Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1316/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Циганаш І. А.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

04.08.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Дуковського О.В., Єгорової С.М.,

за участю секретаря - Кравченко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за апеляційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» і ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 березня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

8 грудня 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" пред'явив позов до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення солідарно з відповідачів кредитної заборгованості у розмірі 176 708 дол. США 81 цент, що за курсом НБУ станом на 22 вересня 2014 року становило 2 382 034 грн. 76 коп. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 допустила порушення своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором і має заборгованість, яка утворилася станом на 22 вересня 2014 року. Виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором забезпечено порукою ОСОБА_3

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 березня 2015 року позов задоволено частково. Суд вирішив стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 176 708 дол. США 81 цент заборгованості, що становить 2 382 034 грн. 76 коп. В задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу у якій просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному розмірі. Скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції не врахував змісту п. 16 договору поруки та безпідставно вважав, що відбулося зміна зобов'язання боржника без згоди поручителя і як наслідок необґрунтовано поклав цивільно-правову відповідальність за невиконання зобов'язання лише на ОСОБА_2 Твердження суду про неотримання поручителем вимоги банку про сплату всієї заборгованості не впливає на право банку вимагати дострокового повернення кредиту на підставі норм ЦК України.

Відповідач ОСОБА_2 також оскаржила рішення суду в апеляційному порядку. Вона просила скасувати рішення в частині стягнення з неї заборгованості і ухвалити в цій частині нове рішення. Відповідач стверджує, що суд першої інстанції не врахував факт погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Вона вважала, що після продажу предмета іпотеки заборгованість відсутня. З урахуванням нових вимог позивача, відповідачі можуть оспорити договір відчуження предмета іпотеки в суді, у зв'язку з цим суд мав залучити покупця за договором - ОСОБА_4 Вимоги позивача про стягнення процентів та пені вважає безпідставними. Оскільки позивач не повідомив відповідачів про наявність заборгованості, зобов'язання не може вважатися простроченим. Позивач не дотримався Порядку реалізації арештованого майна в частині розміщення на відповідному веб-сайті інформації про майно, що реалізується. Вона припускає можливість стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 56693 дол. США 52 центи, але при умові обґрунтування банком недостатності коштів від продажу предмета іпотеки для погашення всієї заборгованості.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги позивача і заперечив проти доводів апеляційної скарги відповідача, дав пояснення по змісту укладених між сторонами договорів та часу виникнення і розміру заборгованості, які вказані у розрахунку, уточнив суду зміст позовних вимог.

Представник відповідачів заперечила проти доводів апеляційної скарги позивача і підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_2

Відповідачі особисто в судове засідання не з'явилися, приймаючи участь у справі через свого представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково.

Суд першої інстанції встановив, що 24 квітня 2007 року між ПриватБанк, правонаступником якого являється позивач по справі, та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №KGМDGA01580472, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 85 000 дол. США на споживчі цілі, а також у розмірі 8530 дол. США на сплату страхових платежів. Позичальник зобов'язалася сплачувати за користування кредитом проценти у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 даного Договору. Період сплати - з «24» по «29» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) мало здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти ( щомісячний платіж ) у сумі 1350,20 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складає відсотки, розраховані відповідно до п.п. 3.1, 3.2, 3.4, винагороди, розрахованої відповідно до п. 1.1.3.7 цього договору. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до Графіка погашення кредиту ( Додаток №1 ).

Пунктом 7.3 кредитного договору визначено, що забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за даним договором виступає іпотека квартири: трикімнатна квартира: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 8 листопада 2011 року стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №KGМDGA01580472 від 24 квітня 2007 року в сумі 813 534 грн. 07 коп., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру загальною площею 96,7 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2; стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по справі у розмірі по 910 грн. з кожного.

17 квітня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору №KGМDGA01580472 від 24.04.2007 року, у відповідності до умов якої сторони узгодили суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї Додаткової угоди зменшити на 119 509,89 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 55 425,73 доларів США, комісія у розмірі 8455,70 доларів США, пеня у розмірі 55 628,46 доларів США.

У відповідності до п. п. 1.2-1.4 Додаткової угоди дата остаточного погашення заборгованості за договором 29 березня 2019 року.

Графік погашення кредиту ( Додаток №1 ) викладено в новій редакції, який є невід'ємною частиною цієї Додаткової угоди.

З моменту підписання сторонами цієї Додаткової угоди, за умови належного виконання позичальником своїх зобов'язань по сплаті платежів, зазначених в Графіку погашення кредиту, позичальник за користування кредитом сплачує відсотки в розмірі 0,12% річних п. 1.4. Додаткової угоди № 1).

Пунктом 1.5 цієї Додаткової угоди № 1 передбачено, що згідно зі ст. ст. 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь - якого з зобов'язань, передбачених в Графіку погашення кредиту понад 30 днів позичальник сплачує банку штраф у розмірі 119 509,89 доларів США.

22 квітня 2013 року між позивачем по справі та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Згідно п. 5 договору поруки у випадку невиконання боржником будь - якого зобов'язання, передбаченого п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресою поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного ( них ) зобов'язання ( ь).

Станом на 22 вересня 2014 року заборгованість ОСОБА_2 перед позивачем по справі становила 176 708 дол. США 81 цент, яка складається з наступного: 56 693 дол. США 52 центи - заборгованість за кредитом; 38 дол. США 81 цент - заборгованість по процентам за користування кредитом; 119 976 дол. США 48 центів - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 порушила взяті на себе кредитні зобов'язання і її заборгованість станом на 22 вересня 2014 року складала 176 708 дол. США 81 цент, що в гривневому еквіваленті становить 2 382 034 грн. 76 коп. Проте позивачем не було направлено на адресу ОСОБА_3 письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань боржника а також поручитель не був повідомлений про укладення Додаткової угоди від №1 від 17 квітня 2013 року до кредитного договору №KGМDGA01580472 від 24.04.2007 року та не підписував її, внаслідок чого відбулися зміни зобов'язання без згоди поручителя та в подальшому збільшився обсяг його відповідальності, що привело до припинення поруки.

Погодитися повною мірою з висновками суду не можна так, як суд дійшов їх з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам закону.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з правочинів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Суд першої інстанції вірно встановив факт порушення ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором від 24 квітня 2007 року №KGМDGA01580472 та Додаткової угоди № 1 до цього договору від 17 квітня 2013 року.

Як вбачається із змісту графіка погашення кредиту, встановленого Додатковою угодою № 1 від 17 квітня 2013 року (а.с. 19, 20), та розрахунку заборгованості станом на 22 вересня 2014 року (а.с. 5 - 7), 29 січні 2014 року ОСОБА_2 не сплатила у повному розмірі щомісячний платежі на користь банку в наслідок чого утворилася прострочена заборгованість. В подальшому заборгованість не була сплачена.

Факт недотримання ОСОБА_2 графіку сплати кредиту та процентів сторонами визнається.

Згідно п. 1.5. Додаткової угоди № 1 від 17 квітня 2013 року, у разі порушення позичальником будь-якого з зобов'язань передбачених графіком погашення кредиту (додаток 1 до цієї Додаткової угоди) понад 30 днів строком повернення кредиту є 31-ий день з моменту такого порушення. З 32-го дня позичальник повинен сплачувати пеню у розмірі 0,05% від суми залишку непогашеної заборгованості а також штраф у розмірі 119 509 дол. США 89 центів.

З урахуванням змісту вказаного пункту договору, строк повернення заборгованості по кредиту у розмірі 56 693 дол. США 52 центи та процентів сплив 3 березня 2014 року.

За курсом Національного Банку України на 22 вересня 2014 року (дату визначену позивачем) заборгованість за кредитом та процентами у загальному розмірі 56 732 дол. США 33 центи становила еквівалент 765 302 грн. 62 коп.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов'язань по сплаті кредиту та процентів у визначенні Графіком строки, позивач правомірно нарахував пеню у розмірі 252 дол. США 23 центи, що за курсом Національного Банку України на 22 вересня 2014 року становило еквівалент 3402 грн. 51 коп., а також штраф у розмірі 119509 дол. США 89 центів, що за курсом Національного Банку України на 22 вересня 2014 року становило еквівалент 1612153 грн. 64 коп.

Загальна сума нарахованої неустойки становить 1 615 556 грн. 15 коп.

З пояснень представника позивача судом встановлено, що в позовній заяві та розрахунку вся сума неустойки помилково назвала пенею, хоч на справді позивачем малося на увазі пеню та штраф.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що погашення заборгованості відбулося у повному обсязі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки і заборгованість по кредиту відсутня є безпідставними.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 8 листопада 2011 року про стягнення з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 заборгованості в сумі 813 534 грн. 07 коп. (еквівалент 77 128 дол. США 42 центів - заборгованості станом на 1 квітня 2010 року) шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, квартиру, в примусовому порядку не виконувалося.

22 лютого 2013 року ОСОБА_2 самостійно, але з дозволу банку, відчужила на користь покупця ОСОБА_6 передану в іпотеку банку квартиру, уклавши від власного імені нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу (а.с. 78-80).

Виручені від продажу кошти були спрямовані на часткове погашення заборгованості у сумі 26 648 дол. США 32 центи (а.с. 84), яких виявилося недостатньо для погашення всієї заборгованості, яка до того ж збільшилася за період з 1 квітня 2010 року по день часткової сплати боргу).

З урахуванням цього позивач та ОСОБА_2 досягли домовленості щодо зменшення суми заборгованості по відсоткам у розмірі 55 425 дол. США 73 центів, по комісії у розмірі 8 455 дол. США 70 центів і по пені у розмірі 55 628 дол. США 46 центів, а всього на суму 119 509 дол. США 89 центів, про що, зокрема, уклали додаткову угоду № 1 від 17 квітня 2013 року. Таким чином позивач частково простив борг позичальника.

При цьому сторони також визначили, що сума залишку по кредиту становить 64 615 дол. США 01 центи.

Відповідач була ознайомлена з цією угодою і підписала її, а отже визнала борг і погодила умови його повернення.

До того ж ОСОБА_2 протягом квітня - грудня 2013 року виконувала умови цієї Додаткової угоди № 1.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про погашення всієї кредитної заборгованості за рахунок продажу предмета іпотеки та незнання нею про наявність боргу.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача і щодо недотримався позивачем Порядку реалізації арештованого майна в частині розміщення на відповідному веб-сайті інформації про майно, що реалізується так, як продаж предмета іпотеки здійснювався нею особисто.

Безпідставним є також твердження відповідача щодо необхідності залучення до участі у справі покупця предмета іпотеки - ОСОБА_4 оскільки рішення суду ніяким чином не стосується ї прав чи обов'язків.

Встановивши факт порушення позичальником ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором, виконання яких забезпечено порукою ОСОБА_7, суд вважав неможливим стягнення заборгованості з поручителя через невиконання позивачем умов договору поруки щодо повідомлення поручителя про наявність боргу та у зв'язку з припиненням поруки через збільшення обсягу відповідальності за кредитним договором без згоди поручителя.

Згідно п. 5 договору поруки, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3, у випадку невиконання боржником будь-якого зобов'язання, передбаченого п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного(их) зобов'язання(ь).

Позивач не надав суду доказів того, що поручитель ОСОБА_3 отримував від банку письмову вимогу із значенням невиконаних ОСОБА_2 зобов'язань.

Проте колегія суддів вважає, що не отримання поручителю вимоги про усунення порушення не може бути перешкодою для реалізації права позивача звернутися до суду за захистом своїх прав, зокрема пред'явивши позов до поручителя, так, як ні умовами укладеного договору поруки, ні нормами законодавства не обумовлюється виникнення у кредитора права вимоги та права на захист досудовим пред'явленням своїх вимог до боржників.

Крім того, суд вважає, що під час розгляду справи в суді поручитель мав право заперечувати проти вимог позивача або задовольнити їх самостійно, проте останнє ним зроблено не було.

Щодо припинення поруки, то апеляційний суд вважає такий висновок суду неправильним.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно з матеріалами справи зобов'язання ОСОБА_2 змінилися внаслідок укладення 17 квітня 2013 року між позивачем по справі і нею Додаткової угоди № 1 до кредитного договору, а саме: змінилася в сторону зменшення сума заборгованості, зменшилася процентна ставка, збільшився строк повного повернення кредиту та встановлено додаткове забезпечення у вигляді штрафу.

Проте, згідно пунктів 1, 16 укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 договору поруки, останній поручився за виконання ОСОБА_2 всіх зобов'язань за кредитним договором від 24 квітня 2007 року № KGМDGA01580472 та Додаткової угоди № 1 від 17 квітня 2013 року.

Суд першої інстанції лишив поза увагою зміст п. 16 договору поруки та не врахував, що цей договір було укладено після укладення Додаткової угоди № 1 до кредитного договору, що достовірно вказує на обізнаність поручителя з усіма її умовами.

Отже висновок суду про припинення поруки є неправильним.

Крім того, згідно п. 12 договору поруки вона припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту.

Оскільки у зв'язку із порушенням зобов'язання позичальником термін повернення кредиту настав 3 березня 2014 року, то строк дії поруки припиниться лише у відповідне число березня 2019 року.

З урахуванням цього та норм ст.ст. 553, 554 ЦК України, позивач правомірно пред'явив вимоги до відповідачів, як солідарних боржників.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Крім того, всупереч положенням ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав суд не розглянув питання зменшення розмір неустойки на підставах, які передбачені ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Нормою вказаної статті ЦК зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Як встановлено у справі, розмір завданих позивачу збитків внаслідок невиконання ОСОБА_8 зобов'язань становить 56 732 дол. США 33 центи (неповернутий кредит та проценти), що за курсом Національного Банку України на 22 вересня 2014 року становила еквівалент 765 302 грн. 62 коп., а розмір нарахованої неустойки - 1 615 556 грн. 15 коп., що більш ніж вдвічі перевищує розмір завданих збитків.

Перевищення розміру неустойки над збитками на 859 253 грн. 53 коп. апеляційний суд вважає значним, що є підставою для її зменшення до 768913 грн. 41 коп.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, відповідно до ст. 309 ЦПК України, ухвалене у справі рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зокрема іноземна валюта може використовуватися за умов, передбачених ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Так, як позивач не надав суду генеральної та індивідуальних ліцензій Національного Банку України або письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями і просив стягнути заборгованість за кредитним договором, яка визначена в гривневому еквіваленті до валюти кредитного договору, що підтверджується змістом позовної заяви та поясненнями представника позивача у судовому засіданні котрий наполіг на стягнені боргу у національній валюті, то стягненню підлягає гривневий еквівалент суми боргу.

Враховуючи, що вимоги позивача були обґрунтованими, але розмір стягнення неустойки був зменшений судом самостійно, то понесенні позивачем і документально підтвердженні судові витрати підлягають стягненню з відповідачів у повному розмірі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» і ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 березня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 солідарно на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» кредитну заборгованість у розмірі 765302 (сімсот шістдесят п'ять тисяч триста дві) грн. 62 коп., що за курсом Національного Банку України на 22 вересня 2014 року становило еквівалент 56732,33 доларів США, а також 768913 (сімсот шістдесят вісім тисяч дев'ятсот тринадцять) грн. 41 коп. пені.

Стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по 2740 (дві тисячі сімсот сорок) грн. 50 коп. з кожного.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: