АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7432/15 Головуючий 1 інст. - Короткий І.П.
Категорія: захист прав споживачів
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про захист прав споживачів,

встановила:

28 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про захист прав споживачів,

У якому просила зобов'язати відповідача безоплатно усунути недоліки наданих ним фінансових послуг, зарахувати сплачені нею внески (крім вступного внеску, внеску за право отримання автомобіля, доплати за автомобіль НДФЛ та ДРОРМ) за період з квітня 2010 року по вересень 2015 року в загальній сумі 136 598,31 грн, як повне виконання позивачем умов угоди № 0316671 від 31.03.2010 року з Додатком № 1 від 31.03.2010 року, Додатком № 2 від 31.03.2010 року, Додатком № 3 від 30.10.2010 року, Додатком № 4 від 31.03.2010 року, Додатком № 5 від 31.03.2010 року, які були укладені між сторонами, а саме зобов'язати зарахувати повну сплату ОСОБА_1 на користь ТОВ «АВТО ПРОСТО» 120 Повних внесків за умовами угоди № 0316671 від 31.03.2010 року з додатками. Зобов'язати ТОВ «АВТО ПРОСТО» надати документи приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Жамойда Г.М. про закінчення дії договору застави від 12.11.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «АВТО ПРОСТО» і посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жамойда Г.М., зареєстрованого в реєстрі № 1664, у зв'язку з повним виконанням заставодавцем всіх зобов'язань, передбачених цим договором застави за угодою № 316 671 від 31.03.2010 року та вказаними вище додатками.

В обґрунтування позову, ОСОБА_1 посилалася на те, що 31.03.2010 року між нею та ТОВ «АВТО ПРОСТО» було укладено угоду, предметом якої є надання відповідачем позивачу послуг системи «АвтоТак», спрямованих на придбання автомобіля. 12.11.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір застави, предметом якого є автомобіль ЗАЗ, який належить позивачу. Враховуючи те, що відповідач надав позивачу неякісні фінансові послуги, ОСОБА_1 просила суд захистити її права споживача.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2015 року у задоволені вищевказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті позовних вимог, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування скарги зазначила, що судом першої інстанції при розгляді справи по суті не було досліджено у повному обсязі надані позивачем докази, що призвело до ухвалення незаконного і необґрунтованого рішення, оскільки суд не перевірив правильність розрахунків сторін відповідно до Поточної ціни автомобіля за спірний період, не перевірив чи було порушено право позивача як споживача послуг. Внаслідок порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ним не було застосовано норми матеріального права, які б на думку позивача повинні підлягати застосуванню, у тому числі ст. ст. 4, 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом не узяті до уваги докази надані позивачем на підтвердження тих обставин, що відповідачем неналежним чином з недоліками надано фінансові послуги за угодою за період з лютого 2015 року до тепер.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу України , під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтями ч. ч. 1, 3, 4 ст. 10, ч. 1, ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 57, ч. 3, 4 ст. 60, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.На суд покладено обов'язок сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві ( ч. 1 ст. 20 ЦК України та ст. ст. 3,4 ЦПК України).

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має права звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може відмовити в захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК України.

Матеріальний аспект захисту охоплює також положення гл. 3 ЦК України, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів.

Офіційне тлумачення поняття інтересу , який підлягає захисту, подано в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес «треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загальноправовим засадам».

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України «кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорення». Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права та припинення дій, які порушують це право. Зміст зазначених в ст. 15 ЦК України, підстав для захисту не розкривається, але його відображено у відповідних нормах, що регулюють ту, чи іншу категорію правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 509, 526, ч. 1 ст. 530, ст. 531, ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 574, 599, 611. ч. ч. 1,2 ст. 614, ст. 627 ч. 1 ст. 628, ст. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник має право виконати свій обов'язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

п.п. 2,4 ч. 1 ст. 4, п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

У разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк;

Згідно з умовами угоди № 0316671 від 31.03.2010 року (далі Угода) укладеної між ТОВ «АВТО ПРОСТО» і ОСОБА_1, предметом цієї угоди, є надання учасникам послуг системи «Авто Так» , спрямованих на придбання автомобіля.

ТОВ «АВТО ПРОСТО» - є товариством, що надає послуги, предметом яких є придбання автомобілів учасниками через систему придбання в групах Авто Так. Вказане товариство гарантує учаснику системи, що він одержить право на отримання автомобіля, за умови , що учасник системи виконає всі зобов'язання , які випливають з цієї угоди. (ст. ст. 1,3 Угоди).

Перелік послуг, які ТОВ «АВТО ПРОСТО» зобов'язуються надавати учаснику системи містяться в ст. 3 Угоди та додатках до неї.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

31.03.2010 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «АВТО ПРОСТО» було укладено угоду, предметом якої є надання відповідачем позивачу послуг системи «АвтоТак», спрямованих на придбання автомобіля.

12.11.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір застави, предметом якого є автомобіль марки ЗАЗ моделі SENS, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить позивачу.

Ці обставини підтверджуються угодою від 31.03.2010 року та додатками до неї, договором застави від 12.11.2014 року.

Суд вважав, що позивач не довів суду порушення відповідачем прав позивача.

Так, відповідно до п.2.1 ст.2 додатку №2 до угоди від 31.03.2010 року поточна ціна Автомобіля є критерієм для розрахунку розміру складових Повних внесків та інших платежів, передбачених Угодою, протягом всього строку існування групи, та повідомляється АВТО ПРОСТО Виробником та/або Імпортером та/або Дистриб'ютором.

Таким чином, судом встановлено, що поточна ціна Автомобіля є визначальною для розрахунку внесків та інших платежів, які позивач повинен сплатити на користь відповідача.

Разом з тим, позивач не надав суду ніяких належних доказів розміру поточної ціни Автомобіля у лютому та травні 2015 року, які б давали суду можливість зробити висновок про неправильне визначення відповідачем сум платежів.

Надані позивачем інші докази, а саме копія паспорту позивача, запит споживача, відповіді відповідача на запит позивача, квитанції про сплату позивачем внесків, роздруківки з сайтів висновків суду не спростовують, оскільки не доводять порушення відповідачем умов угоди від 31.03.2010 року.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції визначився, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, при цьому обґрунтовано не застосував до вказаних правовідносин Закон України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», на який посилалася ОСОБА_1, оскільки даних про надання ТОВ «АВТО ПРОСТО» позивачу фінансових послуг матеріали справи не містять.

Таким чином, суд першої інстанції, не встановив факту порушення прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку в обраний ОСОБА_1 спосіб.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2015 року - залишити без змін.90

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: