АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2199/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Трусова Т.О.
Доповідач Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Кабанченко О.А.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, треті особи - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування про вселення, усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення та зняття з реєстрації,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, треті особи - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування про вселення, усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення та зняття з реєстрації - задоволено частково.

Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_5 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 по 60,90 грн. судових витрат з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині виселення ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову в частині виселення ОСОБА_6 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні відповідачі та представник відповідача ОСОБА_1 підтримали апеляційну скаргу.

Позивач та представник позивача заперечили проти апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про вселення до квартири АДРЕСА_1, усунення перешкод в користуванні власністю та виселення відповідачів і їх малолітнього сина ОСОБА_5 з вищевказаної квартири та зняття їх з реєстрації, мотивуючи тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстрована позивач, її дочка ОСОБА_3 та малолітній онук ОСОБА_5, а також проживає без реєстрації зять позивача ОСОБА_1

Позивач зазначає, що будучи власником спірної квартири вона позбавлена можливості здійснювати своє право власності, оскільки відповідачі змінили замки у вхідних дверях квартири чим чинять їй перешкоди у користуванні квартирою та не впускають позивача до квартири.

Спірна квартира перебуває в іпотеці банку, оскільки позивач має погашати кредит, а підприємницька діяльність на даний час не приносить доходу, позивач змушена продати іншу квартиру, яку купила за кредитні кошти, передавши в іпотеку банку спірну квартиру АДРЕСА_1. Допомогти позивачу погасити кредит та заборгованість за кредитом відповідачі відмовились, незважаючи на те, що мають два автомобіля та користуються спірною чотирьохкімнатною квартирою, яка належить на праві власності позивачу.

Позовні вимоги задоволені судом частково.

Рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про вселення ОСОБА_2 у спірну квартиру та в частині відмови в позовній вимозі про виселення ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_5 сторонами не оскаржується.

Задовольняючи позовну вимогу про виселення ОСОБА_1 із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2001 року позивач ОСОБА_2 набула у власність чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.4).

З 2002 року у спірній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_2. та її дочка ОСОБА_3, а з 2014 року малолітній онук ОСОБА_5 (а.с.8).

Також, судом встановлено, що з 2004 року без реєстрації у спірній квартирі проживає зять позивача ОСОБА_1

В 2007 році квартира АДРЕСА_1 була передана в іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором. (а.с.5-7).

Судом встановлено, що навесні 2014 року на ґрунті особистого конфлікту з позивачем відповідачі змінили замки у вхідних дверях спірної квартири і не допускають до квартири власника ОСОБА_2, таким чином своїми діями відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні власністю.

Відповідно до ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, яка регламентує основні права власників житлового будинку або квартири, власник житлового буднику, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб...

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Задовольняючи позовну вимогу про виселення відповідача ОСОБА_1, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі без дотримання правил реєстрації, зберігаючи за собою право користування жилою площею в іншому жилому приміщенні.

Застосовуючи аналогію закону, а саме ст.ст. 99, 98 Житлового кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 є тимчасовим жильцем. Відповідно до положень ст.ст. 99, 98 Житлового кодексу України тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання і на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Тобто, ОСОБА_1 мав право користуватися спірною квартирою за згодою її власника ОСОБА_7, проте з моменту одержання вимоги останньої про виселення, підстави для його проживання у квартирі відпали.

Враховуючи відсутність підстав для проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині виселення відповідача ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач проживає в спірній квартирі з 2004 року за згодою позивача, і це свідчить про наявність тривалого зв'язку відповідача ОСОБА_1 з конкретним місцем проживання та надає йому право в подальшому проживати в квартирі, яка належить позивачу на праві власності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки як встановлено судами та підтверджено самим відповідачем в апеляційному суді позивач ніколи не надавала згоди на його реєстрацію в спірній квартирі з моменту його вселення в квартиру, так і на даний час, вважаючи його, як вірно встановив суд першої інстанції, тимчасовим жильцем.

Крім цього, на час вселення до спірної квартири відповідач був забезпечений власним житлом в м. Києві. На час одруження з дочкою позивача відповідачу належала на праві власності 1/3 частина трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, отримана ним внаслідок приватизації, яку він подарував своїй сестрі.

Крім цієї квартири ОСОБА_1 на праві власності належали ѕ частини квартири по АДРЕСА_2 та квартира по АДРЕСА_3.

В апеляційному суді відповідач пояснив, що вказані квартири ним продані та куплені автомобілі.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що маючи на праві власності три квартири та будучи забезпеченим житлом на час вселення у спірну квартиру відповідач ОСОБА_1 розпорядився належною йому власністю на свій розсуд.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що з 2007 року ОСОБА_1 зареєстрований постійно по АДРЕСА_4 та зберігає за собою право користування жилою площею за цією адресою.

Крім того, посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач вселився та проживає у спірній квартирі як член сім'ї власника, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідач вселився до квартири як чоловік доньки позивача, котра не являється власником спірної квартири та проживає однією сім'єю з донькою позивачки і не є членом сім'ї власника квартири - позивачки у справі. Тим більше, судом встановлено, що з 2006 року позивач залишила спірну квартиру та проживала в іншій квартирі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не доведено порушення відповідачами правил співжиття, колегія суддів оцінює критично, оскільки з 2006 року позивач проживає в іншій квартирі і це не оспорюється сторонами, а з 2014 року не може вселитися у власну квартиру, оскільки відповідачі чинять перешкоди у вселенні власнику.

В судовому засіданні Дарницького районного суду м. Києва відповідачі надали позивачу ключі від квартири, але поставили в кімнатах квартири замки і таким чином позивач знову не має змоги вселитися у спірну квартиру та перевезти речі. На даний час відповідачі знову замінили замки у вхідних дверях квартири, не надали ключі і позивач не може потрапити до квартири.

Тобто, як станом на день розгляду справи в суді першої інстанції, так і станом на день розгляду справи в апеляційному суді відповідачі змінили замки у вхідних дверях квартири та чинять перешкоди власнику в користуванні квартирою.

Посилання в апеляційній скарзі на рішення Європейського суду з прав людини не приймаються до уваги судом у даній справі, оскільки за наведеними рішеннями Європейського суду скаржники були зареєстровані у спірному житлі та були членами сім'ї власника житла. В той час, як з обставин даної справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 членом сім'ї власника житла не був та не являється, зареєстрованим у спірній квартирі не є та не був, на момент вселення мав на праві власності три квартири, тобто був забезпечений житлом у м. Києві, зареєстрований з 2007 року та зберігає за собою право користування житлом в іншому жилому приміщенні, позивач згоди на реєстрацію відповідача у спірній квартирі ніколи не надавала та на даний час відповідач порушує право позивача на розпорядження власністю, оскільки ОСОБА_1 мав право користування спірною квартирою лише за згодою власника ОСОБА_2, однак з моменту вимоги власника про виселення ОСОБА_1, правових підстав для проживання відповідача ОСОБА_1 в спірній квартирі немає.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції, висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді: