АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/2465/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Леонтюк Л.К.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

28 січня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщення.

У мотивування вимог посилалася на те, що вона з відповідачем з 24.09.2004 року по 25.07.2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, в якому народився син ОСОБА_5, який на сьогоднішній день проживає з нею.

11 вересня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, вона придбала квартиру АДРЕСА_1, яка згідно шлюбного договору від 25.04.2014 року є її особистою приватною власністю, де згодом було зареєстроване місце проживання відповідача.

Проте, відповідач більше шести місяців за зазначеною адресою не проживає, комунальні платежі не сплачує, кореспонденцію не отримує, особистих речей у квартирі не має, квартирою не цікавиться, проживає за іншою адресою.

Враховуючи наведене просила суд визнати ОСОБА_4 таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що про наявність у відповідача іншого житла та не проживання в спірній квартирі свідчать шлюбний договір від 25.04.2014 року та покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі продажу квартири від 11.09.2009 року (а.с. 4; 5-7).

ОСОБА_4 є колишнім чоловіком позивача та зареєстрований у спірній квартирі, що підтверджується довідкою форми № 3 за вих. № 924 від 24.09.2014 року КП «Житло-Сервіс» (а.с. 21).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції підставно виходив з його недоведеності з огляду на таке.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Звертаючись в суд з даним позовом ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач не проживає в спірній квартирі більше шести місяців. При цьому позивач посилалася на статті 317,317,321 ЦК України.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що спір виник з приводу права користування спірною квартирою, яка належить на праві власності позивачу, після розірвання шлюбу і такі правовідносини регулюються ст. 156 ЖК України, ст.405 ЦК України.

Судом першої інстанції вірно зауважено, що фактично вимоги заявлені з підстав, передбачених ст.405 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У силу ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як на підставу для задоволення позову ОСОБА_2 посилалася на покази свідків.

Зокрема, допитана судом в якості свідка ОСОБА_7- консьєрж, показала, що відповідача ОСОБА_4 в будинку не бачила понад два місяці, два рази на тиждень бачила його, коли він приходив квартиру, а також бачила, що в кінці квітня він виносив свої речі із квартири.

Свідок ОСОБА_8, яка є другом сім'ї, засвідчила, що ОСОБА_4 наприкінці квітня 2014 року переїхав у свій власний будинок, а вона йому допомагала збирати його речі. Проте два рази на тиждень він приходив в спірну квартиру провідувати свого сина та безпосередньо займався його вихованням. Після липня 2014 року перестав давати кошти на утримання дитини. Домовлявся з позивачем, що за першою вимогою він зніметься з реєстрації.

Інших доказів того, що ОСОБА_4 не проживав у спірній квартирі без поважних причин понад один рік, як того вимагає ст.405 ЦК України, позивачем надано не було, тому судом вірно зауважено, що відповідач не може бути визнаний судом таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України.

Також суд обґрунтовано не взяв до уваги шлюбний договір від 25.04.2014 року, згідно п.1 якого передбачено, що у випадку припинення шлюбу ОСОБА_4 зобов'язаний протягом одного місяця із моменту припинення шлюбу звільнити квартиру АДРЕСА_1 у м. Києві, а також ОСОБА_4 зобов'язаний за першою вимогою ОСОБА_2 протягом одного місяця із моменту висловлення такої вимоги знятися із реєстраційного обліку без виплати ним грошової компенсації за користування цією квартирою протягом строку його перебування на реєстраційному обліку, оскільки в матеріалах цивільної справи відсутні вимоги, щодо зняття відповідача з реєстрації та докази їх отримання відповідачем.

В суді апеляційної інстанції представник позивача пояснила, що ОСОБА_4 не проживає в квартирі з весни 2014 року. Вимогу про зняття з реєстраційного обліку, як те передбачено п.1 шлюбного договору від 25.04.2014 року, позивач йому не направляла.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки позивачем не надано доказів не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні понад один рік без поважних причин, а також не надано доказів вручення відповідачу вимоги щодо зняття його з реєстрації, як те передбачено шлюбним договором.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: