КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/4302/13-ц
Провадження № 2/520/1261/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2015 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Петренка В.С.

за участю секретаря - Мельничуковської К.В., Гарнаженко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4

про визнання недійсними заповіту та свідоцтв про право на спадщину,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, якій в подальшому неодноразово уточнювала. В остаточній редакції уточненої позовної заяви (т.2, а.с. 197-199) ОСОБА_2 просила суд

визнати недійсним заповіт від 15 серпня 2007 року, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Садовою Т.В. та зареєстрований в реєстрі № 1-670;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 липня 2009 року, виданого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З.В. на ім'я ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за № 5-1861 до майна ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, відносно спадкового майна: житлового будинку АДРЕСА_1;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 липня 2009 року, виданого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З.В. на ім'я ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за № 5-1864 до майна ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, відносно спадкового майна: земельної ділянки, площею 0,0472 га, яка розташована по АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5, з яким на момент смерті позивачка проживала у одному будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 зазначає, що після смерті батька вона продовжувала проживати у вказаному будинку, у зв'язку із чим вважала, що фактично прийняла спадщину, яка відкрилася після його смерті.

З метою оформлення права на спадщину 4 лютого 2013 року позивачка звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з відповідною заявою, однак листом Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 6 лютого 2013 року ОСОБА_2 було повідомлено про існування заповіту від імені ОСОБА_5, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори 15 серпня 2007 року за реєстровим номером 1-670, яким він все своє майно заповів не на користь позивача.

Позивачка вважає, що вказаний заповіт, як і свідоцтва про право на спадщину, оформлені нотаріусом на ім'я відповідачки, мають бути визнані судом недійсними, оскільки ОСОБА_5 на момент нотаріального посвідчення заповіту перебував у такому стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

ОСОБА_2 вказує, що такий стан заповідача обумовлений тим, що в період вчинення заповіту він хворів на онкологічне захворювання, перебував на лікуванні та отримував сильнодіючі психотропні та наркотичні лікарські засоби, знеболювальні та курс хіміотерапії.

Позивачка вважає, що посвідченням заповіту та оформленням оспорюваних свідоцтв про право на спадщину на ім'я ОСОБА_3 були порушені її спадкові права як спадкоємця першої черги спадкування за законом, що вимусило її звернутися до суду із даним позовом.

У судовому засіданні представник позивачки наполягав на задоволенні позовних вимог.

У судове засіданні з'явилися відповідачка ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 та їх представник, позов не визнали, стверджували, що на момент посвідчення заповіту ОСОБА_5 усвідомлював значення своїх дій, письмових заперечень на позовну заяву не надали.

Вислухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4, їх представника, пояснення судових експертів, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні ОСОБА_5 на праві власності згідно свідоцтва про право власності від 23.09.1996 року належав житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 95), а також на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 11.10.2001 року земельна ділянка площею 0,0472 га за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 23 від 2 січня 2009 року (т.1, а.с. 86).

ОСОБА_5 був батьком позивачки ОСОБА_2 (т.1, а.с. 118-122), третьої особи ОСОБА_4 та чоловіком відповідачки ОСОБА_3 (т.1, а.с. 92).

На момент смерті батька ОСОБА_2 проживала разом з ним у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, про що свідчить штамп у паспорті позивачки про її реєстрацію за вказаною адресою (т.1, а.с. 5) та копія домової книги (т.1, а.с. 134).

Після смерті батька, позивачка продовжувала проживати у вказаному будинку, а тому вважається такою, що фактично прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5, відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

З метою оформлення права на спадщину 5 лютого 2013 року позивачка звернулася до Третьої одеської державної нотаріальної контори з відповідною заявою (т.1, а.с. 116), однак листом Третьої одеської державної нотаріальної контори від 6 лютого 2013 року ОСОБА_2 було повідомлено про існування заповіту від імені ОСОБА_5, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори 15 серпня 2007 року за реєстровим номером 1-670, яким він все своє майно заповів не на користь позивачки (т.1, а.с. 126).

Судом встановлено, що 15 серпня 2007року ОСОБА_5 було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Садовою Т.В., зареєстрований в реєстрі за №1-670, яким ОСОБА_5 заповів все своє майно дружині - ОСОБА_3 (т.1, а.с. 90).

14.07.2009 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З.В. були видані ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відносно спадкового майна: житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0472га, яка розташована в АДРЕСА_1.

Як роз'яснено п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Крім того, Верховний суд України в п. 18 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7, зазначив, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Ухвалою суду від 23 вересня 2014 року у справі було призначено комплексну судову посмертну психолого-психіатричну експертизу (т.2, а.с. 147-148).

Відповідно до висновку № 3603 посмертної психолого-психіатричної експертизи, виконаної експертами ОНДІСЕ, психічний стан ОСОБА_5 на день посвідчення заповіту 15.08.2007 року відповідав хронічному стійкому психічному розладу, обумовленому ушкодженням та дисфункцією головного мозку внаслідок соматичних хвороб (термінальна фаза раку легенів, правосторонній метастатичний плеврит, ІБС, дифузний кардіосклероз), вираженої ракової інтоксикації, хронічного вираженого больового синдрому, у вигляді психоорганічного синдрому з когнітивними порушеннями та емоціональною лабільністю.

При цьому ступінь вираженості психоорганічного синдрому ОСОБА_5, глибина та ступніь вираженості когнітивних порушень та емоціональної лабільності сумарно були настільки проявлені, що істотним чином здійснювали вплив на його прогностичні та критичні інтелектуальні функції, знижували їх та абсолютно позбавляли ОСОБА_5 здатності прогнозувати наслідки власних дій, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 15.08.2007 року.

ОСОБА_5 був позбавлений здатності у повній мірі вільно та свідомо приймати рішення та реалізовувати їй своїми діями у день посвідчення заповіту (т.2, а.с. 152-160).

Отже, експертами було надано категоричний висновок, згідно з яким ОСОБА_5 був абсолютно позбавлений здатності прогнозувати наслідки власних дій, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 15.08.2007 року.

У відповідності до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Крім того, як передбачено ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Судом встановлено, що на момент складання та підписання вказаного заповіту як розпорядження на випадок своєї смерті щодо належних йому прав та обов'язків та посвідчення його державним нотаріусом, ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому даний заповіт визнається судом недійсним.

Ухвалою суду від 15.04.2015 року, відображеної у журналі судового засідання в порядку ч. 5 ст. 209 ЦПК України, було відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачки та третьої особи про призначення повторної посмертної психолого-психіатричної експертизи.

Згідно положень ч. 2 ст. 210 ЦПК України особам присутнім у залі судового засідання було роз'яснено мотивувальну частину протокольної ухвали суду з посиланням на положення ст. 150 ЦПК України, якою керувався суд.

Так, відповідно ч. 2 ст. 150 ЦПК України повторна експертиза може бути призначена судом у разі якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності.

У судове засідання 15.04.2015 року за заявою представника відповідачки та третьої особи були викликані експерт - психолог та експерт - психіатр, які виконали експертне дослідження. Експерти Хаджинов О.В. та Савостін О.П. підтвердили свій висновок та надали обґрунтовані відповіді на запитання суду, сторін та їх представників.

Наданий експертний висновок не суперечить іншим матеріалам справи та не викликає у суду сумнівів в його правильності та повноті.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України у пункті 27 Постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

З урахуванням викладеного та визнання судом недійсним заповіту від 15 серпня 2007 року, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані нотаріусом на підставі цього заповіту, визнаються судом недійсними.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Оскільки позивачкою не заявлені вимоги про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачку.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про визнання недійсними заповіту та свідоцтв про право на спадщину - задовольнити.

Визнати недійсним заповіт від 15 серпня 2007 року, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Садовою Т.В., зареєстрований в реєстрі за №1-670.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 липня 2009року, видане державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З.В. на ім'я ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за №5-1861 до майна ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, відносно спадкового майна: житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 липня 2009року, видане державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З.В. на ім'я ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за №5-1864 до майна ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, відносно спадкового майна: земельної ділянки, площею 0,0472га, яка розташована в АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Петренко В. С.