Справа №463/6215/14-ц
Провадження №2/463/394/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Морганюк Ю.Є.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «Надра» з вимогою визнати недійсним кредитний договір від 21.09.2007р. № 405/07-Ф, що укладений між сторонами на суму 72 000 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21.09.2007р. між ним та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач передав йому у тимчасове користування грошові кошти у сумі 72 000 доларів США на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності. Вважає, що така умова договору, яка є умовою про предмет угоди, не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, грошові кошти за договором були передані йому у тимчасове користування, тоді як згідно вимог чинного законодавства, такі повинні бути передані у власність. Оскільки предмет договору, яким є грошові кошти, є істотною умовою договору, недодержання цих вимог законодавства під час укладення кредитного договору, тягнуть за собою його недійсність, з приводу чого пред'явив згаданий позов.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, дав пояснення аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Також, підтвердив факт отримання ним кредитних коштів після підписання договору.

Представник відповідача в судовому засіданні згідно належної довіреності від 11.09.2014р. Морганюк Ю.Є. проти обґрунтованості позову заперечила та вказала, що не вбачає розбіжностей між умовами договору та вимогами чинного законодавства. Просить в задоволені позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину закріплені в ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент вчинення правочину, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, теж в редакції, яка діяла на момент укладення договору, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Виходячи з мотивів заяви, на думку позивача саме такій нормі закону не відповідає укладений між сторонами договір в частині визначення його предмета, про який йдеться в п. 1.1 договору.

З такими висновками погодитись не можна.

В судовому засіданні встановлено, що 21.09.2007р. між позивачем та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 405/07-Ф, за умовами якого - п.1.1, банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 72 000 доларів США в порядку та на умовах, визначених договором (а.с.6-8). Відсотки за користуванням кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,49 % річних. Строк користування кредитом встановлений до 21.09.2027р.

Згідно вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є, зокрема, умова про предмет договору, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Предмет договору, відповідно до актів цивільного законодавства є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виходячи з аналізу ст. ст. 638, 1054 ЦК України, предметом кредитного договору є грошові кошти, надані позичальнику в порядку та на умовах, встановлених договором, які останній зобов'язаний повернути у встановлений строк та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

За змістом п. 1.1 договору, який визначає його предмет, кошти в сумі 72 000 доларів США надаються позичальнику на умовах забезпеченості повернення, строковості та платності. Така умова договору, всупереч доводам позивача, відповідає вимогам ч. 1 ст. 638, ч. 1 ст. 1054 ЦК України, і виключає можливість вважати оспорюваний договір таким, що суперечить змісту ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Не вбачаючи будь-яких інших порушень чинного законодавства під час укладення договору, суд не вбачає правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, а отже, позов до задоволення не підлягає.

При цьому, невірним є покликання позивача на норми ч. 1 ст. 1046 ЦК України, яка визначає, що грошові кошти передаються позичальнику у власність, в той час як за умовами кредитного договору він отримав кошти в тимчасове користування.

За змістом, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, положення Параграфу 1, в тому числі ст. 1046 ЦК України, можуть застосовуватись лише в тому випадку, коли Параграфом 2 Глави 71 Розділу ІІІ Книги П'ятої ЦК України, відповідні правовідносини в сфері надання кредитних правовідносин не є врегульовані.

Стаття 1046 ЦК України визначає загальне поняття договору позики, в той час як поняття кредитного договору наведено в ч. 1 ст. 1054 ЦК України. Правова природа цих договорів є різною, і відповідно, їх предмет не є тотожним. Якщо за договором позики кошти передаються у власність, то до кредитного договору така умова не є обов'язковою.

Частина 3 ст. 1056 ЦК України наділяє кредитодавця правом відмовитись від подальшого кредитування у разі порушення позичальником встановленого кредитним договором обов'язку цільового використання кредиту.

Пунктом 1.2 встановлено, що цільовим використанням кредиту є проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 21.09.2007р. земельної ділянки.

З огляду на те, що кредитний договір може видаватись позичальнику лише для використання коштів для певних цілей, тобто право позичальника на розпорядження тими коштами є обмеженим, вони не можуть передаватись у власність, що підтверджує висновки суду про відсутність підстав застосовувати до кредитних правовідносин норми ч. 1 ст. 1046 ЦК України.

В такому випадку, передача грошових коштів в тимчасове користування, як про це зазначено в кредитному договорі, не буде порушенням актів цивільного законодавства, що також виключає можливість задоволення позову.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10,60,88,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 203, 215, 509, 526, 530, 610, 611, 614, 623, 625, 626, 1048-1050, 1054, 1056 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсним кредитного договору № 405/07-Ф від 21 вересня 2007 року, укладеного між сторонами - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.