Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц778/55/15 Головуючий у 1 інстанції: Лаврушин О.М.
Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
РІ Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Савченко О.В.,

суддів Стрелець Л.Г.,

Гончар М. С.

при секретарі: Мосіній О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, про виселення з квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна, визначення права власності на частину житлової квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення з квартири.

В обґрунтування позову зазначала, що вона з 18 жовтня 2003 року по 17 лютого 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі.

На підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2000 року вона набула право власності на квартиру по АДРЕСА_1, в якій вони мешкали разом із колишнім чоловіком, а потім він залишився проживати в квартирі сам. а вона внаслідок його неправомірних дій та насильства у родині, переїхала мешкати до матері.

На даний час вона проживає у матері з маленьким сином, але не може скористатися належною їй квартирою, оскільки відповідач не допускає її в квартиру.

Зазначає, що вона самостійно сплачує комунальні витрати по квартирі, хоча в ній не проживає. Вона позбавлена можливості користуватися своєю власністю.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд захистити її право власності на квартиру по АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача, зняти відповідача з реєстраційного обліку в спірній квартирі.

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна, визначення права власності на частину житлової квартири посилаючись на те, що дійсно з 18 жовтня 2003 року по 17 лютого 2014 року перебував у шлюбі з відповідачем, але спільне проживання та сімейні відносити з нею тривали раніше, ще до реєстрації шлюбу, а саме: з травня 1998 року, з часу навчання в м. Донецьк, де сумісно проживали в найманій квартирі та вели сумісне господарство.

У 2000 році після закінчення навчання вони прибули на постійне місце проживання в м. Добропілля Донецької області, де 29 грудня 2000 року сумісно купили спірну квартиру.

Квартира складається з двох кімнат жилою площею 26,8 кв.м. і допоміжних приміщення, загальна площа квартири 42,3 кв.м.

Договір купівлі-продажу був оформлений на відповідача.

Шлюбні відносити між ним та відповідачем фактично були припинені у червні 2013 року, відповідач залишила сім'ю і стала проживати з другим чоловіком.

Вважає, що спірне майно, яке було придбано ним, є їхньою сумісною власністю, оскільки квартиру придбали сумісно, за час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тобто проживали у фактичних шлюбних відносинах з травня 1998 року до моменту реєстрації шлюбу 18 жовтня 2003 року.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд встановити факт сумісного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з травня 1998 року до 18 жовтня 2003 року, визнати сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 визнати сумісною власністю ОСОБА_5 з часткою в розмірі 1/3 та ОСОБА_3 з часткою в розмірі 2/3 спірної квартири.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25 липня 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Виселено ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації вказаної квартири.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна, визнання права власності на частину житлової квартири відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову ОСОБА_5, зустрічний позовом задовольнити повному обсязі.

Сторони до апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що у справі є докази (рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення), надіслали письмові клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, така неявка сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Справа розглянута у відсутність осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвалене по справі рішення в частині задоволення позовних вимог про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном, шляхом виселення відповідача ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_5 є одноособовим власником квартири з квартири АДРЕСА_1 (а.с.5).

Задовольняючи позов ОСОБА_5 щодо примусового виселення відповідача із вказаної квартири, суд, пославшись на норми ст.ст. 321,391 ЦК України та на Закон України „Про власність", (який втратив чинність на підставі Закону № 997-V від 27.04.2007 року № 33,ст.440), виходив з правомірності вимог, оскільки позивач, як власник квартири, має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та вимагати усунення перешкод у здійсненні цих прав.

З висновками суду в повній мірі погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх без врахування фактичних обставин справи, не визначившись з характером спірних правовідносин та нормами права, які їх регулюють.

Розглядаючи вимоги, заявлені ОСОБА_5, як власником квартири, суд не врахував, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді справ про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до роз"яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 постійно проживає у належній його колишній дружині ОСОБА_5 квартирі АДРЕСА_1 з 2007 року, вселився туди як член її сім"ї на правах чоловіка, набув право користування цим житловим приміщенням та зареєстрував своє місце проживання в установленому законом порядку(а.с.25).

Згідно з вимогами ст. 157 ЖК України члена сім"ї власника жилого будинку(квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як визначено ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, член його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Безспірних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 порушує правила ч.1 ст. 116 ЖК України, суду не надано

За вказаних обставин, тобто за відсутністю передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України підстав для виселення ОСОБА_3 зі спірної квартири, застосування судом ст. 391 ЦК України при вирішенні питання щодо його виселення на вимогу власника ОСОБА_5 було безпідставним, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким у задоволенні зазначених вимог слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 156 ЖК України, члени сім"ї власника жилого будинку(квартири), які проживають разом з ним у будинку(квартирі), що йому належить, користуються жилими приміщеннями нарівні з власником будинку(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку(квартири) не позбавляє колишніх членів його сім"ї права користування займаним приміщенням.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 9,156,157 ЖК України, сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім"ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Передбачені вказаними статтями обмеження щодо виселення колишніх членів сім"ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції, ст. 319, ч.ч.1,2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження права власника передбачені саме ст.ст. 156,157 ЖК України.

Щодо висновків суду про відмову в задоволенні зустрічного позову про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на частину житлової квартири, колегія суддів погоджується з ними, оскільки вони є обґрунтованими, узгоджуються з фактичними обставинами справи та відповідають приписам норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307,309,314,317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25 липня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: