Справа № 761/6845/15-ц
Провадження №2/761/4053/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 серпня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Панасенко Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугілля України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач), в особі свого представника, 10 березня 2015 року звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Вугілля України» (далі - Відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 19 лютого 2014 року вона працює у Відповідача, а саме, у відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно - розрахунковий центр» (ГІРЦ) Відповідача на посаді провідного економіста економіко-аналітичного відділу. Зазначений підрозділ не є юридичною особою, а тому Відповідач відповідає за зобов'язаннями свого відокремленого підрозділу, що стосується виплати заробітної плати працівнику. Вказує, що, починаючи з 01 листопада 2014 року до 31 січня 2015 року їй нараховується, але не виплачується заробітна плата, внаслідок чого у Відповідача виникла заборгованість по заробітній платі у розмірі 12 748 грн. 46 коп. Крім того, вказує, що за спірний період їй мала бути виплачена премія, виплата якої передбачена Положенням про преміювання за основні результати господарської діяльності підприємства. За її підрахунками вказаний розмір премії за спірний період має складати 5 520 грн. 21 коп., які вона також вважає, мають бути стягнуті на її користь із Відповідача. Зауважує, що невиплата заробітної плати заподіяла їй моральну шкоду, розмір якої вона оцінила у 8 000 грн., мотивуючи тим, що не проведення розрахунку із нею, з урахуванням надскладної обстановки, яка склалася в зоні антитерористичної операції, оскільки вона щоденно повинна була витрачати кошти на оплату послуг міського транспорту, а у деяких регіонах, враховуючи наявність небезпеки для власного життя і здоров'я, витрачати кошти на «таксі» і, що вказана сума для нею була значною. Крім того, через брак коштів, вона весь час переживала з приводу існування своєї родини, яка була позбавлена нормального життєвого забезпечення, до якого вона звикла, зокрема, неможливістю придбати якісні продукти харчування, засоби особистого догляду, оплатити освітні послуги, послуги з охорони здоров'я. крім того, психологічна напруженість, яка виникла у неї через відсутність основного джерела його доходу, призвела до неможливості нормального та регулярного спілкування з близькими людьми. Просить суд ухвалити судове рішення, яким стягнути із Відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 12 748 грн. 46 коп., додаткову заробітну у розмірі 5 520 грн. 21 коп., моральну шкоду у розмірі 8 000 грн. та присудити на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн.

В ході судового розгляду справи, Позивач в особі свого представника, подала заяву від 10 серпня 2015 року про збільшення розміру позовних вимог, зокрема, просила суд ухвалити судове рішення, яким стягнути із Відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період із 01 листопада 2014 року по 31 березня 2015 у розмірі 33 218 грн. 84 коп., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період із 31 травня 2015 року і по 10 серпня 2015 року у розмірі 11 159 грн. 75 коп., в іншій частині позовні вимоги залишила незмінними.

У судовому засіданні представник Позивача, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позов підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник Відповідача заперечував проти задоволення позову з тих мотивів, що Позивач не укладала трудовий договір безпосередньо із Відповідачем. Крім того, зауважив, що м. Макіївка Донецької області (де зареєстрований Відокремлений підрозділ «ГІРЦ») входить, згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 1085-р від 07 листопада 2014 року, до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не у повному обсязі свої повноваження. Оскільки Відокремлений підрозділ «ГІРЦ» веде самостійну господарську діяльність і фонд оплати праці працівників регулюється обсягами наданих послуг, зауважив, що дебіторська заборгованість, яка виникла у Відокремленого підрозділу «ГІРЦ» ДП «Вугілля України», є виключно результатом діяльності цього підрозділу, у зв'язку з чим, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, Позивач з 19 лютого 2014 року працює у Відповідача, а саме у відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно - розрахунковий центр» (ГІРЦ) на посаді провідного економіста економіко-аналітичного відділу.

Відповідно до витягу із трудової книжки Позивача, її було звільнено 31 травня 2015 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, в зв'язку з ліквідацією підприємства, на виконання наказу ДП "Вугілля України" № 12 від 01.04.2015 року.

Із Положення про Відокремлений підрозділ «ГІРЦ», затвердженого наказом ДП «Вугілля України» від 21 вересня 2010 року № 49 вбачається, що підрозділ не є юридичною особою, представляє інтереси і реалізує свої цілі і завдання в межах цього Положення і Статуту підприємства (п.п.3.2). При цьому, підрозділ керується у своїй діяльності чинним законодавством України, Положенням, статутом Підприємства, внутрішніми нормативними документами Підприємства, колективним договором Підприємства з врахуванням особливостей, викладених у документах, складених підрозділом та затверджених керівником Підприємства.

Приписами ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як вбачається із довідки № 166/15 від 10 червня 2015 року, станом на 01 червня 2015 року, Позивачеві нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з 01 листопада 2014 року по 31 травня 2015 року у сумі 33 218,84 грн.

Крім того, положеннями ст.115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Зважаючи на те, що Відповідачем протиправно не виплачено заробітну плату Позивачеві, позовна вимога в частині щодо стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 33 218,84 грн. підлягає задоволенню.

Доводи Відповідача про те, що листами від 28.11.2014 року № 2378/4 та від 02.12.2014 року № 2768/15, ДП «Вугілля України» надавало рекомендації керівнику відокремленого підрозділу «ГІРЦ» щодо оптимізації з 01 січня 2015 року структури підрозділу шляхом звільнення, у відповідності з чинним законодавством України, працівників сектору збору інформації, працевлаштування яких неможливе, що в свою чергу, на думку сторони Відповідача, є підставою для звільнення останнього від обов'язку сплати заборгованості по заробітній платі з 01 січня 2015 року, судом до уваги не приймаються, оскільки вказані листи не є доказом припинення трудових відносин з Позивачем, а лише містять рекомендації керівнику відокремленого підрозділу «ГІРЦ».

У той же час, позовна вимога про стягнення із Відповідача 5 520,21 грн. премії задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 2.3. та 2.4. Положення про преміювання за основні результати господарської діяльності Підприємства (Додаток № 2 до Колективного договору від 01 лютого 2011 року), преміювання працівників здійснюється на підставі наказу Генерального директора Підприємства за фактично відпрацьований час у звітному періоді. Розмір премії за місяць встановлюється: керівникам структурних підрозділів - генеральним директором Підприємства за письмовим поданням заступника генерального директора, якого визначено відповідальним за діяльність структурного підрозділу Підприємства згідно із затвердженим розподілом обов'язків; працівникам структурних підрозділів - генеральним директором Підприємства за письмовим поданням керівників структурних підрозділів, погодженим заступником генерального директора, якого визначено відповідальним за діяльність структурного підрозділу Підприємства згідно із затвердженим розподілом обов'язків.

Втім, Позивачем не було надано жодного з вищевказаних доказів в підтвердження наявності обставин, які дають право на одержання за спірний період премій відповідно до вищевказаного Положення.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести із ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи з наведеного, беручи до уваги не проведення Відповідачем розрахунку із Позивачем в період з 01 червня 2015 року по 10 серпня 2015 року, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовної вимоги в частині щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день розрахунку, станом на 10 серпня 2015 року, розмір якого, за підрахунками суду складає 10 193 грн. 50 коп. При цьому суд виходив із наступних розрахунків: за два місяці перед звільненням, розмір заробітної плати Позивача складав 3 846 грн. 99 коп. (березень 2015 року) та 4 819 грн. 59 коп. (квітень 2015 року), відповідно. За таких обставин, середньоденний заробіток Позивача за вказаний період складав 203 грн. 87 коп. (3 846 грн. 99 коп. + 4 819 грн. 59 коп. = 8 766 грн. 58 коп. : 43 робочих дні (21 робочий день у березні 2015 року; 22 робочих дні у квітні 2015 року). Кількість робочих днів за час затримки невиплати заробітної плати складає 50 (21 робочий день у червні, 23 робочих дні у липні, 6 робочих днів у серпні 2015 року) х 203 грн. 87 коп. = 10 193 грн. 50 коп., які підлягають стягненню із Відповідача на користь Позивача у судовому порядку.

Крім того, Позивач просить суд ухвалити судове рішення, яким стягнути із Відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 8 000 грн.

Позов в цій частині підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені Позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди, мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність Позивачем факту завдання йому моральної шкоди.

В судовому засіданні представник Позивача наголошував, що у зв'язку із порушенням її прав щодо невиплати їй нарахованої заробітної плати, яка є єдиним джерелом її доходів та існування, остання зазнала моральних страждань та в якості компенсації останніх просила суд стягнути із Відповідача суму у розмірі 8000,00 грн.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в результаті несвоєчасної виплати Відповідачем Позивачеві заборгованості по заробітній платі, остання зазнала душевних страждань, в неї виникли матеріальні труднощі, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, а тому, з метою захисту порушеного права Позивача, суд виходить із втрат немайнового характеру, що їх зазнала остання, зміни, які відбулись в її житті, витрачений час на збирання необхідних доказів, що призвело до негативних наслідків щодо самопочуття останньої, її душевної рівноваги та морального стану, а тому оцінює моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн., які також підлягають стягненню на користь Позивача у судовому порядку.

А всього із Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню сума у розмірі 44 412 грн. 34 коп.

Крім того, виходячи із вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, із Відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 444 грн. 12 коп. Разом з тим, підстав для присудження на користь Позивача судових витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, у розмірі 3000,00 грн., не вбачається, оскільки стороною Позивача не надано суду належних і допустимих доказів того, що Позивач понесла зазначені витрати.

При ухваленні рішення суд, відповідно до вимог статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, допускає негайне виконання рішення в частині присудження Позивачеві заборгованості по заробітній платі за один місяць.

З урахуванням викладеного, на підставі статей 47, 94, 115, 116, 117, 237-1 Кодексу законів про працю України, керуючись статтями 10, 11, 13, 57, 60, 61, 209, 212-215, 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугілля України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди - з а д о в о л ь н и т и частково.

Стягнути із Державного підприємства «Вугілля України» (Код ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) кошти у розмірі 44 412 (сорок чотири тисячі чотириста дванадцять) гривень 34 коп. (сума зазначена без утримання податків та інших обов'язкових платежів).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - в і д м о в и т и.

Стягнути із Державного підприємства «Вугілля України» (Код ) на користь держави судовий збір у розмірі 444 (чотириста сорок чотири) гривень 12 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині щодо присудження виплати заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :