Справа № 685/157/15-ц
Провадження № 2/685/84/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 року Теофіпольський районний суд Хмельницької області в складі

головуючого судді Самойловича А.П.,

при секретарі Дондель Т.В. та

операторові відеоконференцзв'язку Паламарчуку В.В.,

за участі позивача ОСОБА_2,

її представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та

представника відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» Лисака В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Теофіполь цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткову угоду від 18 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит HMTVG0 від 16 квітня 2008 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_2, заявивши вимогу визнати недійсною додаткову угоду від 18 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит № HMTVG0 від 16 квітня 2008 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що майно, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія та інші доходи, одержані одним із подружжя, набуте за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності, тому розпорядження нею здійснюється за взаємною згодою.

Оскільки позивач не надавала згоди на укладення спірного договору, який виходить за межі дрібного побутового, тому просить визнати його недійсним.

До початку розгляду справи по суті представником позивача подана заява про зміну предмету та підстави позову, в якій позовні вимоги обґрунтовані порушенням прав споживача спірною додатковою угодою, зокрема, її умови є несправедливими через істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, оскільки за умовами додаткової угоди розмір щомісячного платежу по кредиту був збільшений на 23,38 % з 2827,77 грн. до 754,37 доларів США, що по курсу на дату укладення складало 3488,96 грн.

В ході судового розгляду позивач ОСОБА_2 свої позовні вимоги підтримала та пояснила, що 16 квітня 2008 року вона надала в іпотеку власний житловий будинок в забезпечення виконання зобов'язань її чоловіком ОСОБА_4, відповідачем по справі, по поверненню кредиту, отриманого в сумі 200 тис.грн.

В даний час вона дізналася, що кредит переоформлений на 42000 доларів США згідно додаткової угоди, тому просить дану угоду визнати недійсною, оскільки згоди на її укладення вона не надавала.

Представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві та заяві про зміну предмету та підстави позову.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги визнав та пояснив, що після укладення кредитного договору в березні 2008 року він належним чином виконував свої зобов'язання по поверненню кредиту, вносячи платежі в більшому від передбаченого договором розмірі. Через деякий час йому стали телефонувати з банку з вимогами перевести кредит у валюту або збільшити процентну ставку. Оскільки процентна ставка по валютних кредитах була нижчою, курс долара США до гривні знижувався, тому погодився на переведення кредиту з гривні на долари США.

Про зміну умов договору дружину не повідомляв.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» Лисак В.С. надав суду письмові заперечення проти позову, в якому просив відмовити в позові оскільки при укладенні кредитного договору відповідач ОСОБА_4 не розпорядився наявним у нього майном, а отримав в користування кошти. Додаткова угода до даного кредитного договору не створює жодних додаткових зобов'язань, а лише змінює зобов'язання, яке вже існує, тому положення ч. 2 ст. 65 СК України застосуванню не підлягає.

В ході судового розгляду представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» Лисак В.С. позовних вимог не визнав з підстав, зазначених у письмовому запереченні, та пояснив, що за договором про іпотечний кредит, який був укладений з ОСОБА_4, частину процентів погашала Державна іпотечна установа. У зв'язку з тим, що дана установа відмовилася рефінансувати даний кредит, тому позичальникам за договорами про іпотечні кредити, в тому числі ОСОБА_4, було запропоновано на вибір збільшити розмір процентної ставки по гривневих кредитах або перевести кредит у валюту.

Враховуючи ситуацію на ринку в серпні 2008 року, коли курс долара США до гривні знижувався, а також нижчу, ніж за договором у попередній редакції, процентну ставку по валютному кредиту, відповідач прийняв рішення про переведення кредиту у валюту по існуючому на той час курсу, однак на позичальника в такому випадку покладався курсовий ризик.

Так як строк повернення кредиту був зменшений з 15 до 10 років, тому щомісячні платежі дійсно були більшими, однак в кінцевому рахунку позичальник сплатив би меншу суму за користування кредитом.

Щодо підстав визнання договору недійсним через порушення прав позивача як споживача зазначив, що позивач не являється стороною спірного договору, тому відносини між нею та банком не можуть регулюватися законодавством щодо захисту прав споживачів.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_4, представника ПАТ КБ «ПриватБанк» та дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно частин 1 та 2 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути одно, дво- чи багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не повинен суперечити нормам законодавства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та інші.

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, як підставу недійсності правочину, недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог закону, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлений законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Статтею 65 Сімейного кодексу України передбачені умови розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до якої дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

16 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладений договір про іпотечний кредит № HMTVG0, відповідно до якого банк видав позичальнику ОСОБА_4 кредит в сумі 200000 грн.

ОСОБА_4, відповідно до п.п. 1.1, 2.4 даного договору, повинен був повернути даний кредит до 16 квітня 2023 року, сплачуючи щомісячно ануїтетні платежі в сумі не менше 2827,77 грн., які включають повернення частини кредиту та процентів за його користування в розмірі 15 % річних.

18 серпня 2008 року між цими ж сторонами укладена спірна додаткова угода до договору про іпотечний кредит № HMTVG0 від 16.04.2008 р., яким даний договір викладений в новій редакції.

Сторони домовилися, що на день укладення додаткової угоди залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит становить 196172,88 грн., що еквівалентно 42415,76 доларів США, які позичальник зобов'язувався повернути до 16 квітня 2018 року зі сплатою відсотків за користування в розмірі 1,17 % в місяць (14,04 % річних), сплачуючи щомісячно ануїтетний платіж в сумі 754,37 доларів США (п. 8.1 спірної додаткової угоди та додатку до нього).

Таким чином, спірна угода не є договором про розпорядження майна, тому одержання згоди іншого з подружжя на його укладення, передбаченої ст. 65 СК України, не вимагається, так як у даному правочині гроші виступають як законний платіжний засіб, відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України, за користування чужими коштами, а не предметом правочину.

У зв'язку з тим, що позивачем не було доведено порушення її прав відповідачами при укладенні спірного договору без її згоди, тому судом не вбачається і порушення прав позивача, як споживача, так як згідно п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» вона, не являючись стороною договору, не являється споживачем за цим договором.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 179, 190, 192, 203, 215, 1054 ЦК України, ст.ст. 61, 65 СК України, ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Хмельницької області шляхом подання апеляційної скарги через Теофіпольський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Самойлович А.П.