У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого суддів: Ткачука О.С. Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Київської області від 16 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати право спільної сумісної власності з відповідачем в рівних частках по Ѕ за кожним на квартиру АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що 3 червня 2000 року сторони зареєстрували шлюб, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_9. 25 жовтня 2004 року шлюб розірвано, про що відділом РАЦС Броварського МРУЮ зроблено відповідний запис та видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 27 серпня 2003 року подружжям було придбана квартира АДРЕСА_1. Оскільки право власності на вказану квартиру було зареєстроване за відповідачем, позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею право власності на Ѕ частину квартири в порядку поділу майна подружжя.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 жовтня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Визнано право спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1.

Представник відповідача, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що шлюб між сторонами фактично припинено у серпні 2000 року, що встановлено рішенням суду від 20 лютого 2002 року та відповідно до ст. 61 ЦПК України не потребує доказуванню. Спірна квартира придбана відповідачем у серпні 2003 року, тобто під час роздільного проживання сторін, а тому поділу між ними не підлягає.

Скасовуючи рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про задоволення позову апеляційний суд виходив з того, що позивачем доведено факт ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету з відповідачем в період придбання спірної квартири, за спільні кошти подружжя. Вказані обставини крім пояснень сторін підтверджуються реєстрацією позивача у спірній квартирі. Крім того, згідно положення ст. 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. В даному випадку розірвання шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану було зареєстроване 25 жовтня 2004 року, що підтверджує факт ведення сторонами спільного господарства та придбання квартири за спільні кошти.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, та з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 3 червня 2000 року сторони зареєстрували шлюб, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2002 року шлюб між сторонами розірвано.

На підставі договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого 27 серпня 2003 року, ОСОБА_7 придбав квартиру АДРЕСА_1.

25 жовтня 2004 року відділом РАЦС Броварського МРУЮ Київської області у книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис про розірвання шлюбу за №289 та видано свідоцтва про розірвання шлюбу: позивачу - 25 жовтня 2004 року, відповідачу - 7 листопада 2007 року.

Позивач, вважаючи вказану квартиру спільно нажитим майном подружжя у березні 2014 року звернулася до суду з позовом про визнання цього майна спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.2 ст.72 СК України до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників лізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідач в ході розгляду справи судом першої інстанції в письмовій заяві наполягав на застосуванні строку позовної давності, що відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові (а.с.38-39). Про пропуск строку позовної давності вказувалось і у відзиві на позовну заяву (а.с.66-68), та у запереченнях на апеляційну скаргу позивача на рішення суду першої інстанції (а.с.98).

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову за необґрунтованістю заявлених вимог, тому підстав для розгляду питання щодо строку позовної давності не вбачалося.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов, не вирішив питання застосування строку позовної давності відповідно до ст. 256 ЦК України, ч.ч.1,5 ст. 261 ЦК України, ч.4 ст. 267 ЦК України, з урахуванням факту пред'явлення позову у березні 2014 року, тобто через 10 років після розірвання шлюбу.

Апеляційний суд не надав жодної оцінки доводам відповідача щодо пропуску строку позовної даності.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, неповноту перевірки законності і обґрунтованості рішення місцевого суду, порушення норм процесуального права, що в свою чергу, призвело до поверхового вирішення спору.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.ст.336, 338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 16 жовтня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська