У х в а л а

іменем україни

4 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В.,Парінової І.К.,
Коротуна В.М.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про знесення самочинного будівництва, за касаційними скаргами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Волинської області від 2 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, в якому просила знести самовільно реконструйовану ОСОБА_7 квартиру № 2, розташовану по АДРЕСА_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 липня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 2 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Знесено реконструйовану квартиру АДРЕСА_1.

Не погодившись з рішенням апеляційного суду, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційними скаргами, в яких просили скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, складається з двох ізольованих квартир: квартири № 1, яка на підставі договору купівлі-продажу від 4 грудня 1991 року належить ОСОБА_6, та квартири № 2, власником якої відповідно до договору дарування від 23 червня 2009 року є ОСОБА_7

У 2013 році ОСОБА_6 зверталася до суду з позовом про відшкодування матеріальних збитків, які пояснювала тим, що внаслідок проведення ОСОБА_7 самочинної реконструкції квартири № 2 належна їй квартира зазнала пошкоджень.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 16 грудня 2013 року, зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 стягнуто 86 568 грн вартості відновлювального ремонту належної їй квартири (а.с. 5-12).

Згідно з частиною 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Під час розгляду зазначеної справи судом було встановлено, що у 2011 році ОСОБА_7 провів капітальну реконструкцію належної йому квартири № 2 шляхом заміни всіх несучих конструкцій будівлі (стін, фундаментів, перекриття даху) з надбудовою мансардного поверху, демонтував частину будинку, яка відносилася до квартири № 2 та добудував новий цегляний будинок з мансардою на місці знесеної частини будинку з примиканням до частини будинку, яка відноситься до квартири № 1. Реконструкція квартири № 2 здійснена за відсутності проектно-технічної документації, так як робочий проект виготовлено лише у 2012 році, тобто після виконання будівельно-монтажних робіт.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № О-135 від 17 липня 2013 року пошкодження належної ОСОБА_6 квартири № 1 виникли внаслідок самочинної реконструкції ОСОБА_7 квартири № 2. Також експерт визнав можливим проведення відновлювального ремонту квартири позивача та установив, що ринкова вартості такого ремонту становитиме 86 568 грн.

Звертаючись до суду з позовом про знесення квартири, ОСОБА_6 зазначала, що внаслідок реконструкції квартири № 2 грубо порушуються її права на вільне та безпечне користування своїм будинком.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів на підтвердження продовження відповідачем самочинного будівництва, яке призвело до того, що будинок став неміцним та небезпечним для користування квартирою № 1. Крім того, ОСОБА_6 раніше обрала інший спосіб захисту порушеного права - відшкодування завданих збитків, тому не має права вимагати знесення квартири № 2.

Апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення, яким зобов'язав відповідача знести реконструйовану ним квартиру, адже вважав, що проведення робіт з ліквідації пошкоджень квартири № 1 із збереженням її загальної площі є неможливою, що безпосередньо порушуватиме права позивача. Також суд дійшов висновку, що відповідач відмовляється від перебудови квартири № 2, а сторони не досягли домовленості відносно іншого порядку врегулювання спору.

Однак із такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, адже вони не відповідають вимогам закону і не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника про захист права від порушень, не пов'язаних з позбавленням володіння, є наявність створюваних протиправною поведінкою відповідача перешкод для здійснення ним права власності.

Згідно з частиною 7 статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_6 зазначала, що ремонтні роботи, необхідні для приведення її квартири до належного стану та для проведення яких судом присуджено 86 568 грн компенсації, неможливо виконати без зменшення житлової площі квартири № 1. Також ОСОБА_6 вказувала на те, що будинок по АДРЕСА_1 став неміцним та небезпечним для користування.

Ухвалюючи рішення про знесення самовільної реконструйованої квартири, апеляційний суд посилався на висновок судової будівельно-технічної експертизи № О-52 від 23 травня 2014 року, відповідно до якого проведення робіт з ліквідації пошкоджень квартири № 1 із збереженням її загальної площі не є можливим, так як після проведення ремонтно-будівельних робіт вона зменшиться на 1,1 кв. м.

Згідно з частинами 1-3 статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Взявши за основу висновок судової будівельно-технічної експертизи № О-52 від 23 травня 2014 року, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що висновком судової будівельно-технічної експертизи № О-135 від 17 липня 2013 року визнано можливим проведення відновлювального ремонту квартири № 1, у зв'язку з чим на користь ОСОБА_6 було стягнуто 86 568 грн грошової компенсації.

Крім того, апеляційний суд не надав юридичної оцінки наявній у матеріалах справи Декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованій 12 червня 2014 року в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю за № ВЛ 79 , за яким об'єкт - квартира АДРЕСА_1 вважається закінченим будівництвом та готовим до експлуатації (а.с. 101-103).

Також судом не з'ясовано, у чому полягає істотність відхилення відповідача від проекту реконструкції квартири № 2, до того ж при розгляді справи достовірно не встановлено, що ОСОБА_7 відмовлявся від її перебудови.

За таких обставин суд неправильно застосував норми матеріального права, в порушення норм процесуального права не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалене судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, визначених частинами 2, 3 статті 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 2 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.В. Дем'яносов
В.М. Коротун
І.К. Парінова
С.П. Штелик