АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/3001/15 Головуючий 1 інстанції -
Категорія: сімейні Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого , судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Костенко Т.М.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 02 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа : Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини,-

ВСТАНОВИЛА :

02 жовтня 2014 року представник позивача ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, в якому просила позбавити відповідача батьківських прав стосовно сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначала на те, що 05.07.2008 року сторони зареєстрували шлюб. Від цього шлюбу мають дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 28.04.2011 року . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.05.2011 р. з відповідача на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання їх сина у твердій грошовій сумі 300 грн. щомісячно, починаючи з 15.03.2011 р. до повноліття дитини, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виконавчий лист, виданий на підставі вказаного рішення суду, знаходиться на виконанні в Московському ВДВС Харківського міського управління юстиції.

Як на підставу позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні сина, представник позивача , з посиланням на п.2 ч.1 ст. 164 СК України посилаються на те, що відповідач своїх батьківських обов'язків, зокрема, обов'язку виховувати та утримувати сина до досягнення ним повноліття не виконує , не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання та будь-яких перешкод для виконання відповідачем своїх обов'язків позивач йому не чинила( а.с.1-3).

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 вказані позовні вимоги позивача не визнав та 11.02.2015 року звернувсь до суду з зустрічним позовом, в якому просив визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5, місцем проживання його батька: АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача ОСОБА_4 виконати рішення суду.

Свої зустрічні позовні вимоги обгрунтовував тим, що їх син зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, але фактично мешкає в АДРЕСА_2. Від родичів колишньої дружини він дізнався, що ОСОБА_4 мешкає у Німеччині, не займається вихованням сина та у зв»язку із складною ситуацією в Країні та проведення антитерористичної операції у Луганській області, життя та здоров'я їх сина наражається на небезпеку (а.с. 47-48).

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_4 та її представник підтримали позовні вимоги щодо позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав у відношенні сина та не визнали зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3. ОСОБА_4 також пояснила , що останні аліменти на утримання сина ОСОБА_3 перерахував в березні 2014 року , при цьому до липня 2014 року у Луганську не проводились бойові дії та працювала пошта. Влітку 2014 року вони з дитиною як переселенці переїхали до смт. Крижопіль, Вінницької області де мешкали у родичів та відповідач мав можливість приїхати до Вінниці навідати дитину. Позивач за первісним позовом також зазначила , що на теперішній час вона має контракт по постійну роботу в Німеччині, пристойні умови для проживання, місце для дитини в навчальному закладі, але для цього потрібен дозвіл на виїзд дитини до повноліття відповідача, однак останній надає такий дозвіл на виїзд дитини лише на рік, що є неприйнятним для дитини та ставить неприйнятні умови для надання дозволу дитині до повноліття.

ОСОБА_3 в судовому засіданні суду першої інстанції підтримав свої зустрічні позовні вимоги з зазначених в позові підстав та заперечував проти позовних вимог ОСОБА_4 Свої заперечення обгрунтовував тим, що колишня дружина з сином 02 листопада 2010 року виїхала до Луганську . В 2012 році він звертався до суду з позовом про визначення місця проживання сина з ним, однак рішення суду йому було відмовлено. З квітня 2014 року він не сплачував аліменти на дитину у зв»язку з тим, що йому не повідомляли адресу і телефон, де перебуває дитина.

Представник Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради просила задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 та відмовити ОСОБА_3 в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Прокурор в судовому засіданні суду першої інстанції вважала недоцільним як позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, так і визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 02 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4. задоволені. Суд позбавив ОСОБА_3 батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та відмовив ОСОБА_3 в задоволенні зустрічних позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог щодо позбавлення його батьківських прав у відношенні сина та задовольнити його зустрічні позовні вимоги та визначити місце проживання їх сина з ним в АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням судом першої інстанції норм матеріального права та зазначає, що визначені ст. 164 СК України підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні та він ніколи не ухилявся від виховання сина , дитина зареєстрована за місцем його проживання .

ОСОБА_3 також зазначає, що наявна заборгованість по аліментам виникла по незалежним від нього причинам, він кожний місяць пересилав такі аліменти, однак у зв»язку з АТО два перекази були повернуті та на неодноразові звернення до ОСОБА_4. про передачу коштів залишались без відповіді.

ОСОБА_3 також зазначає, що при ухваленні рішення суд не врахував ту обставину, що ОСОБА_4 знаходиться за по шість місяців кордоном у Німеччині та син знаходиться з її матір»ю невідомо де без матері, при цьому він неодноразово пропонував ОСОБА_4 щоб на час знаходження її за кордоном дитина проживала з ним за зазначеною адресою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з»явились, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги позивача за первісним позовом та позбавляючи ОСОБА_3 батьківських прав у відношенні малолітнього сина сторін, суд першої інстанції, з посиланням на вимоги ст. 164 СК України , виходив з доведеності позивачем за первісним позовом тих обставин, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов»язків по вихованню сина, а також з того, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав буде відповідати інтересам дитини.

Однак погодитись з таким висновком суду не можна.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що сторони з 2008 року по квітень 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі та ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_5 ( а.с.7-8).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.05.2011 р. стягнуто з ОСОБА_3. на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі 300 грн. щомісячно, починаючи з 15.03.2011 року до повноліття дитини, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 липня 2012 р. ОСОБА_3 відмовлено в позові до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з ним. ( а.с.96).

