Справа № 487/2105/15-ц
Провадження № 2/487/1366/15
18.05.2015 м. Миколаїв
Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.
при секретарі ІГНАТЬЄВІ А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луганську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька, -
Позивачка звернулась до Заводського районного суду міста Миколаєва із позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 з 30 грудня 2005 року по 22 жовтня 2013 року. Шлюб розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає з позивачкою та перебуває на її утриманні. За станом здоров'я дитина потребує санаторно-курортного лікування, рекомендованим курортом є місто Паланга Литовської Республіки. Крім того, у Литовській Республіці мешкають родичі сім'ї, а саме: ОСОБА_4 - рідна сестра ОСОБА_5 (бабусі неповнолітньої дитини; матері відповідача). Можливість виїзду за кордон має велике значення для оздоровлення дитини, її духовного та фізичного розвитку. Відповідач ОСОБА_2 безпідставно не надає дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України, не зазначаючи при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову. В останній час відповідач взагалі зник та не підтримує жодних відносин зі своєю донькою та позивачкою. ОСОБА_2 не цікавиться життям дочки, уникає спілкування з нею, не приймає участі в організації відпочинку та оздоровлення дитини, не піклується про її здоров'я, фізичний та духовний розвиток. Позивачка вказує, що зазначена позиція колишнього чоловіка шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, а також її здоров'ю. Відповідач, зловживаючи своїми правами, відмовляє забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів малолітньої ОСОБА_3. З огляду на викладене, згідно заяви про зменшення позовних вимог, позивачка просила надати дозвіл на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди її батька ОСОБА_2; надати дозвіл на тимчасовий виїзд із України до Литовської Республіки та інших країн Шенгенського Договору, Російської Федерації, Автономної Республіки Крим, Республіки Білорусь та Республіки Молдова ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Центральтним РВ у Миколаєві УДМС України в Миколаївській області 09.10.2012 року, або у супроводі осіб, які уповноважені нею, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до 13 березня 2018 року.
У судовому засіданні представник позивачки підтримав уточнені позовні вимоги у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Після надання пояснень щодо суті позовних вимог, представником позивача було подано заяву про розгляд справи у його відсутність.
Позивачка ОСОБА_1 надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, відповідно до якої підтримала позов та просила його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду пред'явленого до нього позову був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило, таким чином, в силу ч. 2 ст. 77 ЦПК України суд вважає, що відповідач не з'явився до суду без поважних причин. З урахуванням заяви представника позивачки про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи відповідно до вимог ст. 164 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників процесу, суд приходить до наступного.
Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).
У відповідності зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, що проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримку з ними регулярних особистих відносин і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею.
Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.
Стаття 313 ЦК України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Статтею 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ (далі - Закон) та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).
Відповідно до п. 3 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.
У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).
Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку.
За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Відповідно до п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 грудня 2005 року, який було розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22.10.2013 року (справа 2/487/2173/13).
Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає з позивачкою та перебуває на її утриманні (а.с.7).
За станом здоров'я дитина потребує санаторно-курортного лікування, що підтверджується медичною довідкою від 07.03.2015 року; рекомендованим курортом є місто Паланга Литовської Республіки (а.с.8).
Згідно пояснень ОСОБА_5, допитаної у судовому засіданні у якості свідка, вона є матір'ю відповідача та бабусею малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Син ОСОБА_2 життям та здоров'ям дитини не опікується та не приймає участі в її вихованні, духовному розвитку. Востаннє свідок бачила відповідача після виконання рішення суду про його примусове виселення у січні 2015 року. Під час зустрічі ОСОБА_2 відмовився від надання дозволу на виїзд доньки за кордон без пояснення причин відмови. У Литовській Республіці мешкає сестра свідка ОСОБА_4, з якою свідок підтримує тісні стосунки та до якої має намір вивезти онуку для оздоровлення улітку 2015 року терміном на два тижні.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасові виїзди із України до Литовської Республіки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 строком на три роки, а саме: до 13 березня 2018 року (згідно уточнених позовних вимог), відповідатиме інтересам дитини та сприятиме зміцненню її здоров'я та розвитку. Такі виїзди дитини до родичів з урахуванням медичних рекомендацій носять тимчасовий характер, мають на меті відпочинок та оздоровлення, спілкування з рідними, і не пов'язані з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцію. Крім того, враховуючи тривале окреме проживання дитини з відповідачем ОСОБА_2, тимчасовий виїзд за межі країни не може негативно позначитися на відносинах батька із донькою.
Вимоги про надання дозволу на три роки на виїзд малолітньої дитини до країн Шенгенського Договору, Російської Федерації, Республіки Білорусь та Республіки Молдова задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою не було надано належних доказів того, що дитина за станом здоров'я або з інших підстав потребує виїзду саме в ці країни, а також не зазначено конкретний період такого виїзду (виїздів). Відсутність даних відомостей, підтверджених сукупністю належних та допустимих доказів по справі, не дозволяє виключити можливість виїзду дитини за кордон на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокового перебування за межами України, та суперечить Правилам перетинання державного кордону громадянами України в частині виїзду за кордон неповнолітніх осіб. Відмова у задоволенні позову у даній частині із зазначених підстав не позбавляє позивачку права повторно звернутися до суду з аналогічним позовом із зазначенням конкретної країни, в яку необхідно вивезти дитину, причин, які обґрунтовують даний виїзд (оздоровлення, навчання, тощо) та конкретного періоду, впродовж якого дитина буде перебувати за межами України.
У задоволенні вимог про надання дозволу на тимчасові виїзди дитини із України до Автономної Республіки Крим, суд вважає за необхідне відмовити за необґрунтованістю, оскільки згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим є тимчасово окупованою територією України, у зв'язку з чим надання дозволу для виїзду за кордон у даному випадку не вимагається.
Вимоги щодо надання дозволу на тимчасові виїзди дитини із України у супроводі осіб, уповноважених її матір'ю, також не підлягають задоволенню у зв'язку із не зазначенням позивачкою конкретного переліку цих осіб та ненаданням документів, які підтверджують повноваження ОСОБА_1 на захист їх прав та інтересів у суді, з урахуванням відсутності самостійних позовних вимог з цього приводу.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених вимог з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею і документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору у сумі 243 гривні 60 копійок.
Керуючись ст. 33 Конституції України, ст. ст. 10, 11, 59, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 6, 141, 157 СК України, ст. 313 ЦК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Надати ОСОБА_1 дозвіл на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди її батька ОСОБА_2.
Надати дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 із України до Литовської Республіки у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Центральним РВ у Миколаєві УДМС України в Миколаївській області 09.10.2012 року, без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2 до 13 березня 2018 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору в сумі 243 (двісті сорок три) гривень 60 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження. Заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.
СУДДІ: А.О. ТЕМНІКОВА