У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 30 березня 2012 року він позичив ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 56 тис. грн, які останній зобов'язався повернути йому до 30 вересня 2012 року, про що є відповідна розписка. 23 квітня 2012 року він уклав договір позики з відповідачем, за умовами якого ОСОБА_5 взяв у нього грошові кошти в розмірі 32 тис. грн та зобов'язувався повернути їх до 23 липня 2012 року, а згідно з договором позики від 13 серпня 2012 року він надав відповідачу грошові кошти в розмірі 34 020 грн, які останній зобов'язався повернути позику до 13 вересня 2012 року. Відповідач грошові кошти в установлені строки не повернув.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь грошові кошти в розмірі 64 424 грн 54 коп. за договором позики від 30 березня 2012 року, у розмірі 37 449 грн 20 коп. за договором позики від 23 квітня 2012 року, у розмірі 39 304 грн 28 коп. за договором позики від 13 серпня 2012 року.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача суму боргу за договором позики від 30 березня 2012 року в розмірі 64 424 грн 54 коп., з яких сума основного боргу - 56 тис. грн, проценти за користування позикою - 5 902 грн 24 коп., три проценти річних - 2 522 грн 30 коп.; за договором позики від 23 квітня 2012 року в розмірі 37 449 грн 20 коп., з яких сума основного боргу - 32 тис. грн, проценти за користування позикою - 3 826 грн 41 коп., три проценти річних - 1 622 грн 79 коп.; за договором позики від 13 серпня 2012 року в розмірі 39 304 грн 28 коп., з яких сума основного боргу - 34 020 грн, проценти за користування позикою - 3 704 грн 45 коп., три проценти річних - 1 579 грн 83 коп., судовий збір у розмірі 1 412 грн 53 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_4 грошові кошти, що підтверджується письмовими розписками від 30 березня 2012 року, від 23квітня 2012 року та від 13 серпня 2012 року, які є доказом укладення договорів позики, свої зобов'язання не виконав, грошові кошти не повернув.

При цьому суди також вірно задовольнили вимогу про стягнення процентів, що передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18 липня 2012 року № 6-79цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Інші доводи касаційної скарги стосуються в основному переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції, а порушення норм матеріального чи процесуального права не встановлено.

Ураховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
Б.І. Гулько С.Ф. Хопта