Справа № 646/5249/15-ц
№ производства 2/646/1186/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.11.2015 року м. Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова Харківської області у складі:

головуючий суддя Єжов В.А.

при секретарі Величко Ю.В.

за участі: позивачки ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі місцевого суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, комунального підприємства „Харківське міське бюро технічної інвентаризації, про визнання договору купівлі-продажу недійсним в певній частині, визнання факту продажу частини житлового будинку, визнання частково недійсними договірних правовідносин,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, неодноразово уточненим під час судового розгляду, до ОСОБА_3, КП „Харківське міське бюро технічної інвентаризації(далі КП „ХМБТІ), про визнання договору купівлі-продажу недійсним в певній частині, визнання факту продажу частини житлового будинку, визнання частково недійсними договірних правовідносин, мотивуючи тим, що під час укладання договору купівлі-продажу від 15 серпня 1978 року були порушені її права.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, на обґрунтування яких послалася на обставини, викладені у позовній заяві та доповненнях до неї, та зазначила, що 20 липня 1976 року державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємцями матері ОСОБА_4, яка померла 18.12.1975 р., були: вона, її сестра ОСОБА_3 та їхня баба ОСОБА_5 Спадковим майном був житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: місто Харків, вулиця Льговська, 51, який вони успадкували в рівних частках по 1/3, кожна. У 1978 році було вирішено продати батьку ОСОБА_6 2/3 будинку, планувалося, що свої частки продадуть вони з сестрою. Сестра запевнила, що поверне їй частку у спірному будинку по першій вимозі. 15 серпня 1978 року вона була присутня при укладанні договору купівлі-продажу, де продавцями були зазначені вона і ОСОБА_5, вони разом його підписали. До підписання договору батько передав їй гроші шляхом відкриття рахунку в банку, так само він поступив і у відношенні відповідачки.Вважає, що фактично в цьому правочині стороною була не ОСОБА_5, а ОСОБА_3, яка і продала належну їй самій частину будинку. На її розсуд, спірний договір був укладений нею внаслідок обману з боку відповідачки та внаслідок збігу важких особистих обставин, оскільки вона бажала стати в чергу на отримання кооперативної квартири, а наявна нерухома власність позбавляла її цього права. Крім того, при зверненні до БТІ м. Харкова, останнє порушило її права, оскільки у її замовлення № 21892 від 03 травня 1978 року на перевірку поверхового плану та оцінки хтось невідомий власноруч дописав ціль її отримання «для продажу». Крім того, замовлення від 31 липня 1978 року на довідку про оцінку домоволодіння від імені ОСОБА_5 і ОСОБА_1 заповнена рукою ОСОБА_3, на що вона особисто дозволу не надавала.

Посилаючись на викладене просила суд: поновити строк на звернення до суду; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 15 серпня 1978 року в частині визначення сторін які його уклали; визнати, що за названим договором належні їм частки продали ОСОБА_1 та ОСОБА_3; визнати частково недійсним договірні правовідносини, укладені між ОСОБА_1, ОСОБА_5 та КП „ХМБТІ у 1978 році шляхом оформлення замовлення № 21892, визнати незаконним вторгнення в ці договірні правовідносини ОСОБА_3 (т.1 а.с. 235-239).

Відповідачка ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, мотивуючи їхньою безпідставністю, про що подала відповідну заяву. Просила суд розглядати справу у її відсутність, зазначивши про неможливість прибуття до суду через велику відстань і стан здоровя.

Представник відповідача комунального підприємства „Харківське міське бюро технічної інвентаризації - ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності юридичної особи, заперечувала проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що за 37 років, що минули з часу звернення ОСОБА_5 і ОСОБА_1 за інформацією про результати перевірки поверхового плану та оцінки домоволодіння, яку вони своєчасно отримали, про що свідчить укладений ними спірний договір купівлі-продажу від 15 серпня 1978 року, скарг від зазначених осіб до установи не поступало.

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України), суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище «Місак», після першого шлюбу - «Пісклова», в подальшому - «Безсонова») та відповідачка ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище «Місак») народились в родині ОСОБА_4 та ОСОБА_6, що підтверджується копіями свідоцтв про народження та укладання шлюбів.

ОСОБА_4 померла 18 грудня 1975 року у м.Харкові, про що видано 18 грудня 1975 року відділом ЗАГС м.Харкова свідоцтво про смерть серії І-ВЛ №414108.

20 липня 1976 року державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №8-2636, на підставі заповіту, посвідченого 3-ю ХДНК 24.06.1975 року реєстровий №2-6354, згідно якого спадкоємцями ОСОБА_4, яка померла 18.12.1975 р., є ОСОБА_7 (позивачка у цій справі), ОСОБА_3 та ОСОБА_5. Спадковим майном є житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться у місті Харкові по вулиці Льговській, 51, який вони успадкували в рівних частках.

На підставі вказаного свідоцтва 02.08.1976р. у КП «ХМ БТІ» було зареєстроване право власності за позивачкою, відповідачкою та ОСОБА_5 на вищевказане нерухоме майно, - по 1/3 (одній третій) частині за кожною.

15 серпня 1978 року державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори (реєстровий №4-3795) посвідчено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_8 та ОСОБА_5 Кузмінішна продали в рівних частинах кожна, а ОСОБА_9 придбав 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться у м. Харкові, вул. Льговська, 51.

За правилами пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до спірних правовідносин застосовуються правила Цивільного кодексу УРСР 1963 року (в редакції, що діяла на момент укладення договору купівлі-продажу від 15 серпня 1978 року).

Виходячи з викладеного, суд не приймає твердження позивачки, що позов треба вирішити за правилами Цивільного кодексу України.

Так, статтею 42 ЦК УРСР 1963 року передбачалося, що угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 47 ЦК України 1963р. нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Положеннями статті 48 ЦК УРСР 1963 р. визначалася недійсність угоди, яка не відповідає вимогам закону.

За правилами статті 57цього кодексу угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (ч.1 ст.59 ЦК УРСР).

За приписами статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Як вбачається з довідки КП «ХМБТІ» від 16.11.2011 р. право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Льговській, 51, зареєстроване наступним чином:

- за ОСОБА_3 1/3 частина на підставі дублікату свідоцтва про право власності на спадщину, виданого 20.07.1976 р. 1-ю ХДНК (дублікат видано 18.09.2008 р. реєстровий №1-710);

- за ОСОБА_6 2/3 частини на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15.08.1978 р. 1-ю ХДНК р. №4-3795.

Так, згідно з копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 жовтня 2008 року №20442448 за відповідачкою ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1/3 частину будинку №51 по вул. Льговській у м. Харкові на підставі дублікату свідоцтва про право власності на спадщину, виданого 20.07.1976 р. 1-ю ХДНК реєстровий №8-2637 (дублікат видано 18.09.2008 р. №1-710).

Як вбачається з проаналізованих обставин справи і наведених доказів, сторонами при укладенні спірного договору купівлі-продажу частини житлового будинку додержані вимоги закону до його форми.

Суд вважає, що позивачкою не доведено, що спірний договір булоукладено нею внаслідок обману з боку відповідачки та внаслідок збігу важких особистих обставин, а також того, що угода укладена неОСОБА_5, а ОСОБА_3 стосовно своєї частки нерухомого майна.

Суд не приймає до уваги проект спірного договору купівлі-продажу, датованого серпнем 1978 року, в якому в якості продавця зазначена ОСОБА_3, як доказ позовних вимог, оскільки на розсуд суду він не може свідчити про наявність волі ОСОБА_3 на відчуження свого нерухомого майна.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року, яке набрало законної сили, позивачці відмовлено у визнанні її права власності на частину спірного житлового будинку на підставі договору дарування від 27 березня 1978 року, складеного ОСОБА_3, у звязку з невідповідністю його вимогам закону в частині відсутності нотаріального посвідчення. Тому суд критично сприймає зазначений договір дарування як доказ наявності у ОСОБА_3 15 серпня 1978 року наміру на відчуження власного майна.

Суд вважає необхідним зазначити, що позиція позивачки щодо укладання спірного договору внаслідок збігу важких особистих обставин -не є переконливою, оскільки за наслідками угоди вона отримала повну вартість належної їй частки майна та придбала право на отримання кооперативної квартири.

Крім того, на розсуд суду, у разі доведення позивачкою фактів укладання нею угоди внаслідок обману з боку відповідачки та внаслідок збігу важких особистих обставин, у неї особистомогло виникнути право на визнання угоди недійсною. Проте, данні обставини вона використовує як докази позовних вимог щодо доведення факту укладання угоди неОСОБА_5, а ОСОБА_3 , що не відповідає вимогам статті 58 ЦПК України про належність доказів.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання частково недійсним договір купівлі-продажу від 15 серпня 1978 року в частині визначення сторін які його уклали; визнання, що за названим договором належні їм частки продали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

03 травня 1978 року до КП „ХМБТІ ОСОБА_5 і ОСОБА_1 подано замовлення № 21892 на перевірку поверхового плану та оцінки домоволодіння за адресою: м. Харків, вул. Льговська, 51.

31 липня 1978 року до замовлення № 21892 до КП „ХМБТІ від імені ОСОБА_5 і ОСОБА_1 подано уточнення про отримання довідки про оцінку домоволодіння за адресою: м. Харків, вул. Льговська, 51.

Мотивуючи свої позовні вимоги щодо визнання частково недійсними договірних правовідносин, укладених між ОСОБА_1, ОСОБА_5 та КП „ХМБТІ у 1978 році шляхом оформлення замовлення № 21892, визнання незаконним вторгнення в ці договірні правовідносини ОСОБА_3, позивачка не змогла зазначити в якій саме частині їх треба визнати недійсними та в чому незаконність вторгнення, не навела норм закону, які дають суду право задовольнити ці позовні вимоги.

Суд вважає за необхідне відмітити, що в судовому засіданні позивачка наполягала на своїй участі в укладанні спірного договору купівлі-продажу, для якого використовувалась інформація, надана КП „ХМБТІ на підставі замовлення № 21892, тому її твердження про порушення цим відповідачем її прав судом сприймається критично.

За таких обставин, суд не знаходить законних підстав для задоволення названих позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені відповідно до положень ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведені позовні вимоги, тому підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно не підлягає задоволенню і заява про поновлення строку за зверненням до суду

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 11, 60, 212, 213, 214, 215, 224-228 ЦПК України, ст.ст. 42, 47, 48, 57, 227 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, комунального підприємства „Харківське міське бюро технічної інвентаризації, про визнання договору купівлі-продажу недійсним в певній частині, визнання факту продажу частини житлового будинку, визнання частково недійсними договірних правовідносин - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Червонозаводський районний суд міста Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.А. Єжов