Головуючий в І інстанції Потапенко А.В.
Єдиний унікальний № 374/122/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року м. Ржищів

Ржищівський міський суд Київської області в складі:

головуючого-судді - Потапенка А.В.,

за участі: секретаря - Проценко Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Сергійчук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального закладу Київської обласної ради "Ржищівський археолого-краєзнавчий музей" (далі - КЗ КОР "Ржищівський археолого-краєзнавчий музей") про поновлення на попередній роботі та оплату різниці в заробітку,

ВСТАНОВИВ:

25 березня 2015 р. ОСОБА_1 звернулася до Ржищівського міського суду Київської області із збільшеними у подальшому позовними вимогами, в якому просила: визнати дії адміністрації відповідача - Комунального закладу Київської обласної ради "Ржищівський археолого-краєзнавчий музей" (далі - КЗ КОР "РАКМ") неправомірними та такими, що суперечать чинному трудовому законодавству; поновити її на попередній роботі на посаді провідного зберігача фондів в КЗ КОР "РАКМ"; стягнути на її користь різницю заробітної плати за час виконання нижче оплачуваної роботи, починаючи з 1 січня 2015 року по день поновлення на попередній роботі; покласти обов'язок покриття шкоди заподіяної підприємству відповідача на посадову особу Сергійчук Л.В. - директора КЗ КОР "РАКМ", яка здійснила переведення на іншу роботу з порушенням вимог чинного трудового законодавства; стягнути з КЗ КОР "РАКМ" на її користь 5 000 (п'ять тисяч) грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала на те, що вона, відповідно до наказу № 50 від 1 квітня 2012 р. була прийнята на роботу в КЗ КОР "РАКМ" на посаду провідного зберігача фондів і працювала за вказаною посадою до 1 січня 2015 р. У період перебування в соціальній додатковій відпустці відповідно до ст. 19 Закону України "Про відпустки" на вимогу директора закладу 29 січня 2015 р. з'явилася на роботу. На науково-методичній раді 29 січня 2015 р. позивачу стало відомо, що її посаду ліквідовано, а її переведено на посаду зберігача фондів І-ї категорії. Згоди на переведення на іншу посаду вона не надавала, представники адміністрації не ознайомили її з наказом щодо цього переведення. Фактично з початку поточного року облік робочого часу щодо неї здійснюється за новою посадою та, відповідно, зі зменшеним посадовим окладом. Неодноразові звернення до директора закладу Сергійчук Л.В. щодо надання пояснень з цього приводу супроводжувались безпідставними некоректними висловлюваннями на її адресу та залишені без відповіді. З боку директора Сергійчук Л.В. явно вбачається упереджене ставлення до неї (позивача) та здійснюється моральний тиск. Мотиви, які висловлює директор закладу, зокрема, що ліквідовано посаду в зв'язку з виробничою необхідністю, реорганізацією посад наукових співробітників, а також те, що нею (позивачем) не виконуються посадові обов'язки і вона не відповідає займаній посаді, є безпідставними. Вважала, що дії директора КЗ КОР "РАКМ" Сергійчук Л.В. виходять за межі вимог чинного трудового законодавства України, є безпідставними і незаконними та порушують гарантовані законами та Конституцією України її трудові права. Так, відсутній будь-який локальний документ, який би правомірно обґрунтовував та регламентував ліквідацію її посади. Переведення здійснено в порушення положень ст. 32 КЗпП України. Безпідставно змінено її істотні умови праці, зокрема, в частині оплати праці, назві посади, характер та обсяг роботи і така робота не передбачена її трудовим договором. Крім того, у заяві про збільшення позовних вимог позивач указувала, що внаслідок її незаконного переведення на іншу посаду та дій відповідача в особі Сергійчук Л.В. їй було завдано моральних та фізичних страждань, які вона оцінювала у розмірі 5 тис. грн.

Посилаючись на положення ст. ст. 32, 232, 233, 235, 237, 238 КЗпП України, ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. ст. 11, 16, 23, 276, 280, 1167 ЦК України, постановою Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" позивач просила задовольнити позовні вимоги.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги та, посилаючись на обставини, що викладені у позові, просили їх задовольнити. Указували на те, що відповідачем на підставі підсумків роботи за рік та невідповідність займаній посаді було прийнято рішення згідно наказу №153 від 18 грудня 2014 р. щодо переведення ОСОБА_1 на іншу нижчеоплачувану роботу як захід дисциплінарного стягнення. Цей наказ свідчить про те, що таке переведення ніяким чином не пов'язується зі зміною штатного розкладу - ліквідацією посади позивача. Наказ №153 про переведення працівника на іншу роботу як захід дисциплінарного стягнення не відповідає вимогам ст. ст. 147-149 КЗпП України. Тобто, застосування дисциплінарного стягнення за виявлений проступок повинно здійснюватись не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Обов'язково відбирається з порушника трудової дисципліни письмове пояснення. Наказ узгоджується з профспілковою організацією закладу і доводиться порушнику під розпис у 3-денний термін з дня його видачі. Таке дисциплінарне стягнення як переведення на іншу роботу як зазначено у наказі №153 за порушення трудової дисципліни Кодексом законів про працю України не передбачено.

Також на обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивачем надано копію картки виклику екстреної медичної допомоги, витяг з амбулаторної картки хворого, копії двох лікарняних листків, що вказують на раптову ситуаційну неврологічну патологію, та що дане захворювання пов'язане саме із виконанням позивачем трудових обов'язків.

Крім того, під час судових дебатів представником позивача подано до суду письмову судову промову (підпис відсутній), у якій серед іншого ставиться питання про скасування наказу №153 від 18 грудня 2014 р. про переведення на нижчеоплачувану роботу та стягнення безпосередньо з посадової особи - директора Сергійчук Л.В. різницю заробітної плати за час виконання нижчеоплачуваної роботи з 1 січня 2015 р. по день поновлення в сумі 512 грн. У зв'язку із тим, що ці вимоги є заявою про збільшення позовних вимог суд відповідно до ч. 8 ст. 193 ЦПК України не приймає до розгляду ці вимоги.

У судовому засіданні представник відповідача Сергійчук Л.В. проти позову заперечувала, просила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. У судовому засіданні 27 квітня 2015 року представник відповідача надала письмові заперечення проти позову, де вказувала, що ОСОБА_1 дійсно працювала у КЗ КОР "РАКМ" на посаді провідного зберігача фондів з 1 квітня 2012 року, наказ № 50 до 1 січня 2015 року, наказ № 153 від 18 грудня 2014 року. За кваліфікаційними вимогами "Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників", випуск 81, "Культура та мистецтво", виданого Міністерством культури і мистецтв України та Міністерством праці і соціальної політики України, затвердженого наказом Міністерства культури і мистецтв України 14 квітня 2000 р. № 168, провідний зберігач фондів повинен мати науковий ступінь або вчене звання, або ж повну вищу освіту відповідного напрямку підготовки (магістр, спеціаліст) та постійно підвищувати кваліфікацію (навчання в аспірантурі). Стаж роботи за професією зберігача фондів І-ї категорії не менше 2 років. ОСОБА_1 не лише не мала на час вступу на роботу даних кваліфікаційних вимог, а навіть освіти відповідного напрямку підготовки, вона володіє лише дипломом спеціаліста ЗАТ "Вищий навчальний заклад" Київський гуманітарний інститут" за спеціальністю "Менеджер зовнішньої економічної діяльності" та кваліфікацію менеджер зовнішньоекономічної діяльності, що надає право ОСОБА_1 працювати тільки в сфері економіки, на роботу науковим співробітником музею вона не має права. Але вона (директор музею) пішла їй назустріч, порушивши тричі основні кваліфікаційні вимоги роботи в музеї, звернувши увагу на її прохання і посилання на те, що у ОСОБА_1 двоє дітей до 14 років. Перед вступом на посаду ОСОБА_1 обіцяла виконувати свою посадову інструкцію і плани роботи, як того вимагає її посада, а насамперед це наукова робота і дослідження історії м. Ржищів і Ржищівщини. Проте, працівниця не виконувала свої посадові обов'язки, а саме: не здано контрольну екскурсію та не виконувався щорічний план роботи. Також ОСОБА_1 було відомо про ліквідацію посади, а характеристика стосовно неї була підписана після умовлянь кількох працівників.

Крім того, представник відповідача указувала на те, що не вважає, що невиконання позивачем своїх посадових обов'язків виходить за межі чинного трудового законодавства України і є порушенням своїм безвідповідальним ставленням до виконання посадової інструкції. Вважала, що перевівши ОСОБА_1 на нищу категорію зберігача фондів, остання залишилась на тій же посаді "зберігач фондів", а от категорію їй було присвоєно керівником. Було лише використано право керівника накладати дисциплінарне стягнення. Про переведення позивача було повідомлено 29 січня 2015 р. на науково-методичній раді. Новий "Штатний розклад" формувався за два тижні до початку нового року (наказ №152 від 18 грудня 2014 р.) У листі-поясненні вказано причину ліквідації посади провідного зберігача фондів - невиконанням планів роботи та посадової інструкції. Оскільки, вказана посада ліквідована з 1 січня 2015 р. зразу ж, наказом №153 від 18 грудня 2014 р. ОСОБА_1 було переведено на нижчу категорію. Накладення дисциплінарного стягнення керівником не залежить від того, дає на це згоду працівник чи не дає. Ознайомитись з наказом про переведення на зберігача фондів І-ї категорії та із відповідною посадовою інструкцією ОСОБА_1 відмовилась в присутності наукових співробітників музею, про що складений відповідний акт №1 від 23 лютого 2015 р. Розбіжності в датах оформлення документації пов'язані з технічними причинами - несправністю комп'ютера.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що директор музею викликала його дочку - позивача до себе та довела її до втрати свідомості, повідомивши спочатку, про те що її переведено на іншу роботу, а потім про те, що вона вже не працює. Збори колективу були проведені за ініціативою директора музею з метою морального тиску, де присутні кричали на ОСОБА_1 із вимогами відмовитись від позовної заяви про поновлення на попередній посаді.

Суд, заслухавши осіб, які брали участь у справі, свідка ОСОБА_4 та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, виходячи з такого.

Згідно з наказом КЗ КОР "РАКМ" № 50 від 29 березня 2012 р. ОСОБА_1 призначено на посаду провідного зберігача фондів (а.с.36).

Відповідно до посадової інструкції провідного зберігача фондів музею № 2 від 1 жовтня 2012 р. ОСОБА_1 ознайомлено з інструкцією 09 жовтня 2012 року (а.с.37-41).

Згідно з наказом КЗ КОР "РАКМ" № 152 від 18 грудня 2014 р. затверджено штатний розпис на 2015 рік, зокрема, ліквідовано посаду провідного зберігача фондів (а.с.43-44).

Згідно листа-обгрунтування КЗ КОР "РАКМ" № 66 від 31 грудня 2014 р. у зв'язку з виробничою необхідністю, а саме: реорганізацією посад наукових співробітників ліквідовано посаду провідного зберігача фондів, тому що співробітник не виконує своїх посадових обов'язків і не відповідає займаній посаді; на посаду зберігача фондів І категорії переведено співробітника з посади провідного зберігача фондів (а.с.45).

Згідно із наказом КЗ КОР "РАКМ" № 153 від 18 грудня 2014 р. "Про переведення на посаду зберігача фондів І категорії" відповідно до підсумків роботи за 2014 рік виявлено, що провідний зберігач фондів ОСОБА_1 протягом 2012-2014 років не виконує в повному обсязі план роботи і обов'язків, вказаних у посадовій інструкції, а отже, не відповідає займаній посаді, наказано: перевести з 1 січня 2015 р. ОСОБА_1 на посаду зберігача фондів І категорії з посадовим окладом відповідно до штатного розпису (а.с.46).

Відповідно до посадової інструкції провідного зберігача фондів музею № 22 від 23 лютого 2015 р. підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з посадою інструкцією відсутній (а.с.47-48).

Відповідно до акту № 1 від 23 лютого 2015 р. КЗ КОР "РАКМ" директором музею Сергійчук Л.В., головним зберігачем фондів ОСОБА_5, старшим науковим співробітником ОСОБА_6 складено акт про відмову від підпису на наказі про призначення на нову посаду та на посадовій інструкції (а.с.49).

За змістом ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до міського суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У судовому засіданні встановлено, що копії наказу №153 про переведення ОСОБА_1 на іншу посаду вручено не було, тому строк на звернення до суду позивачем дотримано. При цьому, суд критично ставиться до акту №1 від 23 лютого 2015 р. про відмову від підпису на наказі, оскільки сам наказ №153 видано 18 грудня 2014 р., а повідомлено ОСОБА_1 про переведення на іншу посаду було ще 29 січня 2015 р. й у той день із наказом її не ознайомлено. Посилання представника відповідача на несправність комп'ютерної техніки також не можуть бути визнані судом поважними причинами не ознайомлення позивача із відповідним наказом більш ніж через 2 місяці з дня його прийняття.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Згідно із частинами 1, 3, 4 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 ст. 36 цього Кодексу.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в пункті 31 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"(із змінами) відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором.

У відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У судовому засіданні беззаперечно встановлено, що згоди на переведення позивача на іншу роботу в порушення ст. 32 КЗпП України у працівника - ОСОБА_1 керівництвом КЗ КОР "РАКМ" не отримано. Зазначену обставину визнано представником відповідача, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню.

Водночас, судом не приймаються доводи представника відповідача про те, що позивачу змінено лише "категорію" й залишено на тій же посаді зберігача фондів, оскільки як вбачається із самого тексту наказу №153 про переведення на посаду зберігача фондів І-ої категорії, посадових інструкцій, штатного розпису (а.с. 37-48), позивача переведено на іншу посаду із іншою трудовою функцією, іншим посадовим окладом.

Посади зберігачів фондів є однорідними, але не тотожними, оскільки мають інші назви та інші спеціальні трудові права та обов'язки (провідний зберігач фондів; зберігач фондів першої категорії). Зокрема, посадові обов'язки позивача змінились, з'явились нові посадові обов'язки за посадою зберігача фондів першої категорії: проведення збиральницької роботи відповідно до профілю музею (п. 2.7 інструкції); праця над певною науковою темою з історії м. Ржищева (п. 2.9); звітування протягом року про хід наукових досліджень на науково-методичній раді музею (п. 2.10); проходження раз на 2 роки стажування за спеціальністю в музеях України (п. 2.14).

Разом із тим, згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 18 указаної вище постанови при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом, і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

Як вбачається із наказу КЗ КОР "РАКМ" № 153 від 18 грудня 2014 р. "Про переведення на посаду зберігача фондів І категорії" підставою для переведення позивача на іншу посаду слугувало не виконання в повному обсязі плану роботи і обов'язків, вказаних у посадовій інструкції, а отже, не відповідність займаній посаді провідного зберігача фондів ОСОБА_1 протягом 2012-2014 років відповідно до підсумків роботи за 2014 рік (а.с. 46). На цю ж підставу для переведення на іншу посаду указано у листі-обгрунтування КЗ КОР "РАКМ" № 66 від 31 грудня 2014 р. (а.с. 45).

У судовому засіданні представник відповідача, заперечуючи проти позову, неодноразово посилалась на застосуванні до позивача саме дисциплінарного стягнення у виді переведення на іншу посаду - посаду зберігача фондів І категорії.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору тощо (п. 22 указаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України).

Згідно ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

За ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Отже, перевіряючи законність наказу КЗ КОР "РАКМ" № 153 від 18 грудня 2014 р. "Про переведення на посаду зберігача фондів І категорії", судом установлено порушення відповідачем ст.ст. 147-149 КЗпП України, а саме: застосовано дисциплінарне стягнення не передбачене законом - переведення на іншу посаду; дисциплінарне стягнення у виді переведення на іншу роботу застосовано за період 2012-2014 роки, тобто не визначено точного часу виявлення проступку; не відібрано у працівника письмових пояснень та не повідомлено про стягнення під розписку.

Письмові докази надані представником відповідача, а саме наказ №169 від 3 грудня 2012 р., протоколи засідань науково-методичної ради РАКМ №6 від 12 червня 2014 р., №7 від 3 липня 2014 р., №2 від 29 січня 2015 р., колективне звернення працівників КЗ КОР "РАКМ" (а.с. 62-71) не є належними та допустимими, оскільки вони не відповідають ст. ст. 57-58 ЦПК України, не містять інформації щодо предмета доказування.

Виходячи з наведених обставин, які підтверджуються матеріалами справи, при ухваленні даного рішення, судом ураховано відсутність факту чіткого проведення процедури переведення позивача на іншу посаду відповідно до ст. 32 КЗпП України та порядку застосування дисциплінарного стягнення, з дотриманням роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", ураховуючи відсутність в матеріалах справи доказів виконання відповідачем покладених на нього законом обов'язків, та приймаючи до уваги вищенаведені порушення, допущені відповідачем при переведенні позивача на іншу посаду, суд дійшов висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 в частині визнання незаконними дії КЗ КОР "РАКМ" щодо її переведення на посаду зберігача фондів І категорії та поновлення останньої на посаді провідного зберігача фондів КЗ КОР "РАКМ" з 1 січня 2015 року.

У п. 18 зазначеної вище постановиПленуму Верховного Суду України роз'яснено, що тільки у випадку ліквідації підприємства, установи, організації незаконно звільнений працівник не поновлюється на роботі, його звільнення визнається неправильним з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження ", п. 8.2 Інструкції про проведення виконавчих дій виконавчий документ про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

У зв'язку із цим, суд допускає до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі.

У судовому засіданні позивач просила суд стягнути на її користь різницю заробітної плати за час виконання нижчеоплачуваної роботи, починаючи з 1 січня 2015 року по день поновлення на попередній роботі в розмірі 512 грн. (а.с. 1-2, 85).

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Пунктом 32 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно з довідкою № 32 від 20 квітня 2015 р. середня заробітна плата ОСОБА_1 на посаді провідного зберігача фондів складала 2 054 грн 56 коп., за листопад 2014 р. виплачено 2 436, 23 грн, за грудень - 2 465, 30 грн (а.с.42). Відповідно до довідки № 33 від 20 квітня 2015 р. середня заробітна плата ОСОБА_1 на посаді зберігача фондів І категорії складала 1 906 грн; за січень 2015 р. виплачено 2 083, 50 грн, у лютому - 1 665, 02 грн, у березні - 1970, 65 грн (а.с.50).

У судовому засіданні встановлено, що позивач починаючи з 1 квітня 2015 р. перебуває на лікарняному згідно листків непрацездатності, при цьому за період з 1 квітня по 10 квітня 2015 р. їй нараховано до виплати 754, 32 грн. допомоги по тимчасовій непрацездатності.

З моменту незаконного переведення до дня ухвалення рішення пройшло 84 робочих днів, а саме: 61 день у січні-березні 2015р., 21 - квітні, 2 - травні. А тому, середній заробіток складає 113 грн. 98 коп. х 21, 5 (середньомісячне число робочих днів за листопад, грудень 2014р.) = 2 450 грн. 57 коп. Загальна сума середнього заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи у розрахунковому періоді складає 9 802 грн. 28 коп. (2 450 грн. 57 коп. х 4 місяці) + 227 грн. 96 коп. (113 грн. 98 коп. х 2 дні) = 10 030 грн. 24 коп. За виключенням виплачених позивачу коштів (а.с. 50) та допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 1 по 10 квітня 2015 р. (а.с. 83) різниця в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи складає 3556, 75 грн., з яких додатково утримуються кошти допомоги тимчасової непрацездатності позивачу за решту періоду (листки тимчасової непрацездатності неоформлені на час ухвалення рішення).

Отже, суд вважає за можливе відповідно до ст. 11 ЦПК України в межах позовних вимог ОСОБА_1 стягнути з КЗ КОР "РАКМ" на її користь суму різниці заробітної плати за час виконання нижчеоплачуваної роботи, починаючи з 1 січня 2015 р. по день поновлення на попередній роботі у розмірі 512 грн. без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 указаної Постанови).

Як встановлено судом із письмових матеріалів справи: картки виклику екстреної медичної допомоги, витяг з амбулаторної картки хворого, копії двох лікарняних листків (а.с. 54-56, 82-84), показань свідка ОСОБА_4 позивач зазнала сильних душевних страждань, які продовжувались протягом тривалого часу, хвилювання позивача з приводу факту порушення її прав працівника у сфері трудових відносин, що супроводжувалось неврологічним розладом стану здоров'я.

Отже, враховуючи вищевикладене, зважаючи на принципи розумності і справедливості, суд вважає, що відшкодування моральної шкоди на користь позивача можливе в сумі 1 тис. грн., оскільки позивачем надано докази, що неправомірними діями відповідача, їй було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях.

Разом із тим, у ч. 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом п. 8 ст. 134 КЗпП України службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обовязок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

За змістом п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обо'вязок покривати шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону.

З викладеного слідує, що питання про притягнення до матеріальної відповідальності працівників (службових осіб), які є винними в незаконному переведенні або звільненні працівників, має вирішуватись на підставі позову власника або уповноваженого ним органу, тому в задоволенні вимог ОСОБА_1 про покладення обов'язку покриття шкоди заподіяної підприємству відповідача на посадову особу Сергійчук Л.В. - директора КЗ КОР "РАКМ", яка здійснила переведення на іншу роботу з порушенням вимог чинного трудового законодавства слід відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення матеріально-правової вимоги позивача та немайнових вимог, в силу п.1 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, то відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України кошти на відшкодування судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп. (243 грн 60 коп. - мінімальна ставка за вимоги майнового характеру + 243 грн 60 коп. за вимоги немайнового характеру) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 27-30, 56-60, 80, 88, 143, 213, 215, 218 ЦПК України, ст. 32, 147-149, 235, 237, 237-1 КЗпП України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, - задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Комунального закладу Київської обласної ради "Ржищівський археолого-краєзнавчий музей" щодо переведення ОСОБА_1 на посаду зберігача фондів І категорії.

Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного зберігача фондів Комунального закладу Київської обласної ради "Ржищівський археолого-краєзнавчий музей" з 1 січня 2015 року.

Стягнути з Комунального закладу Київської обласної ради "Ржищівський археолого-краєзнавчий музей" на користь ОСОБА_1 суму різниці заробітної плати за час виконання нижчеоплачуваної роботи, починаючи з 01 січня 2015 року по день поновлення на попередній роботі у розмірі 512 (п'ятсот дванадцять) гривень (без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів).

Стягнути з Комунального закладу Київської обласної ради "Ржищівський археолого-краєзнавчий музей" на користь ОСОБА_1 1 000 (одну тисячу) гривень на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти вимог, - відмовити.

Стягнути з Комунального закладу Київської обласної ради "Ржищівський археолого-краєзнавчий музей" в дохід держави судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

Допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного зберігача фондів в Комунальному закладі Київської обласної ради "Ржищівський археолого-краєзнавчий музей".

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено 12 травня 2015 року.

Суддя: