлово-експлуатаційної контори «Татарка» від 23 серпня 2013 року № 1471 ОСОБА_8 не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 8).

30 липня 2013 року ОСОБА_6 звернувся до відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Оболонського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві із заявою про реєстрацію малолітньої дитини за адресою його місця проживання (а. с. 87).

У зв'язку з відсутністю письмової згоди матері дитини на здійснення її реєстрації за місцем проживання батька заява позивача до Оболонського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про здійснення реєстрації сина за місцем проживання батька залишена без задоволення (а. с. 16).

Крім того судами встановлено, батьки малолітнього ОСОБА_8, позитивно характеризуються, мають відповідний дохід, піклуються про сина та обидва мають можливість забезпечити інтереси дитини.

Згідно з довідкою від 01 листопада 2013 року №75 ОСОБА_8 протягом двох місяців з 07 вересня 2011 року по 01 листопад 2011 року за заявою матері відвідував дитячий навчальний заклад № 810 Шевченківського району м. Києва (а. с. 64).

Згідно з довідкою від 13 листопада 2013 року № 29 ОСОБА_8 з листопада 2011 року за заявою батька відвідував дитячий навчальний заклад № 28 (а. с. 85).

Судами встановлено та сторонами у справі визнано, що малолітня дитина, не досягнувши чотирьохрічного віку, почала проживати з батьком, з яким і проживає по теперішній час. відповідачка тривалий час не виявляла уваги та турботи до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-СІІ), зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з висновком Органу опіки та піклування Служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 26 листопада 2013 року № 109/02/41-8564 про визначення місця проживання малолітньої дитини, а також висновком Комісії з питань захисту прав дитини при Оболонській районній в м. Києві державній адміністрації від 10 грудня 2013 року № 04-11-7275 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 доцільним є визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 з батьком ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 112−113, 143−144).

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, відповідно до приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд обґрунтовано виходив із особистої прихильності хлопчика до батька, тривалої відсутності матері в сім'ї та відсутності її контакту з дитиною.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Установивши, що оскаржуване рішення відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, та керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді: Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня А.В. Маляренко