Судом першої інстанції також встановлено та цей факт в судовому засідання суду першої інстанції сторони не заперечували, що ОСОБА_3 аліменти на утримання сина не сплачуються з квітня 2014 року.

Відповідно до висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, при наданні вказаного висновку, Управління вважало за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 та недоцільним визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з батьком.

Як свідчить вказаний висновок, при його наданні Управлянні служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради , як орган опіки та піклування, виходив з того, що ОСОБА_3 із заявами про ненадання матір»ю дитини можливості спілкуватись з сином до служби у справах дітей Луганської міської ради не звертався, а також з пояснень ОСОБА_4, що ОСОБА_3 вихованням сина не займається та ОСОБА_3 не надано безспірних доказів, які б свідчили про виконання ним батьківських обов»язків (а.с.113-114).

Матеріали також свідчать про те, що малолітній син сторін до 09 липня 2014 року проживав за адресою АДРЕСА_2 разом з позивачем за первісним позовом та її батьками та йому були створені необхідні умови для виховання і розвитку (а.с.69 70-71, 73-75).

Матеріали справи також свідчать про те, що з 06.07.2014 року позивач за зустрічним позовом разом із сином без реєстрації проживають в АДРЕСА_3, в якому також є необхідні умови для проживання та виховання дитини та син сторін з 11 серпня 2014 року відвідує Крижопільський дошкільний навчальний заклад ( а.с. 77-80).

Матеріали справи також свідчать про те, що позивач за первісним позовом з 01.12.2011 року зареєстрована в м.Саарбрюккей Німеччини, де їй 01.01.2014 року та 01.02. 2015 року надавались ізольовані квартири та на підставі трудового договору з 01.01.2014 року прийнята на роботу в Саарланський держаний театр ГмбХ та має постійний контракт на роботу( а.с.94, 103, 89).

Матеріали справи також свідчать про те, що малолітній син сторін з 13.02.2009 року зареєстрований разом з ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1, яка належить на праві власності матері ОСОБА_3 та в квартирі також зареєстрована його тітка та сестра (а.с.133).

Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можу бути позбавлені батьківських прав, якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважних причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводжуються з дитиною; є хронічними алкоголіками чи наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно до роз»ясень, які містяться в пунктах 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року, з наступними змінами «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов»язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об»єктивного з»ясуванння обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов»язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя: зокрема не забезпечують необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизначених норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов»язків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дитини.

Суд першої інстанції при позбавленні ОСОБА_3 батьківських прав у відношенні неповнолітнього сина ОСОБА_5 , на вказані вимоги норм матеріального права уваги не звернув , як і не звернув уваги на ставлення батька до дитини про що свідчить його позов до суду ще у 2012 році про визначення місця проживання дитини з ним, його бажання приймати участь у вихованні сина, а також відсутність попереджень служби у справах дітей щодо зміни ставлення до виховання дитини.

Суд першої інстанції також не звернув уваги на той факт, що позивач у справі за первісним позовом у липні 2014 року переселилась з дитиною до смт. Крижополі Вінницької області де проживає в будинку АДРЕСА_3, при цьому не надала будь-яких доказів щодо повідомлення ОСОБА_3 про зміну місця проживання , працює за кордоном, при цьому малолітній син сторін фактично знаходиться на вихованні її батьків. Суд першої інстанції також не звернув уваги на той факт , що син сторін з дня народження та по теперішній час зареєстрований за місцем проживання його батька ОСОБА_3, що свідчить про бажання батька забезпечити дитину житлом.

З огляду на наведене судова колегія приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в цій частині з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам, порушенням судом першої інстанції норм матеріального права (пункти 3 та 4 ст. 309 ЦПК України) та ухваленням в цій частині нового рішення про відмову ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог, з попередженням ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, при цьому, суд апеляційної інстанції виходить з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов»язків, а також враховує бажання ОСОБА_3 виховувати сина, його ставлення до дитини та інтереси дитини.

При цьому, на підставі ч.6 ст. 19 СК України, судова колегія не погоджується з висновком Управлінням служб у справах дітей Департаменту праці соціальної політики Харківської міської ради щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав у відношенні сина, оскільки такий висновок є недостатньо обґрунтованим.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні зустрічних позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітньої сина з ним, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 позбавляється батьківських прав у відношенні дитини.

Оскільки підстави для позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відсутні, то рішення суду першої інстанції в цій частині також підлягає скасуванню як таке , що ухвалено судом при невідповідності висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам , які суд вважав встановленими, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні зустрічних позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

В ч.1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько , які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того,з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір мін ними може вирішуватися органом опіки і піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов»язків , особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров»я та інші обставини,що мають істотне значення.

Матеріали свідчать про те, що син сторін досяг шести років та з двох років проживає окремо від батька.

Відповідно до припису 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна , якщо це можливо,зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, у всякому разі , в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітню дитину не слід, крім випадків, коли є виняткові обставини , розлучати зі своєю матір»ю.

Доказів виняткових обставин, які дають підстави для розлучення малолітнього сина ОСОБА_5, з його матір»ю, позивач суду не надав, і це є підставою для відмови йому в задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання його сина з ним .

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати рішення Московського районного суду м.Харкова від 02 березня 2015 року.

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3, третя особа : Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні зустрічних позовних вимог до ОСОБА_4, третя особа : Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :