У х в а л а

іменем україни

28 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Амеліна В.І., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_9, відділ опіки та піклування Жовтневої районної державної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області, про визнання правочинів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_10, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Донецької області від 13 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2006 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, вимоги якого у процесі розгляду справи уточнювала і доповнювала та остаточно просила визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1: від 16 вересня 2003 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7; від 13 жовтня 2006 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також просила повернути їй у власність зазначену квартиру в натурі. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі і проживала однією сім'єю в Якутії з ОСОБА_6 4 липня 1994 року подружжя ОСОБА_4 придбало однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, яку було оформлено на ОСОБА_6 15 серпня 1995 року ОСОБА_6 на підставі відповідного договору обміняв з доплатою зазначену квартиру на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. У жовтні 2005 року ОСОБА_4 від чоловіка ОСОБА_6 стало відомо про те, що чоловік, від імені якого на підставі довіреності діяв його брат ОСОБА_5, 16 вересня 2003 року уклав з ОСОБА_7 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно з яким остання отримала у власність квартиру АДРЕСА_1. 18 жовтня 2006 року ОСОБА_7 продала спірну квартиру ОСОБА_8 Виходячи з того, що Ѕ частина цієї квартири належить позивачу як дружині, а своєї згоди на відчуження квартири вона не надавала, тому просила визнати договори купівлі-продажу спірної квартири від 16 вересня 2003 року та від 18 жовтня 2006 року недійсними.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 жовтня 2012 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 13 жовтня 2006 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, недійсним.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 13 лютого 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_11, просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно п. 5, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту, оскільки позивач не була стороною договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 13 жовтня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Крім того, на момент ухвалення рішення судом першої інстанції спірна квартира знаходилася у власності ОСОБА_12, який відповідно до положень ст. 33 ЦПК України не притягувався до участі у справі та позовні вимоги до нього не заявлялися.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_10, який діє в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 13 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.І. Амелін

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко