АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3257/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Трегубенко Л.О.
Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючої - Кравець В.А.,

Суддів - Семенюк Т.А., Шиманського В.Й.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В мотивування вимог посилався на те, що відповідачі без поважних причин більше шести місяців не проживають у квартирі, що призводить до збільшення розміру щомісячних витрат за житло у вигляді комунальних послуг та квартплати.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року - у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що відповідачі мають вільний доступ до квартири, але за власним бажанням в ній не проживають у зв'язку з тим, що мають інше житло, що підтверджується копіям відповідей з Подільського РУ ГУ МВС України від 16 грудня 2013 року, вихідний №55/р-2919; від 16 травня 2014 року, вихідний №55/р-691; від 12 серпня 2014 року, вихідний №55/р-1450.

Зазначив, що судом було встановлено факт проживання ОСОБА_2 зі своїм чоловіком ОСОБА_7 в приватному будинку по АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 особисто підтвердила факт свого проживання в квартирі чоловіка.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідачів ОСОБА_3, та ОСОБА_2, проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з відсутності законних та достатніх правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки позивачем не доведено факт постійної їх відсутності у спірній квартирі.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Як убачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 не приватизована, загальною площею 59,40 кв. м, складається з трьох жилих кімнат: площею 20,0 кв. м, 12,9 кв. м, 10,0 кв. м, яку отримала мати позивача - ОСОБА_8, за обмінним ордером №398/60 від 13.08.1969 p. на сім'ю з 4 осіб: на себе, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_10

Відповідно до довідки Ф3 від 27.08.2014 р. № 4996, виданої КП «Куренівське», у квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 з 07.03.1989 p.; ОСОБА_4 з 14.10.1971 р., ОСОБА_3 з 16.04.1981р., ОСОБА_4 з 06.04.1993 р., та ОСОБА_5 з 26.09.2006 р.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що відповідачі понад шість місяців без поважних причин не проживають у квартирі, що призводить до збільшення розміру щомісячних витрат за житло та неможливості приватизувати квартиру.

Колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про безпідставність та недоведеність заявлених позовних вимог, з огляду на таке.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У силу ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених правових норм член сім᾽ї наймача (колишній член) може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Судом першої інстанції проаналізовано зазначені вище положення законодавства та вірно зауважено, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування слід встановити, що особа не проживає в жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, що цій особі перешкоди в користуванні житлом ніхто не чинив і така особа не цікавилася житлом, і не несла особисті витрати з утримання житла.

З матеріалів справи убачається, що відповідачі за адресою спірної квартири отримують кореспонденцію та періодичну пресу, а ОСОБА_2 перебуває на пенсійному обліку за адресою АДРЕСА_1, обслуговується в поліклініці, у період весни по осінь та вихідні дні знаходиться в с. Мигалки у дачному будинку свого чоловіка, там займається огородництвом, оздоровлює онуків (а. с.76,123, 124).

Згідно відомостей, наданих КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Подільського району м. Києва, ОСОБА_2, яка проживає АДРЕСА_1, була на прийомі сімейного лікаря 19.09.2014 p., 09.10.2014 p., 03.12.2014 p., перебуває на диспансерному обліку з приводу гіпертонічної хвороби (а. с. 76).

Щодо відповідача ОСОБА_3, то вона дійсно періодично мешкає зі своєю родиною в двокімнатній квартирі батьків чоловіка, але вони не надають згоди на її постійне проживання та реєстрацію в цьому помешканні.

Рішенням Подільського районного суду від 27.02.2013 p., що набрало законної сили, позивачу відмовлено у задоволенні позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зобов'язано не чинити їм перешкод у користуванні спірною квартирою (а.с. 11-26).

ОСОБА_1 не заперечував , що чинить відповідачам перешкоди в користуванні квартирою шляхом зняття дверей з кімнати №3 та зайняття її своїми особистими речами, що також підтверджується постійними заявами позивача та відповідачів до правоохоронних органів (а.с.119-122,125-126).

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів відмови відповідачів від сплати коштів за комунальні послуги по утриманню квартири та доказів того, що вони не цікавляться житлом, оскільки ОСОБА_2, надаючи квитанції (а.с.67,75,84,85),підтвердила факт того, що вона проводила оплату за такі послуги.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що задоволення даного позову необхідно позивачу з метою приватизації спірної квартири без участі відповідачів. Проте, такі підстави позову суперечать ст. 47 Конституції України, якою законодавчо закріплено право на житло.

Апеляційна інстанція перевірила матеріали справи і встановила відсутність доказів, які б вказували на дату вибуття і час, коли відповідачі були відсутні на спірній площі (виписка з будинкової книги, акти, листи, довідки тощо).

Враховуючи те, що в розумінні ст. 71 ЖК Української РСР позивач має довести, що відповідачі добровільно залишили житло без наміру туди повертатися та те, що останні не цікавляться житлом, проте зазначене ним не було доведено, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді