І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 жовтня 2015 року м. Рівне
Рівненський міський суд в складі судді Бердія М.А.,
при секретарі Абашиній О.В.,
з участю представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Лексворд", Приватного підприємства "Роккос", ОСОБА_3 з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Традо" про визнання договорів недійсними та стягнення платежів, суд
Представники відповідачів ОСОБА_4 «Лексворд» та ПП «РОККОС» в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Представник відповідача ТДВ «СК «Традо» в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До початку судового засідання надіслав до суду заперечення на позовну заяву, в яких просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2
Суд, заслухавши представника позивача ОСОБА_1, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного:
Судом встановлено, що ОСОБА_2, побачивши рекламу, звернувся до відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Лексворд», за адресою м. Рівне, вул. Київська,21, оф.305-1 з метою отримання швидкого кредиту на споживчі цілі, оскільки йому терміново були потрібні гроші. Відповідач гарантував видати останньому кошти, за умов укладення оспорюваних договорів та сплати всіх необхідних платежів, на протязі трьох днів.
Відтак, 03 липня 2014 року між позивачем, ОСОБА_5, та ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Лексворд», в особі ОСОБА_6, було укладено договір № 003596 з додатками № 1 та № 2, які є невідємною частиною цього договору.
На виконання умов цього договору, позивач здійснив платіж в сумі 583, 34 грн.
03 липня 2014 року між ПП «РОККОС» та ОСОБА_5 було укладено договір про надання інформаційно-консультаційних послуг № 003596, на виконання якого позивач сплатив платіж в сумі 3500 грн.
03 липня 2014 року між ОСОБА_3 з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Традо» та ОСОБА_5 було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків № 006099. На виконання умов якого позивач здійснив платіж в сумі 2100 грн.
При цьому, відповідач для укладення вказаних договорів не вимагав жодних довідок чи додаткових документів.
Договір № 003596 з додатковим № 1 та № 2, Договір № 003596 про надання інформаційно-консультативних послуг та Договір добровільного страхування від нещасних випадків № 006099 були укладені одночасно - 03 липня 2014 року з повноважним представником відповідачів продавцем-консультантом в одному офісі в місті Рівне, а саме за адресою: вул. Київська, 21, офіс 305-1, БЦ «Політон».
Однак на протязі трьох днів, відповідач - ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Лексворд», покладених на нього зобовязань за Договором №003596 не виконав, оскільки грошові кошти на вказаний банківський рахунок позивачу не надійшли.
Звернувшись до представника ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Лексворд», з метою отримання обіцяних коштів та зясування причин, з яких вони досі не були видані, представник відповідача повідомив ОСОБА_2 про наявність дуже великої кількості бажаючих взяти позику, які сплатили початкові внески за розміром набагато більші.
Крім того, на звернення до головного офісу в м. Київ, за місцем знаходження ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Лексворд», позивачу повідомили, що грошей він не отримає і надалі, якщо не буде сплачувати щомісячні загальні платежі, згідно підписаного договору.
Отже, укладений Договір №003596 з додатками № 1 та № 2 є пірамідальною схемою, згідно з якою позивач міг би отримати позику, а в разі, якщо відповідач зібрав такі кошти з інших осіб учасників такої ж схеми. Адже відповідач не є фінансовою установою та не має коштів для надання їх у позику.
Відтак, доводи представника позивача про те, що відповідач при укладенні договору діяв з використанням нечесної підприємницької діяльності та ввів останнього в оману, оскільки не мав на меті надання позики, а лише бажав використання внесених ним коштів для власних потреб знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною 5 ст. 203 ЦК України передбачено вимогу, додержання якої є необхідним для чинності правочину, а саме: правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач - ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Лексворд» свої зобовязання відповідно до договору не виконав, оскільки у вказаний в договорі термін не надав позивачу відповідну суму грошей, передбачену умовами договору та додатків до нього. Крім того, відповідач не бажав настання реальних правових наслідків, оскільки відмовився виконувати умови договору, а тому є всі підстави визнати оспорювані договори недійсним.
Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Отже, захищаючи майнові інтереси позичальника від недобросовісного позикодавця, закон надає останньому право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.
Пунктом 3 ст. 3 Договору № 003596 встановлено, що за порушення, невиконання або неналежне виконання взятих по Договору зобовязань Сторони несуть відповідальність одна перед однією згідно з умовами даного Договору, Додатків до нього, а також у відповідності до чинного законодавства України.
Пунктом 4.1 ст. 4 Договору визначено, що «… Договір набуває чинності з моменту підписання та діє до остаточного виконання Сторонами прийнятих на себе зобовязань, передбачених цим Договором та Додатками до нього. Після виконання всіх зобовязань по даному договору та додаткам до нього, товариство надсилає учаснику відповідний лист-повідомлення або sms-повідомлення».
Судом встановлено, що Відповідач ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Лексворд» не надсилав жодних повідомлень як на адресу позивача, яка була зазначена в договорі, так і на засоби телефонного звязку, від так суд приходить до висновку, що факт не виконання відповідачами зобовязань згідно умов договору доведеним.
Відтак, згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі дії відповідачів суд вважає неправомірними, а умови оспорюваних позивачем договорів несправедливими, з використання нечесної підприємницької діяльності, та такими, що вводять в оману споживача, оскільки позивачу була надана нечітка, неправильна інформація, стосовно умов оскаржуваних договорів.
Внески, сплачені відповідачу, не є платою за одержання товару чи послуги, а фактично лише за можливість одержання права на купівлю товару, яке надається не за рахунок відповідача, а за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів до такої ж схеми. За умовами угоди, право на отримання товару (позики) залежить від внесення коштів іншими учасниками системи «Ренесанс», а розподіл фонду групи учасників системи проходить по пірамідальній схемі, тобто отримання товару одним із учасників групи можливе лише в разі накопичення достатніх фінансових ресурсів шляхом залучення коштів інших учасників групи без інвестування товариством власних коштів. В подальшому учасник системи, який отримав товар, продовжує сплачувати внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам системи, тобто один учасник програми за свої власні кошти оплачує товар іншому учаснику програми.
Отже, наведений вид нечесної підприємницької практики, що вводить споживача в оману, містить ознаки пірамідальної схеми, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції.
Згідно, п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»: «…забороняється нечесний вид підприємницької практики, що вводить споживачів в оману - утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції…».
Довіряючи професіоналізму та спеціалізації консультантів, під час укладання спірного договору, позивач повністю покладався на розяснення представника менеджера-консультанта відповідачів, як фахівця з даного приводу правовідносин, який не розяснив усіх положень договорів, не повідомив позивача щодо обставин настання права отримання коштів, порядку надання грошових коштів та інших обставин, що випливають з умов договору, чим сприяв неправильному сприйняттю позивача спірних договорів.
Статтею 230 Цивільного Кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Якби, усі умови і наслідки цього правочину були чітко розяснені, позивач ні в якому разі не погодився на підписання подібного договору та оплату грошей відповідачу.
Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі використовували нечесну підприємницьку діяльність, що вводить в оману, з метою спонукання позивача до підписання договорів на невигідних умовах, маючи умисел не видавати обіцяні гроші, а лише скористатися для власних потреб залученим від позивача гарантійним внеском.
Згідно ч. 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Окремою підставою для визнання договору недійсним є його суперечність вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до статті 4 вказаного Закону до фінансових послуг віднесено, зокрема, залучення фінансових активів із зобовязанням наступного їх повернення.
Договором було передбачено залучення фінансових коштів учасників групи з зобовязанням наступної оплати товару або наданням відповідної суми у позику. Таким чином, вказана діяльність кваліфікована Законом як фінансова послуга.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги можуть надавати лише фінансові установи.
ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Лексворд» не є фінансовою установою, оскільки не внесений до Реєстру фінансових установ, який веде Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг.
Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Лексворд» не вправі здійснювати діяльність з залучення коштів фізичних осіб з зобовязанням наступного їх повернення.
У ст. 216 Цивільного Кодексу України зазначено, що у разі недійсності правочину, кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Дана стаття обґрунтовує позовні вимоги ОСОБА_2 щодо повернення внесеної початкової суми на банківський рахунок.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають до задоволення повністю.
Згідно ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, тому позовні вимоги про зобовязання відповідачів про повернення одержаних грошових коштів підлягає до задоволення.
Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до задоволених вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1046, 1047, 1049, 1050, 625 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Лексворд", Приватного підприємства "РОККОС", ОСОБА_3 з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Традо" про визнання договорів недійсними та стягнення платежів задоволити повністю.
Визнати недійсним договір № 003596 від 03 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Лексворд» та ОСОБА_5.
Визнати недійсним договір № 003596 від 03 липня 2014 року, укладений між Приватним підприємством «РОККОС» та ОСОБА_5.
Визнати недійсним договір добровільного страхування від нещасних випадків № 006099 від 03 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Традо" та ОСОБА_5.
Стягнути з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Лексворд", Приватного підприємства "РОККОС", ОСОБА_3 з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Традо" в дохід держави по 487,20 грн. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд за апеляційною скаргою на рішення суду, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_7