Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 337/1168/15-ц
Справа № 22-ц/778/3493/15 Головуючий у 1-й інстанції: Бондаренко І.В.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Сапун О.А.,

Кочеткової І.В.,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_5, відділ служби у справах дітей по Хортицькому району Запорізької міської Ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом. Зазначала, що являється власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1, в якій в якості членів її сім'ї зареєстровані її син ОСОБА_5, невістка ОСОБА_3 та неповнолітній онук ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Посилаючись на те, що у жовтні 2014 року її син розірвав шлюб з ОСОБА_3, яка не являється членом її сім'ї і не бажає добровільно звільнити займане нею житло, просила на підставі ст.ст.316,319,391,810,811 ЦК України і ст.ст.47,168 ЖК України виселити ОСОБА_3 разом з неповнолітнім ОСОБА_4, так як спірна квартира необхідна їй для задоволення житлових потреб її сина.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За статтями 150,156 Житлового кодексу України, який регулював спірні правовідносини на момент їх виникнення, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Члени сім'ї власника квартири, що проживають разом з ним у квартирі, що йому належать, користується жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Введеним в дію з 1 січня 2004 року Цивільним кодексом України , зокрема статтями 391, 396 закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Відповідно до ст.ст.401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітуту може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

За положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Підстави припинення сервітуту визначені також у ст.406 ЦК України. Ними, зокрема являються : поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК ). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Встановлено, що ОСОБА_2 є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1. ЇЇ постійним місцем проживання являється інше житло - двокімнатна квартира НОМЕР_1 в цьому ж будинку (а.с.7,11).

Сторонами не оспорюється та підтверджено матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_3 разом з третьою особою у справі ОСОБА_5 у грудні 2003 року у передбаченому законом порядку - за письмовою заявою ОСОБА_2 вселилися до спірної квартири на постійне місце проживання в якості членів її сім'ї як син та невістка, з 2006 року в квартирі зареєстрований їх неповнолітній син ОСОБА_6. Відповідач зареєстрована у вказаній квартирі та на теперішній час проживає в ній з неповнолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, - онуком позивача (а.с.8, 61, 62).

З моменту реєстрації у відповідача і її неповнолітнього сина на підставі ст.156 ЖК України виникло право користування чужим майном (сервітут).

Рішенням суду від 14.10.2014 року шлюб ОСОБА_5 і ОСОБА_3 було розірвано, дитина після розірвання шлюбу залишилася з матір'ю (а.с.9).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що відповідач після розірвання шлюбу з її сином - третьою особою у справі ОСОБА_5 проживає в спірній квартирі без достатньої правової підстави, оскільки договір найму житла з нею не укладався, а тому на підставі ст.ст.319, 391 ЦК України вона підлягає виселенню разом з неповнолітньою дитиною.

Встановивши, що між сторонами фактично мали місце сімейні стосунки, відповідач, як колишній член сім'ї власника квартири, має право на користування квартирою і проживання в ній, суд першої інстанції відповідно до ст.ст.9,156,157ЖК України, якими визначено, що сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачки з цього жилого приміщення.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку ( квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу, а саме: якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Доказів неправомірної поведінки відповідачки позивачем не було надано ані до суду першої інстанцій, ані до апеляційного суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач також зазначала, що відповідач, проживаючи у квартирі, створює перешкоди власнику у користуванні своєю власністю - не допускає її у квартиру, а її сім'я, яка складається із чотирьох осіб, вимушена тулитися у двокімнатній квартирі.

Проте, належних та допустимих доказів, згідно ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України, щодо створення відповідачкою власнику будь-яких перешкод у користуванні власністю, позивач не надала.

Як встановлено судом і вбачається із матеріалів справи, позивач являється співвласником іншої двокімнатної квартири НОМЕР_1 в цьому ж будинку, а її чоловікові ОСОБА_7 на праві власності належить ще одна квартира НОМЕР_2 в цьому ж будинку (а.с.11-12, 53-55). Вказані обставини спростовують доводи апелянта про порушення колишньою невісткою і її неповнолітнім онуком житлових прав власника спірного житла.

Відповідач і її неповнолітній син іншого житла не мають, регулярно сплачує житлово-комунальні послуги за спірну квартиру, не заперечує проти вселення власника в спірне житло, яке складається із двох ізольованих кімнат ( а.с.35-38).

Твердження апеляційної скарги про те, що як підставу для виселення відповідачки із квартири слід застосувати положення ст.ст.47, 168 ЖК України та ст.ст.810-826, 391 ЦК України, є неприйнятними.

Суд першої інстанції, згідно вимог ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За статтею 158 частиною 2 ЖК України договір найму жилого приміщення у квартирі, що належить громадянинові на праві приватної власності, укладається між власником квартири і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконкомі місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови.

Аналогічні вимоги щодо письмової форми правочину передбачені і ст.811 ЦК України.

Договір найму житла у передбаченому законом порядку між сторонами не укладався, його наступна реєстрація у виконкомі або в органі його управління не здійснювалася, відповідач категорично заперечує факт укладання такого договору. Відсутність договору найму унеможливлює виселення відповідача разом з неповнолітньою дитиною з підстав, встановлених ст.169 ЖК України і ст.826 ЦК України.

Та обставина, що позивач як власник спірного житла не проживала в спірній квартирі разом із сім'єю свого сина і не була в ній зареєстрованою, не являється достатньою підставою для висновку про те, що вселення відповідача у 2003 році відбулося не за правилами ст.157 ЖК України і що остання підлягає виселенню як така, що безпідставно користується чужим майном.

Норма ст. 391 ЦК України не є самостійною підставою для виселення особи з належного власнику будинку (квартири), ураховуючи, що правовідносини щодо користування жилим приміщенням регулюються нормами Житлового кодексу України та відповідними нормами Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством

Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Передбачені ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності.

Вирішуючи спір в межах заявлених в суді першої інстанції, оцінюючи встановлені у справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були надані сторонами та досліджені в судовому засіданні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові з мотиву недоведеності обставин, за яких законом передбачено можливість виселення із житлового приміщення на вимогу його власника.

Вимоги про припинення сервітуту ОСОБА_2 на спірне житло за ст.406 ч.ч.1,2 п.4 ЦК України у зв'язку із припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (розірвання шлюбу) власник квартири у суді не заявляла.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про порушення норм матеріального і процесуального права, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2015 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: