печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

25 листопада 2015 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді Гладун Х.А.

при секретарях Кулаковій І.О.,

розглянувши відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Фінансова ініціатива» про стягнення вкладу,

В С Т А Н О В И В :

представник позивача звернувся до суду із вимогами до Відповідача, в яких просить стягнути в примусовому порядку на користь позивача грошові кошти за Договором банківського вкладу від 30.12.2014 р. № 379146 в розмірі 13500 дол. США, що станом на момент відкриття вкладу становило 212875,00 грн.; 15175,63 грн. - заборгованості по виплаті відсотків за користування грошовими коштами. Крім того, оскільки з боку відповідача має місце прострочення повернення грошових коштів в повному обсязі, просить стягнути на його користь з відповідача в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми - 1259,75 грн. та збитки від інфляції - 4683,25 грн. Позовні вимоги позивачем обґрунтовані тим, що в порушення умов договору та норм чинного законодавства відповідачем ігноруються вимоги позивача про повернення грошових коштів після закінчення строку дії договору.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, та просив суд про їх задоволення. При цьому, пояснити розрахунок нарахованих позивачем процентів за користування депозитом, не зміг. В подальшому подав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомним, в судове засідання не з'явився, подав письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи. В запереченнях, посилаючись на введення в банку тимчасової адміністрації, в зв'язку з чим повернення залучених коштів регламентується спеціальним порядком, позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

30.12.2014 між сторонами було укладено Договір № 379146 банківського вкладу на 180 календарних днів в іноземній валюті, за умовами якого Відповідач прийняв від Позивача грошові кошти в сумі 13500,00 дол. США на строк до 28.06.2015 та сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 11 % річних.

Пунктом 3.1.4 вказаного договору встановлено обов'язок Банку повернути повністю вклад та нараховані проценти на «Дату повернення», зазначену у п. 2 цього Договору шляхом перерахування на власний поточний (з використанням СПЗ) рахунок Вкладника, відкритий у Банку на підставі письмової заяви Вкладника, підтвердивши повернення вкладу та нарахованих процентів видачею належним чином оформленої квитанції Банку та/або виписки з Депозитного рахунку.

Як пояснив представник позивача в судовому засіданні після закінчення дії вказаного договору, позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення суми вкладу та нарахованих процентів, яка останнім проігнорована.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 ст. 633 ЦК України дає визначення поняттю публічний договір: публічний договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вимога про повернення коштів позивачем, як зазначалося вище, була направлена до Банку, проте останній свої зобов'язання щодо повернення коштів не виконав.

У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне:

«Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом.

Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави».

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції.

Таке порушення виявилося в наступному:

У ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України.

Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які Банк отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув.

Частина 1 ст. 1061 ЦК України визначає, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Згідно розрахунку сторони позивача за договором банківського вкладу сума нарахованих процентів за його користування становить 15175,63 грн.

Разом з тим, позивачем не наведено розрахунку суми нарахованих ним процентів, що унеможливлює встановити достовірність проведеного ним розрахунку.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов'язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Оскільки, Відповідачем взяті на себе договірні зобов'язання за укладеним з позивачем договором щодо повернення залучених коштів після закінчення строку дії договору, не виконані, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача в примусовому порядку підлягають стягненню кошти в розмірі вкладу в сумі 13500 дол. США, що станом на момент відкриття вкладу становило 212875,00 грн.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановленні договором або законом.

Таким чином ст.625 ЦК України передбачає, що три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних. Разом з тим, коли в договорі не зазначено розміру процентів, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобов'язання настає на підставі вимог закону, а саме, ст.625 ЦК України.

З аналізу ст.625 ЦК України вбачається, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й три проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Оскільки у Відповідача наявне зобов'язання в іноземній валюті, тоді як індексації підлягає заборгованість за наявності між сторонами грошових зобов'язань у грошовій одиниці України, тобто в гривні, то правові підстави для задоволення вимог позовної заяви про стягнення з Відповідача в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат - відсутні.

Враховуючи те, що відповідач прострочив виконання зобов'язань за Договором банківського вкладу від 30.12.2014 р. № 379146, суд вважає, що з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст.625 ЦК України, згідно наданого позивачем розрахунку підлягають стягненню 3% річних в сумі 1259.75 грн. за період з 30.04.2015 р. по 10.07.2015 р.

Таким чином, заявлений позов підлягає частковому задоволенню.

За правилом ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача у дохід держави пропорційно розміру задоволених вимог, але не менше розміру встановленого Законом України «Про судовий збір», та на час розгляду справи становить 1948,62 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 526, 1058, 1060, 1061 ЦК України, ст. ст.10, 57, 60, 61, 88, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Фінансова ініціатива» про стягнення вкладу - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Фінансова ініціатива» на користь ОСОБА_1 за Договором банківського вкладу від 30.12.2014 р. № 379146 грошові кошти в розмірі вкладу в сумі 13500 дол. США, що станом на момент відкриття вкладу становило 212875,00 грн. та 3% річних в сумі 1259.75 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Фінансова ініціатива» на користь держави суму судового збору в розмірі 1948,62 грн.

Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Згідно загального порядку оскарження, дане рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення суду набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України, згідно якого рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Х.А. Гладун