УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,Карпенко С.О., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради про усунення перешкод у набутті права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради від 11 травня 2010 року № 248 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 та державний акт на цю земельну ділянку.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що при передачі спірної земельної ділянки у власність відповідачу йому була передана частина земельної ділянки, яка перебувала у її користуванні, чим порушено її права, просила задовольнити позов.

13 червня 2014 року рішенням Київського районного суду м. Полтави у задоволенні позову відмовлено.

28 липня 2014 року рішенням апеляційного суду Полтавської області рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала доказів на підтвердження того, що її земельна ділянка зменшилась за рахунок збільшення земельної ділянки відповідача, при передачі йому земельної ділянки у власність були дотримані вимоги чинного законодавства і права позивачки не порушені, тому підстав для задоволення позову немає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що конфігурація загальної межі між земельними ділянками сторін на даний час не відповідає конфігурації вказаної межі згідно з планом меж суміжних земельних ділянок станом на 1985 рік і станом на 1958 рік, де межа була прямою лінією, а тепер стала ломаною, змінилась у сторону стіни сараю позивачки на 1,10 м, отже земельна ділянка відповідача збільшилась за рахунок зменшення її земельної ділянки, що порушує її права.

Рішення суду апеляційної інстанції є правильним та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 відповідно до договорів дарування від 28 серпня 1989 року та від 15 липня 1994 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 476 кв. м., що межує із земельною ділянкою ОСОБА_7, який є власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 30 серпня 1974 року.

24 грудня 1997 року рішенням Виконавчого комітету Полтавської міської ради відповідачу передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків площею 1000 кв. м та ведення особистого підсобного господарства - площею 788 кв. м, а 11 травня 2010 року рішенням № 248 затверджено технічну документацію із землеустрою та передано ці земельні ділянки у власність відповідачу на підставі чого йому видані державні акти.

Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 04 квітня 2014 року № 33 площа земельної ділянки позивача, що визначається у кадастровому плані станом на дату проведення дослідження складає 461 кв. м, площа вказаної земельної ділянки станом на 1985 рік складала 476 кв. м, яка була збільшена відповідно до рішення Виконавчого комітету Київської районної ради м. Полтави від 15 жовтня 1985 року.

Конфігурація земельної ділянки позивачки на даний час не співпадає із конфігурацією цієї земельної ділянки станом на 1985 рік, у зв'язку зі зміщенням загальної межі між земельними ділянками позивачки та відповідача в сторону її земельної ділянки на 1,10 м внаслідок чого земельна ділянка позивачки зменшилась.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції правильно встановив обставини справи про те, що до земельної ділянки відповідача, яка передана йому у власність, включено частину земельної ділянки позивачки шляхом зміни межі їх земельних ділянок в бік земельної ділянки позивачки, що не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує її права і є підставою для задоволення позову, як передбачено ст. ст. 152, 155 Земельного кодексу України.

Суд правильно застосував закон, що регулює ці відносини, ухвалив рішення з дотриманням вимог процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що відсутні докази зменшення земельної ділянки позивачки за рахунок збільшення земельної ділянки відповідача, рішення про передачу у власність відповідачу спірної земельної ділянки прийнято та державний акт видано з дотриманням вимог чинного законодавства, крім того, позивачка пропустила строк на звернення до суду з позовом, є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на законі і не відповідають доказам у справі.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2014 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити, рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко