У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого суддів: Ткачука О.С. Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області, Петриківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, треті особи: Петриківська державна нотаріальна контора, відділ Держземагенства у Петриківському районі Дніпропетровської області про визнання права власності на фермерське господарство та права довічного успадкованого володіння землею у порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на фермерське господарство «Фортуна», ідентифікаційний код суб'єкта підприємницької діяльності в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України № 19433049, місце знаходження: АДРЕСА_1, яке зареєстровано на підставі свідоцтва про державну реєстрацію, виданого Петриківською райдержадміністрацією 15 жовтня 1998 року, та належало ОСОБА_9, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1, а також визнати право на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою площею 20 га в межах згідно з планом землеволодіння для ведення фермерського господарства, відповідно до державного акту, виданого 18 лютого 1993 року ОСОБА_9 на підставі рішення Петриківської ради народних депутатів Петриківського району Дніпропетровської області від 27 листопада 1992 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за № 38.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_9. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить селянське (фермерське) господарство «Фортуна», засновником якого був спадкодавець. Для ведення (селянського) фермерського господарства на підставі рішення Петриківської ради народних депутатів Петриківського району Дніпропетровської області від 27 листопада 1992 року ОСОБА_9 у довічне успадковуване володіння була надана земельна ділянка площею 20 га, яка розташована на території Чаплинської сільської ради відповідно до державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за № 38 від 18 лютого 1993 року. Позивач, його сестра - ОСОБА_8, мати - ОСОБА_7 є спадкоємицями першої черги за законом після смерті ОСОБА_9 Разом з тим, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 відмовилися від прийняття своїх часток у спадкуванні фермерського господарства «Фортуна» на користь позивача. У встановлений законом шестимісячний строк останній подав до Петриківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, разом з тим, у видачі свідоцтва на право на спадщину було відмовлено з посиланням на те, що не передбачений порядок реєстрації підприємств (цілісного майнового комплексу) як об'єкта нерухомості.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 6 березня 2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_6 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на фермерське господарство «Фортуна» (цілісний майновий комплекс) та право постійного користування земельною ділянкою площею 20 га, яка розташована на території Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області для ведення фермерського господарства, що підтверджено державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею від 18 лютого 1993 року, який видано на ім'я ОСОБА_9

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області задоволено. Рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання права на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою площею 20 га на території Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов послався на ст.407 ЦК України, ч.2 ст. 102-1 ЗК України та виходив з того, що чинним законодавством передбачено можливість успадкування права постійного користування земельною ділянкою, яка надавалася для сільськогосподарських потреб - ведення фермерського господарства. Суд вважав доведеним, що земельна ділянка площею 20 га, яка була отримана ОСОБА_9 на підставі рішення Петриківської районної ради народних депутатів Петриківського району Дніпропетровської області від 27 листопада 1992 року у постійне користування для організації та ведення селянського (фермерського) господарства, входить до складу підприємства - селянського (фермерського) господарства «Фортуна», як до цілісного майнового комплексу, засновником і головою якого був спадкодавець ОСОБА_9, тому вимоги спадкоємця останнього - ОСОБА_6 підлягають задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що правовстановлюючі документи на фермерське господарство «Фортуна», як цілісний майновий комплекс відсутні, у зв'язку із чим, вказане майно не входить до складу спадщини, а тому вимоги позивача безпідставні.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15 жовтня 1988 року відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію було зареєстровано фермерське господарство «Фортуна» з організаційно-правовою формою - селянське (фермерське) господарство, розташоване в Петриківському районі Дніпропетровської області в с. Чаплинка по вул. Піонерська.

18 лютого 1993 року ОСОБА_9 виданий державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею загальною площею 20 га для ведення фермерського господарства на підставі рішення Петриківського ради народних депутатів Петриківського району Дніпропетровської області від 27 листопада 1992 року.

Відповідно статуту фермерського господарства «Фортуна», зареєстрованого в Петриківській райдержадміністрації 15 жовтня 1998 року засновником був ОСОБА_9

Відповідно до державного акту на право постійного користування землею, земельна ділянка площею 20 га була надана ОСОБА_9 для організації та ведення фермерського господарства.

Статутом фермерського господарства «Фортуна» передбачено, що фермерське господарство здійснює господарську діяльність на земельній ділянці, яка була надана рішенням Петриківської районної ради народних депутатів Петриківського району Дніпропетровської області від 27 листопада 1992 року у довічне успадковуване користування земельною ділянкою площею 20 га, засновником господарства є ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Після його смерті до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся позивач ОСОБА_6, від інших спадкоємців ОСОБА_7, ОСОБА_8 надійшли заяви про відмову від спадщини за законом.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 13 січня 2012 року Петриківською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на фермерське господарства «Фортуна», оскільки у заявника відсутні правовстановлюючі документи на майно ФГ «Фортуна», як цілісного майнового комплексу. Крім того, відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом державний нотаріус послався на відсутність права власності на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно ч.1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснив судам, що відповідно до ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно ч. 1 ст. 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 407 ПК України у редакції, що діяла на час відкриття спадщини, та ч. 2 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до ст. 1216 ПК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ПК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Посилання позивача на те, що ст. 1225 ЦК України, передбачена можливість успадкування права постійного користуванн земельною ділянкою і таке право ним було успадковане, не узгоджується з наведеними вимогами чинного законодавства, зокрема ч. 1 ст. 407 ЦК України та ч. 5 ст. 1021 ЗК України, якими передбачено лише договірний порядок установлення емфітевзису та не передбачено судового порядку його встановлення.

Наявність чи відсутність такого договору судами не встановлена.

Державний акт право довічного успадковуваного володіння землею, виданий на ім`я ОСОБА_9 надавав останньому право користуватися земельною ділянкою. При цьому, позивач не позбавлений можливості звернутися до власника цієї земельної ділянки для оформлення своїх прав на користування нею.

Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що правовстановлюючі документи на фермерське господарство «Фортуна», як цілісний майновий комплекс відсутні, у зв'язку із чим, вказане майно не входить до складу спадщини, а тому вимоги позивача безпідставні.

Вказане фермерське господарство зареєстроване у встановленому порядку і не є припиненим чи ліквідованим, а позивач, як спадкоємець, за законом має право саме на майно цього господарства, разом з тим, у позові ставить питання про визнання права власності на фермерське господарство, як юридичну особу в порядку спадкування.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При встановлені фактичних обставин справи судом апеляційної інстанції не порушено норми процесуального права, а при ухваленні судового рішення правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська