АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4228/15 Головуючий І інстанції -
Справа: № 2-1904/08/15 Шмадченко С.І.
Категорія: право власності Доповідач - Костенко Т.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Колтунової А.І.,Гальянової І.Г.

за участі секретаря Герасимової К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2008 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради м. Харкова про визнання права власності на житловий будинок,-

в с т а н о в и л а

У лютому 2008 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на самочинно побудований житловий будинок літ. "С-2" за адресою м. Харків, АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що йому на праві власності належить житловий будинок літ."А-1" загальною площею 44,6 кв.м. за вказаною адресою. У 2007 році він на місці старого будинку побудував новий двоповерховий будинок літ."С-2" загальною площею 180,4 кв.м., житловою площею 106,7 кв.м.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені: визнано за позивачем право власності на самочинно побудований двоповерховий житловий будинок літ. «С-2» - приміщення першого поверху №№ 3-1, 3-2, 3-3, 3-4, 3-5,другого поверху №№ 3-6, 3-7,3-8, 3-9, 3-10, крильце С, загальною площею 180,4 кв.м., житловою площею 106,7, що розташований по АДРЕСА_1 в м. Харкові; зобов'язано КП «ХМ БТІ» провести правову реєстрацію зазначеної самовільної прибудови за ОСОБА_3

З апеляційною скаргою на зазначене рішення суду звернулась особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2, та зазначив, що оскаржуваним рішенням були порушені його права та законні інтереси, а тому просив його скасувати та ухвалити нове, яким в повному обсязі відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до Харківської міської ради м. Харкова про визнання права власності на житловий будинок.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що будівництво спірного будинку було вчинено не лише за кошти ОСОБА_3, але й за кошти апелянта, що підтверджується договором про спільне (дольове) інвестування від 16.12.2006.

Апелянт стверджує, що спірний будинок було спільно побудовано за його кошти та кошти батька позивача - ОСОБА_4, та як докази цього факту надає копії рахунків-фактури, актів прийому-здачі робіт, калькуляції на внутрішні опоряджувальні роботи тощо.

ОСОБА_2 зазначає, що лише восени 2013 року йому стало відомо про те, що будинок було продано, проте грошей від продажу йому передано не було.

Враховуючи викладене вище, апелянт вважає, що визнання права власності на збудований будинок за ОСОБА_3 порушує його права як інвестора, а отже відповідне рішення суду першої інстанції не можна вважати таким, що ухвалене на підставі повно з'ясованих обставин справи.

В судове засідання учасники розгляду справи та їх представники не явились, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи. Заяви, подані представниками ОСОБА_3 та ОСОБА_2, не свідчать про поважність причини неявки до суду, оскільки не підтверджені будь-якими відповідними документами, а відтак, у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України судова колегія вважає за можливе справу розглядати.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, судова колегія доходить наступного.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Апеляційне та касаційне оскарження судових рішень є формою перевірки законності та обґрунтованості рішень суду вищестоящим судом з метою скасування чи зміни неправильних судових рішень.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов'язки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" за № 12 від 24 жовтня 2008 року, право на апеляційне оскарження мають також особи, які не брали участі у справі, за умови, що суд вирішив питання про їх права та обов'язки. У цьому разі зазначені особи відповідно до частини дев'ятої статті ЦПК мають право отримувати в суді, який ухвалив рішення, усну або письмову інформацію про результати розгляду відповідної справи, знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії документів, долучених до справи, одержувати копії рішень і ухвал, а при розгляді справи в апеляційній інстанції - набувають права осіб, які беруть участь у справі, зокрема, брати участь у розгляді справи, заявляти клопотання, знайомитися з матеріалами справи, подавати докази тощо.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Положення пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства - забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, і таким чином закріплює гарантії перевірки в апеляційному порядку судових рішень.

Згідно з положеннями ст. 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та положень ст. ст. 3, 15 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом оскарження дій і рішень.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" учасникам судового процесу гарантовано право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення. Таке право гарантовано і ст. 55 Конституції України.

Саме виходячи із зазначених положень Закону за апеляційною скаргою ОСОБА_2 було відките апеляційне провадження та скарга прийнята до розгляду.

Разом із тим, судова колегія зважає на таке.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або містити судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Судове рішення слід вважати таким, що прийнято про права та обов'язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в описовій чи мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов'язки цих осіб, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки останніх.

Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов'язки цієї особи.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позов ОСОБА_3 стосувався визнання за ним права власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 в місті Харкові.

Документи, що надані ОСОБА_2 в копіях апеляційному суду в обґрунтування доводів апеляційної скарги могли б свідчити про наявність договірних правовідносин між скаржником та позивачем у справі, однак вони не є належними та допустимими, в розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України, доказами права власності ОСОБА_2 на спірний будинок.

За таких обставин, апелянтом не надано будь-яких об'єктивних доказів на підтвердження того, що вказаним рішенням порушено його права чи охоронювані законом інтереси.

Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в рішенні Конституційного суду від 01.12.2004 року № 18-рп/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес "треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загальноправовим засадам".

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України "кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення". Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права та припинення дій, які порушують це право.

Зміст зазначених в ст. 15 Цивільного кодексу України підстав для захисту не розкривається, але його відображено у відповідних нормах, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.

Відносини щодо права власності регулюються Цивільним кодексом України, відповідними Законами України, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами.

Розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення районного суду, яким визнано право власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 в місті Харкові, та перевіривши суб'єктивне право та юридичну заінтересованість апелянта на звернення з апеляційною скарго, судова колегія дійшла висновку, що ухвалене у справі судове рішення прав та обов'язків ОСОБА_2 не стосується.

Будь-яких беззаперечних та переконливих доказів на підтвердження того, що спір, який виник між сторонами даної справи з приводу нерухомого майна, будь-яким чином стосується безпосередньо ОСОБА_2, суду не надано.

Враховуючи викладене судова колегія вважає, що ОСОБА_2 не є особою, яка в порядку ст. 292 ЦПК України вправі оскаржити рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2008 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради м. Харкова про визнання права власності на житловий будинок, оскільки не має на це суб'єктивного права та юридичної заінтересованості.

Судом першої інстанції вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких апелянт не являється, а оскаржуване ним рішення не містить суджень про його права та обов'язки у відповідних правовідносинах.

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, суддя - доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК України постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Керуючись ст.ст.292, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2008 року - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді