У х в а л а

іменем україни

09 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Дьоміної О.О.,

Коротуна В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу (депозиту), за касаційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 01 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу (депозиту), посилаючись на те, що 19 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у гривнях № 003-02516-190514 строком до 15 листопада 2014 року, під процентну ставку 25,5 % річних та внесено готівкою до банку 408 000 грн.

Згідно з умовами договору (пункт 1.10.) вклад виплачується по закінченню строку розміщення вкладу, зазначеного в п. 1.3. договору, шляхом зарахування на поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися із використанням електронних платіжних засобів № НОМЕР_1, відкритий в установі банку.

19 листопада 2014 року ОСОБА_2 письмово звернулася до банку із вимогою повернути кошти, проте керівником банку було запропоновано продовжити договір банківський вклад, оскільки існувала проблема з виплатою коштів. При цьому працівники банку порадили відкрити два окремі вклади. В результаті цього, на основі договору банківського вкладу на загальну суму 408 000 грн позивачі оформили два депозитні вклади.

Згідно з договором банківського вкладу від 20 листопада 2014 року № 001-02516-201114 укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «Дельта Банк» сума вкладу становить 160 470 грн строком до 04 грудня 2014 року.

Згідно з договором банківського вкладу від 20 листопада 2014 року № 007-02516-191114 укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» сума вкладу становить 160 470 грн строком до 03 грудня 2014 року.

Решту коштів які стали різницею між 408 000 грн та коштами вкладних згідно з вказаними договорами банком було частково сплачено.

Проте 03 грудня 2014 року та 04 грудня 2014 року кошти банком не повернуті.

Отже, вважають, що згідно з останніми банківськими виписками від 19 грудня 2014 року та 29 грудня 2014 року заборгованість становить 320 940 грн.

Крім того, відповідно до ст. ст. 549, 550 ЦК України позивачі просили стягнути 13 541 грн. загальної суми пені за період прострочення виконання зобов'язання.

Також відповідно до ст. 625 ЦК України та пунктів 1.4. вказаних договорів банківського вкладу позивачі просили стягнути з відповідача на їх користь 8 948,70 грн.

Позивачі просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 борг у сумі 171 714,85 грн, який виник за невиконання договору банківського вкладу від 20 листопада 2014 року № 001-02516-201114 та на користь ОСОБА_2 борг у сумі 171 714,85 грн, який виник за невиконання договору банківського вкладу від 19 листопада 2014 року № 007-02516-191114.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги, з урахуванням того факту, що відповідачем було повернуто банківський вклад, а саме: ОСОБА_3 - 162 471,09 грн та ОСОБА_2 - 154 202,74 грн, позивачі просили стягнути з відповідача пеню та відсотки за договором на користь ОСОБА_3 - 54 468,91 грн та на користь ОСОБА_2 пеню та відсотки за договором в сумі 51 696,20 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалоюапеляційного суду Волинської області від 01 вересня 2015 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі просить скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах і в порядку, встановлених договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що строк закінчення дії договорів банківського вкладу сплив 03 грудня 2014 року та 04 грудня 2014 року, у ці ж дні, відбулось повернення вкладів позивачів з нарахованими відсотками, шляхом зарахування коштів на їх поточні рахунки. Отже, ПAT «Дельта Банк», здійснивши перерахунок депозитних коштів на поточні рахунки позивачів в повному обсязі виконав свої зобов'язання за депозитними договорами.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 01 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: О.О. Дьоміна

В.М.Коротун