Провадження № 22 ц/784/2944/15 Головуючий 1-ої інстанції Подзігун Г.В.
Категорія 44 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Галущенка О.І., Козаченка В.І.,

із секретарем судового засідання Богуславській О.М.,

за участю:

позивачки ОСОБА_2,

представника позивачки ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_7 ОСОБА_5

на рішення

Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2015 року

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про виселення без надання іншого житлового приміщення,

В С Т А Н О В И Л А:

26 серпня 2014 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_7 про виселення його із її власного будинку № 135 по вул. Маяковського в м. Миколаєві без надання іншого житлового приміщення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для неї проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання та громадського впливу виявились безрезультатними. Вона вказувала, що відповідач руйнує меблі, викрадає її майно, виганяє із будинку, створює конфліктні ситуації, погрожує застосуванням фізичного насильства, вбивством, намагався обмежити її дієздатність та запроторював її до психіатричної лікарні. Через дії відповідача вона не може жити в своєму будинку, вимушена ночувати у сусідів та знайомих. Крім того, позивачка зазначала, що відповідач чинить їй перешкоди в реалізації її прав власника будинку, оскільки не дає їй продати будинок. Посилаючись на ст. 391 ЦК України та ст. 116 ЖК України, ОСОБА_2 просила позов задовольнити.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2015 року позов задоволено. ОСОБА_7 виселено із спірного будинку без надання іншого житлового приміщення. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідачка та третя особа, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, просять залишити рішення суду без змін.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка є власником житлового будинку за адресою: м. Миколаїв, смт Тернівка, вул. Маяковського, 135. Крім неї в будинку зареєстровані її сини ОСОБА_7 і ОСОБА_6 Відповідач проживає в будинку разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 та їх неповнолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, які не зареєстровані в будинку.

Ухвалюючи рішення про виселення відповідача, суд виходив з того, що останній систематично порушував правила співжиття, чим створював неможливі умови проживання з ним в спірному будинку позивачки, а заходи впливу на нього не дали позитивних результатів.

На підтвердження висновків щодо систематичності порушень правил співжиття відповідачем суд послався на матеріали перевірки заяв позивачки, (№ № 7361,11149, 6137,12454, 7473, № 11306), матеріали про адміністративне правопорушення № 490/14364/14-ц та пояснення свідків. На обґрунтування висновків про безрезультатність заходів запобігання такої поведінки, суд послався на матеріали перевірки звернень позивачки та відповідь начальника ММУ УМВС України в Миколаївській області від 31 серпня 2015 року про те, що відповідач попереджався про відповідальність за скоєння адміністративних та кримінальних правопорушень. Також, суд взяв до уваги вдповідь Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 06 квітня 2014 року, про профілактичну бесіду та офіційне попередження відповідача за ст. 356 КК України (самоправство) та дії, відносно яких складено протокол про адміністративне правопорушення від 12 серпня 2014 року.

Задовольняючи позов, суд послався на відмовні матеріали № 7473 УМВС України в Миколаївській області, зареєстровані в ЖЄО за № 11306 від 18 серпня 2015 року по факту перевірки заяви позивачки про намагання відповідача заволодіти її будинком та створення нестерпних умов проживання позивачці в будинку.

Проте, з висновками суду в повному обсязі погодитися не можна.

Згідно з вимогами ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України встановлено: якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже для застосування вказаної норми необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які виявилися безрезультатними.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існують неприязні стосунки та виникають часті сварки з різних причин. Подібні відносини склалися у позивачки також з ОСОБА_4

Разом з тим, позивачка не надала достовірних та допустимих доказів наявності вказаних умов для виселення на підставі ст. 116 ЖК України.

З доказів у справі вбачається, що у 2014 році між сторонами погіршилися стосунки через небажання відповідача знятися з реєстрації та виселитися з будинку, який позивачка бажала продати, та звернення його до суду з заявою про визнання позивачки обмежено дієздатною.

В 2014 році, з метою притягнення відповідача до відповідальності, позивачка неодноразово зверталася до правоохоронних органів з відповідними письмовими та усними заявами, про що суду надала відповідні докази.

Так, 6 квітня 2014 року позивачка звернулася із заявою у ДІМ Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області із заявою про вжиття заходів реагування щодо відповідача, який за її твердженням вказаного числа намагався порушити фундамент біля будинку без її відома. Відповідна заява зареєстрована в ЖЄО за №5163. Як зазначено у відповіді від 6 квітня 2014 року в.о. начальника Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області (далі - Центральний РВ ММУ) на її адресу, з метою недопущення ОСОБА_7 випадків самоправства, з ним проведено профілактичну бесіду, розяснено норми чинного законодавства, та винесено офіційне попередження за ст. 356 КК України.

Разом з тим, відповідач не притягувався до відповідальності за вказані в заяві дії, а суду не надано письмових доказів про виставлення йому відповідного офіційного попередження. З постанови про припинення перевірки вбачається, що відповідач намагався провести неузгоджені з відповідачкою роботи по облаштуванню заїзду з вулиці до гаражу, викладаючи доріжку (поїзд) з каменю та цегли. Доказів навмисного руйнування конструктивних елементів будинку суду не надано, як і не надано доказів того, що він завдав шкоди позивачці (а.с. 18,19).

Отже, вказані дії відповідача не можна вважати антисоціальними та такими, що порушують правила співжиття, за наслідками яких можливо застосування ст. 116 ЖК України. Крім того, доказів про те, що після вказаного випадку відповідач намагався проводити будь які будівельні роботи в будинку, які б приводили до його руйнування, немає.

31 липня 2014 року, позивачка через оператора 102 заявила про допомогу. Заява зареєстрована в ЖЄО за №11449. Під час перевірки заяви встановлено, що вказаного числа між сторонами відбувся конфлікт. Як зазначено у висновку про припинення перевірки від 31 липня 2014 року, по прибуттю наряду СОГ Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області за адресою проживання сторін, ОСОБА_2 відмовилася від написання заяви, претензій не було висловлено, порушень громадського порядку не виявлено, а конфлікт залагоджений мирним шляхом (а.с. 20).

4 серпня 2014 року, позивачка звернулася до вказаного райвідділу із заявою відносно протиправної поведінки відповідача. Заява зареєстрована в ЖЄО за №11639. З відповідачем, за відповіддю начальника Центрального РВ на імя позивачки, проведена профілактична робота щодо недопущення антисуспільної поведінки та насилля в сімї. Йому розяснено про адміністративну відповідальність за ст. 173-1 КУпАП (а.с.115). Між тим, доказів про винні дії в конфлікті саме відповідача постанова не містить. Інших доказів протиправної антисуспільної поведінки відповідача суду не надано.

За викладених обставин, само по собі звернення відповідачки до правоохоронних органів 31 липня та 4 серпня 2014 року, не доводять фактів порушення відповідачем правил співжиття.

12 серпня 2014 року позивачка звернулася з черговою заявою до Центрального РВ ММУ, яка зареєстрована в ЖЄО за № 12063, про вчинення відповідачем протиправних дій. За повідомленням начальника Центрального РВ ММУ від 12 серпня 2014 року на імя позивачки, з ОСОБА_7 проведена профілактична робота щодо недопущення антисуспільної поведінки та насилля в сімї, а також складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУ пАП ( а.с. 112). З адміністративних матеріалів вбачається, що відповідач вчинив сварку з позивачкою, висловлювався в її бік нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, не впускав її до належного їй будинку. Однак до адміністративної відповідальності відповідач не притягувався через пропуск строків притягнення до адміністративної відповідальності. Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2014 року провадження у справі було закрито. Відповідач постанову не оскаржив.

Останні дії відповідача порушують правила співжиття. Однак доказів про попередження ОСОБА_7 про наслідки такої поведінки у вигляді виселення з будинку у справі немає. Як виходить з доказів у справі, після зазначених подій позивачка звернулася з позовом до суду.

Викладене свідчить про те, що на час звернення позивачки з позовом до суду була відсутня система порушення відповідачем правил співжиття, та він не попереджався про наслідки відповідної поведінки у вигляді виселення з будинку.

Також, відсутні докази про те, що відповідач після 12 серпня 2014 року продовжував порушувати правила співжиття.

Відповідач звертався до суду із заявою про визнання позивачки обмежено дієздатною та відповідно до медичних працівників за захистом як він вважав права позивачки. Остання, в серпні 2014 року перебувала у психіатричній лікарні, покинувши лікарню 18 серпня 2014 року та вважала, що перебувала у лікарні за зловмисною домовленістю відповідача з лікарями. Саме після цього вона звернулася, як було згадано вище, до суду з позовом про виселення ОСОБА_7

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2015 року у задоволенні заяви відповідача про визнання ОСОБА_2 обмежено дієздатною та встановлення над нею піклування було відмовлено (а.с. 53). Під час перевірки, проведеної органами внутрішніх справ за заявою позивачки, (заява зареєстрована за № 13211) ознак злочину з боку відповідача та лікарів не встановлено, про що свідчить повідомленням начальника Центрального РВ ММУ від 9 вересня 2014 року на імя ОСОБА_2 Також під час перевірки заяви позивачки встановлено, що вона добровільно дала згоду на особисте обстеження для офіційного підтвердження наявності чи відсутності психічного захворювання. Одночасно ОСОБА_2 повідомлено про проведення з відповідачем профілактично розяснювальної роботи, щодо недопущення порушень чинного законодавства (а.с. 110).

Наведене вказує на те, що дії відповідача, який звертався до суду із заявою про визнання матері обмежено дієздатною, не є антисуспільними та протиправними, а отже такими, що роблять неможливим з вини відповідача проживання позивачки з ним в одному будинку. Відповідно посилання позивачки на матеріали перевірки за її заявою від 18 серпня 2015 року не можуть бути взяті до уваги на підтвердження позовних вимог.

Неодноразово позивачка зверталася до правоохоронних органів із заявами щодо вчинення протиправних дій невісткою по відношенню до неї. Зокрема вона зверталася із заявами 19 червня 2015 року, 26 червня 2015 року, 6 жовтня 2014 року (а.с.111-113). Однак, вказані обставини безпосередньо не відносяться до підстав та предмету позову. Суд не приймав до розгляду заяви про виселення ОСОБА_4, яка як згадано вище, проживає в будинку без реєстрації.

Посилаючись в рішенні на матеріали перевірки заяв позивачки написаних в 2015 році, суд не звернув уваги на те, що вони стосуються подій після подачі позову, за виключенням факту знаходження позивачки у психіатричній лікарні. Крім того, з доказів у справі, в тому числі з висновків Центрального РВ ММУ від 19 серпня 2015 року та від 12 вересня 2015 року (за заявами зареєстрованими за №№11149,12454) вбачається, що відповідач у червні вересні 2015 року знаходився за межами України.

Так, 12 вересня 2015 року позивачка звернулася із заявою в Центральний РВ ММУ про попередження ОСОБА_7 про недопустимість антигромадського способу життя, та виселення його в противному випадку з будинку. Попереджень за заявою відповідачу не робилося, а у висновках від 12 вересня 2015 року, складених за наслідками розгляду заяви зазначено, що відповідач тривалий час знаходиться за межами України (а.с. 189).

Таким чином, позовні вимоги про виселення відповідача з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України не підлягають задоволенню. До того ж, виселення на підставі ст. 116 ЖК України є крайньою мірою, а попередні заходи впливу мають намір змінити ставлення особи до житла та своєї поведінки. Враховуючи обставини справи та відсутність у відповідача іншого житла, таку можливість йому необхідно надати.

Оскільки спірні правовідносини регулюються ЖК України, то підстав для виселення відповідача у відповідності зі ст. 391 ЦК України, про що зазначено в позовній заяві, також немає. Сама по собі відмова відповідача добровільно знятися з реєстрації не може вважатися перешкодою в реалізації власником своїх прав на розпорядження майном.

За викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду у відповідності до п. 1, 3 ч.1. ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи те, що відповідач допускав порушення правил співжиття, про що згадано вище, колегія суддів вважає, що одночасно з ухваленням рішення ОСОБА_7 необхідно попередити про недопустимість порушення правил співжиття, що роблять неможливим для ОСОБА_2 проживання з ним в одному будинку № 135 по вул. Маяковській в м. Миколаєві та можливість в противному випадку виселення його з будинку без надання іншого житлового приміщення.

Задовольняючи скаргу частково, колегія суддів виходить з обєму доводів в апеляційній скарзі, з якими погоджується.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про виселення без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Попередити ОСОБА_7 про недопустимість порушення правил співжиття, що роблять неможливим для ОСОБА_2 проживання з ним в одному будинку № 135 по вул. Маяковській в м. Миколаєві та можливість, в противному випадку, виселення його з будинку без надання іншого житлового приміщення.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.Я.Мурлигіна

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_8