У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Обухівської районної державної нотаріальної контори, третя особа - Обухівська міська рада, про визнання права власності в порядку спадкування,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою

представником ОСОБА_5, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до Обухівської районної державної нотаріальної контори, третя особа - Обухівська міська рада, про визнання права власності в порядку спадкування.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її рідна тітка ОСОБА_6, яка все своє майно заповідала позивачу. Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на будинок АДРЕСА_1. Даний будинок належав померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, проте не зареєструвала своє право на будинок в БТІ. У зв'язку з чим позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний будинок. Тому позивач ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності в порядку спадкування.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від

23 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Обухівської районної державної нотаріальної контори, третя особа - Обухівська міська рада, про визнання права власності в порядку спадкування задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування на спадкове майно, що належало на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 8 листопада 2006 року ОСОБА_6, що належало померлій

ІНФОРМАЦІЯ_2 року - ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлю від 23 вересня 1959 року, у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку загальною площею 40,4 кв. м, погреба з шийкою площею 10,90 кв. м, убиральні площею 1,10 кв. м, воріт площею

7,8 кв. м, огорожі площею 16,2 кв. м. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 червня

2014 року рішення Обухівського районного суду Київської області від

5 липня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 жовтня

2014 року виправлено описку в резолютивній частині ухвали апеляційного суду Київської області від 12 червня 2014 року, а саме: дату прийняття рішення судом першої інстанції замість «5 липня 2013 року» зазначено

«23 грудня 2013 року».

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 червня 2014 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач, набувши право на спадкове майно, правомірно набув на нього право власності. Крім того, відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції виходив із того, що доводи апелянта щодо порушення її прав є безпідставними.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла тітка

ОСОБА_3 - ОСОБА_6 (а. с. 6).

За життя, 8 листопада 2006 року, ОСОБА_6 склала заповіт на імʼя ОСОБА_3 (а. с. 8).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на будинок із відповідними господарськими будівлями і спорудами за адресою:

АДРЕСА_1.

Спадковий будинок належав ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори 8 листопада 2006 року після померлої ОСОБА_7 (а. с. 10).

Будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлю від 23 вересня 1959 року (а. с. 11).

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 25, 346, 328 ЦК України у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання про знання належності цього майна попередньому власнику та його спадкоємцям вирішується судом.

Як вбачається із матеріалів справи, первинна реєстрація спадкового житлового будинку була проведена у 1959 році відповідно із діючим на той час законодавства.

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), надає визначення термінів, які вживаються у цьому законі. Зокрема, в цій статті визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникненні переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових права на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно із чинним нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у звʼязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Таким чином, суд врахував вищевказані обставини справи та вимоги закону, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_3 є спадкоємцем за заповітом після померлої ОСОБА_6

Доводи скаржника ОСОБА_4 про порушення її прав, не заслуговують на увагу суду касаційної інстанції, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, осеільки вона є власником будинку по

АДРЕСА_2, а позивач - ОСОБА_3 за заповітом отримала право власності на будинок по АДРЕСА_1, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Таким чином, під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального та процесуального права, а наведені в скарзі доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції згідно з ч. 1 ст. 337 ЦПК України не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко