Номер провадження: 22-ц/785/224/15
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С. Й.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сидоренко І.П., Цюри Т.В.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,-

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів, який в процесі розгляду справи уточнив, та просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 777 052 гривень, що відповідає ринковій вартості 2/7 частин нежитлового будинковолодіння загальною площею 2 628,80 кв.м. у вигляді окремо розташованої будівлі літ. Г, загальною площею 1 500,1 кв.м., що знаходиться за адресою: Одеська область, АДРЕСА_1, а з ОСОБА_4 просив стягнути грошові кошти в розмірі 3 995,00 гривень за договором поруки № 7/06 від 07 червня 2013 року. (т. 1 а. с. 2-5, 51-52)

В обґрунтування позову посилався на те, що 20 грудня 2003 року ОСОБА_2 позичив у нього грошові кошти в розмірі 15 000,00 доларів США на придбання 2/7 частин нежилого приміщення АДРЕСА_1, площею 1 500,1 кв.м., зі строком повернення до 2009 року. На підтвердження позики ОСОБА_2 надав розписку, яка посвідчує передання йому відповідної грошової суми. Також, згідно зазначеної розписки, у випадку не повернення вказаної грошової суми у 2009 році ОСОБА_2 зобов'язався переоформити право власності на вищевказане нежитлове приміщення на ОСОБА_3 або членів його родини, чи повернути грошову суму, в розмірі ринкової вартості вищезазначеного приміщення. Крім того, позивач зазначає, що у зв'язку з неповерненням суми позики в 2009 році, позивач на підставі ст. 503 ЦК України звернувся до ОСОБА_2 з вимогою повернути грошову суму в розмірі ринкової вартості вищезазначеного нерухомого майна. Але, ОСОБА_2 відповідні грошові кошти не сплатив та свої зобов'язання за розпискою не виконав.

Також, позивач посилається на те, що 7 червня 2013 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 7/06, відповідно до умов якого ОСОБА_4 відповідає за виконання боргового зобов'язання солідарно з ОСОБА_2, з оплати боргу в розмірі, еквівалентному 500 доларів США, в тому числі і при виникненні у позичальника зобов'язання щодо переоформлення права власності на вищезазначене нежитлове приміщення на ОСОБА_3 або членів його родини, чи повернення грошової суми, що відповідає ринковій вартості цього приміщення.

У зв'язку з невиконанням відповідачами своїх фінансових зобов'язань, відповідно до боргової розписки та договору поруки № 7/06 від 7 червня 2013 року, позивач звернувся до суду.

Рішенням Приморського районного суд м. Одеси від 26 березня 2014 р. позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь позивача грошові кошти в розмірі 777 052,00 гривень. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 995,00 гривень. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 3 555,70 гривень.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 07.04.2014 року подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на те, що рішення ухвалено при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення постановлене з порушенням норм матеріального (ст. ст. 1046, 1049 ЦК України) та процесуального права (ст. ст. 60, 82, 121, 207 ЦПК України). Апелянт посилається на те, що він не писав розписку, а вона надрукована; грошові кошти від позивача він не отримував; в розписці наявні помилки в прізвищі відповідача; його підпис в розписці не схожий на підпис в паспорті; стягнута судом сума коштів не відповідає сумі, зазначеній у розписці, а також, на думку апелянта, позивач пропустив строки на звернення до суду з позовом. (т. 1 а. с. 152-159)

02.12.2014 року до апеляційного суду Одеської області надійшла заява ОСОБА_4 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2, яка була залишена без розгляду ухвалою апеляційного суду від 09.12.2014 року, оскільки, в порушення вимог ст. 299 ЦПК, вказана заява була подана ОСОБА_4 після початку розгляду справи в апеляційному суді.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просив апеляційну скаргу відхилити як необґрунтовану, рішення залишити без змін як законне та обґрунтоване. Посилався на те, що рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, допущені в борговій розписці описки не впливають на суть і зміст зобов'язання та не є суттєвими.

Відповідач ОСОБА_4 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 30 грудня 2014 року, актовий запис № 13232.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким 20 грудня 2003 року ОСОБА_2 було отримано грошові кошти в еквіваленті 15 000,00 доларів США, про що ОСОБА_2 була оформлена розписка. Оскільки умови договору не були виконані, то позивач набув права стягнення грошових коштів в розмірі, встановленому договором.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким 20 грудня 2003 року ОСОБА_2 було отримано грошові кошти в еквіваленті 15 000,00 доларів США, про що ОСОБА_2 була оформлена розписка. Як вбачається з вказаної розписки, отримання вказаної позики мало цільовий характер - придбання 2/7 частин нежитлового приміщення АДРЕСА_1, площею 1500,1 кв.м.

З матеріалів справи вбачається, що 25 грудня 2003 року між Ренійським споживчим товариством, як продавцем та відповідачем фізичною-особою підприємцем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ренійського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5 за реєстровим № 3016. На підставі вказаного договору фізична-особа підприємець ОСОБА_2 набув право власності на 2/7 (дві сьомих) частин нежитлового будинковолодіння АДРЕСА_1, літера "Г", загальною площею 1500,10 кв.м. (п. 1 договору). 26 грудня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу № 3016 від 25.12.2003 року право власності на 2/7 нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1, було зареєстроване за ОСОБА_2, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2447784 від 26.12.2003 року, номер запису 19 в книзі 3.

На підставі рішення міськвиконкому від 30.09.2005 року № 146 "Про присвоєння поштової адреси нежитловому домоволодінню по АДРЕСА_1, частині нежитлового домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_2 була присвоєна нова поштова адреса: АДРЕСА_1.

14.10.2007 року на підставі рішення Ренійського міськвиконкому № 146 від 27.06.2007 р. Ренійським міськвиконкомом ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія ЯЯЯ № 924063. Факт реєстрації права власності на нежитлову будівлю складу за адресою АДРЕСА_1 підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 16271693 від 14.10.2007 року.

Спір між сторонами по справі виник через невиконання позичальником обов'язків, що випливають з договору, факт укладення якого підтверджується розпискою.

Оскільки договір був укладений 20.12.2003 р., то на думку суду спірні правовідносини виникли в період дії ЦК УРСР 1963 р., проте продовжили своє існування після набуття чинності ЦК України 2003 р.

Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачає, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Пункт 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачає, що до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Пункт 10 Прикінцевих та перехідних положень ЦК передбачає, що правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення.

Таким чином, згідно з п.п. 4, 9, 10 перехідних положень ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до спірних правовідносин, оскільки зобов'язання із договору позики, ускладненого іншими зобов'язаннями сторін, що був укладений 20.12.2003 р., продовжили існувати після набрання чинності ЦК України 2003 р.

Оцінюючи укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір, колегія суддів виходить з того, що він укладений в порядку ст. ст. 4-6, 61, 151, 153, 374 ЦК УРСР, ст. ст. 3, 6, 627, 1046, 1047 ЦК України на розсуд сторін, з використанням базової моделі договору позики, не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, як на момент його укладання, так і на момент вирішення спору, а за своєю економічною природою відповідає звичайній діловій практиці, коли невиконання боржником договірного обов'язку у строк передбачає застосування мір договірної відповідальності, що визначена сторонами на власний розсуд. При цьому матеріалами справи підтверджується, що позика була отримана ОСОБА_2 з метою придбання будівлі складу, яку він в подальшому використовував у своїй господарській діяльності як фізична особа - підприємець.

Вказаний договір був укладений 20.12.2003 р. в період дії ЦК УРСР 1963 р., в якому регулюванню позики присвячена глава 32 (ст. ст. 374-379). За приписами п. 1 ч. 2 ст. 4 ЦК УРСР 1963 р., який був чинним на момент укладення договору позики від 20.12.2003 р. цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Аналогічний принцип відомий як свобода договору, що дозволяє укладати сторонам непоіменовані договори закріплений в ст. ст. 3, 6, 627 чинного ЦК України. Ст. 172 ЦК УРСР 1963 р. передбачала право сторін узгодити альтернативні зобов'язання: боржникові, зобов'язаному виконати одну з двох або кількох дій, належить право вибору, якщо з закону, договору, або змісту зобов'язання не випливає інше. Таким чином, при укладенні договору позики в грудні 2003 р. кредитор та боржник мали право укласти угоду, яка прямо не передбачена законом, проте, і, не суперечить йому. При цьому, для ОСОБА_2 який позичав кошти для придбання складу, що в подальшому використовувався ним в підприємницькій діяльності, були передбачені альтернативні зобов'язання у випадку неповернення позики. На думку суду вказані альтернативні зобов'язання (передання права власності на склад або виплата його ринкової вартості) є узгодженою сторонами відповідальністю за неповернення коштів.

При укладенні договору ОСОБА_3 та ОСОБА_2 обумовили такі наслідки невиконання грошового зобов'язання: у випадку неповернення до кінця 2009 року позики в сумі, що є еквівалентом 15 000,00 доларів США, позичальник ОСОБА_2 зобов'язується переоформити на ОСОБА_3 або членів його родини право власності на 2/7 частин нежитлового приміщення АДРЕСА_1, площею 1500,1 кв.м.; у випадку відмови ОСОБА_2 від переоформлення права власності на вказане приміщення на ОСОБА_3 або членів його родини, - позичальник зобов'язаний повернути грошову суму, що відповідає ринковій вартості нежитлової будівлі складу, що була придбана на отримані ОСОБА_2 кошти. Отже, вказані правовідносини за своєю суттю є складним зобов'язанням з можливістю його альтернативного виконання - повернення отриманого може бути проведено боржником грошовими коштами, або, у зв'язку з тим, що позика мала цільовий характер (на придбання індивідуально визначеного нерухомого майна для здійснення підприємницької діяльності) - шляхом передання кредитору права власності чи шляхом виплати ринкової вартості майна, яке було придбано за рахунок позичених коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦК України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Згідно ст. 539 ЦК України альтернативним є зобов'язання, в якому боржник зобов'язаний вчинити одну з двох або кількох дій. Боржник має право вибору предмета зобов'язання, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Аналізуючи зміст розписки ОСОБА_2 про отримання грошових коштів від ОСОБА_3 суд виходить з того, що умови укладеного сторонами правочину окрім позики містять також інші додаткові узгоджені сторонами умови, а саме - альтернативні зобов'язання позичальника ОСОБА_2 які поставлені під умову і виникають у випадку не повернення ним позики до 31.12.2009 року. Альтернативне зобов'язання - це зобов'язання, змістом якого є право вимоги і відповідний йому обов'язок здійснити одну з кількох дій на вибір. Виконання зобов'язання при цьому становить здійснення однієї з декількох дій. Право вибору, якщо інше не випливає із закону чи тексту договору або із сутності договору, належить боржнику. Альтернативними є зобов'язання, в яких є не один, а декілька предметів, причому передача будь-якого з цих предметів або виконання певних дій буде вважатися належним виконанням.

Зі змісту укладеного сторонами правочину вбачається, що сторони узгодили відкладальні умови та альтернативні зобов'язання. Зокрема, у випадку не повернення отриманої суми позики до закінчення 2009 року для боржника передбачена можливість: 1) переоформлення права власності на нежитлове приміщення на ОСОБА_3 або членів його родини; також сторони узгодили, що у випадку відмови ОСОБА_2 від оформлення права власності на нежитлове приміщення на ОСОБА_3 або членів його родини позичальник зобов'язується 2) повернути ОСОБА_3 грошову суму, співрозмірну з ринковою вартістю вказаного нежитлового приміщення.

Отже, колегія суддів уточнює кваліфікацію відносин, які виниклі між сторонами в частині природи спірних зобов'язань, які визначаються фактом укладання договору з відкладними умовами по альтернативним зобов'язанням, що дає підстави вважати, що в даному випадку правовою підставою задоволення вимог ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів не можуть бути приписи ст. ст. 1047, 1049, 1050 ЦК України, а підлягають застосуванню ст. ст. 3, 6, 212, 530, 539, 627 ЦК України.

Так, частина 1 ст. 530 ЦК передбачає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 ст. 530 ЦК встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З умов договору, який укладений сторонами вбачається, що на відміну від строку користування коштами, сторони не встановили строк для виконання альтернативних зобов'язань, які передбачені для позичальника у випадку не повернення ним позики (переоформлення на кредитора права власності на будівлю складу або виплата грошової суми, що є еквівалентом ринкової вартості будівлі складу). Строк (термін) виконання цих зобов'язань також не визначений вказівкою на певну подію, яка неминуче має настати. Оскільки при укладенні правочину сторони не визначили строк (термін) виконання зобов'язань боржника, то до спірних правовідносин застосовується ч. 2 ст. 530 ЦК яка передбачає, що кредитор має право вимагати виконання зобов'язання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги. Сторонами була узгоджена певна послідовність виконання зобов'язання боржником та відповідного виникнення права вимоги у кредитора (відкладальна обставина - неповернення основної суми позики), а саме: 1) можливість повернення позики, яка була одержана позичальником, у вигляді грошової суми до закінчення 2009 року; 2) право передання права власності на об'єкт нерухомості кредитору, а у випадку відмови боржника від переоформлення нерухомості - у кредитора виникає 3) право вимагати грошові кошти в сумі, яка дорівнює ринковій вартості складу, що був придбаний на кошти, позичені на його придбання.

Оскільки сторонами не був визначений також строк після неповернення позики протягом якого позичальник повинен був самостійно здійснити переоформлення права власності, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що право ОСОБА_3 пред'явити вимогу про передання права власності на склад не обмежено в часі і така вимога могла бути пред'явлена ним у будь-який час. При цьому строк позовної давності згідно зі ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України визначається моментом від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Судом вставлено, що після спливу 31.12.2009 року строку користування позиченими коштами ОСОБА_2 позику не повернув. Таким чином, право вимоги кредитора про переоформлення спірного майна починається з наступного дня, тобто, з 01.01.2010 року.

Оскільки укладений між сторонами договір передбачав також відкладальну умову, то саме з відмовою ОСОБА_2 від виконання іншого зобов'язання (переоформлення майна) у кредитора виникло право вимагати стягнення грошових коштів, які за сенсом виниклих правовідносин економічно еквівалентні збиткам кредитора, що є цілком справедливим в контексті ринкових відносин та не повернення грошових коштів, покупна здібність яких суттєво змінилась за роки існування невиконаного зобов'язання. На думку суду, в цьому випадку за пред'явленою вимогою щодо стягнення грошових коштів в розмірі вартості нерухомого майна перебіг строку позовної давності починається з 31.12.2012 року, коли внаслідок незадоволення вимоги про переоформлення майна, за відкладальною умовою зобов'язання боржника змінилось на інше грошове зобов'язання в обсязі передбаченому договором.

Внаслідок невиконання ОСОБА_2 зобов'язання з повернення позики та відмови від переоформлення права власності на будівлю складу на ОСОБА_3, останній звернувся до ОСОБА_2 з письмовою вимогою від 12.06.2013 року, яка була направлена цінним листом з повідомленням про вручення, в якій ОСОБА_3 з посиланням на ст. 530 ЦК вимагав відповідно до умов розписки виплатити грошові кошти в сумі, що дорівнює ринковій вартості нежитлового приміщення площею 1 500,1 кв.м., що розташоване за адресою Одеська область, м. Рені, АДРЕСА_2.

Вимога про переоформлення права власності на складське приміщення була отримана ОСОБА_2 01.07.2013 року, однак вказана вимога не була ним виконана. Оскільки після отримання листа-вимоги від 12.06.2013 р. ОСОБА_2 добровільно не сплатив ОСОБА_3 суму, що дорівнює ринковій вартості приміщення складу, останній 25.09.2013 р. звернувся до суду з позовом про стягнення коштів в сумі, що є еквівалентом ринкової вартості будівлі складу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строків на звернення до суду, є неспроможними, оскільки такі посилання не враховують природу спірних зобов'язань, яка визначається фактом укладання договору з відкладальними умовами, що не суперечить чинному законодавству України.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, зокрема посилання апелянта на те, що він не писав розписку, а вона надрукована; грошові кошти від позивача він нібито не отримував; в розписці наявні помилки в прізвищі відповідача; його підпис в розписці не схожий з підписом в паспорті, слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції позивачем був наданий для огляду суду оригінал розписки від 25.12.2003 р. Оригінал цієї розписки також був оглянутий в судовому засіданні апеляційного суду 23.12.2014 р.

Згідно ч. 1 ст. 545 ЦК прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Частина 3 ст. 545 ЦК вказує, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Колегія суддів приймає до уваги той факт, що хоча ОСОБА_2 в своїх запереченнях не визнає ані факт підписання розписки, ані факт отримання грошових коштів від ОСОБА_3, разом з цим протягом декількох років ОСОБА_2 не вчиняв жодних дій, спрямованих на оспорювання факту одержання позики і підписання розписки, хоча про її існування йому було відомо задовго до пред'явлення позову ОСОБА_3 Так, в заяві до Ренійського РВ ГУМВС України в Одеській області наявні посилання ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_3, нібито під погрозою насильства, вимагає переоформлення права власності на склад. Як вбачається з матеріалів справи про розписку як підставу переоформлення права власності на склад ОСОБА_2 було відомо щонайменше, з грудня 2012 року. Однак, починаючи з грудня 2012 року ОСОБА_2 не було вжито жодних дій, спрямованих на оспорювання позики. В силу статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Укладений сторонами договір позики, ускладнений альтернативними зобов'язаннями позичальника, не визнавався недійним судом. Позов по визнання правочину недійсним ОСОБА_2 не пред'являвся.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. З аналізу наявних у справі письмових доказів, суд доходить висновку про те, що дії ОСОБА_2 були спрямовані на ухилення від повернення отриманої ним позики. На думку суду відповідач ОСОБА_2 діяв недобросовісно, бажаючи уникнути майнової відповідальності за порушення умов укладеного ним договору.

При цьому апелянтом не надано будь-яких доказів на спростування факту придбання складу за рахунок запозичених коштів від ОСОБА_3 Натомість матеріалами справи підтверджується, що в грудні 2003 р. відповідачем ОСОБА_2 були отримані грошові кошти від ОСОБА_3, які були витрачені на придбання складського приміщення, яке в подальшому ОСОБА_2 використовував як фізична особа-підприємець, що підтверджується, зокрема, договором купівлі-продажу складу від 25.12.2003 р. та рішенням Ренійської міської ради від 22.03.2007 р. № 429-У "Про передання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років СПД фізичній особі ОСОБА_2 для комерційного використання (розміщення складського приміщення)".

Доводи апелянта про те, що він не підписував розписки, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду рішення суду. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що він заперечує проти отримання позики від позивача, а підпис на розписці йому не належить. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Суд приймає до уваги той факт, що посилаючись на вказані обставини і достеменно знаючи про існування розписки ОСОБА_2 в суді першої інстанції не порушував питання про призначення почеркознавчої експертизи. Такі дії відповідача за правилами ст. 303 ЦПК України унеможливили задоволення такого клопотання в суді апеляційної інстанції.

Крім того, факт отримання грошових коштів та власноручного підписання ОСОБА_2 розписки підтверджується письмовими поясненнями другого відповідача та поручителя за договором поруки № 7/06 від 07.06.2013 р. ОСОБА_4, який є двоюрідним братом ОСОБА_2

Доводи апелянта про те, що в розписці наявні описки та помилки не спростовують факту отримання ОСОБА_2 грошових коштів для придбання будівлі складу для підприємницької діяльності та прийняття на себе зобов'язань щодо сплати позивачу вартості 2/7 (дві сьомих) частин нежитлового будинковолодіння у вигляді окремо розташованої будівлі літера "Г", загальною площею 1500,1 кв.м., що знаходиться за адресою: Одеська область, АДРЕСА_1 у випадку неповернення позики.

Відносно посилань апелянта на невідповідність наявних у матеріалах справи висновків фахівців щодо визначення ринкової вартості будівлі складу, слід зазначити наступне.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі укладеного правочину, який підтверджується розпискою, ОСОБА_2 прийняв на себе зобов'язання у випадку не повернення позики сплатити позивачу ринкову вартість 2/7 (дві сьомих) частин нежитлової будівлі загальною площею 2628,80 кв.м. у вигляді окремо розташованої будівлі літери "Г", загальною площею 1500,1 кв.м., що знаходиться за адресою: Одеська область, АДРЕСА_1.

Ринкова вартість будівлі складу визначена "Звітом про незалежну оцінку вартості 2/7 частин нежитлового домоволодіння загальною площею 2628,80 кв.м. у вигляді окремої будівлі літера "Г", розташованого за адресою: Одеська область, м. Рені, АДРЕСА_2", що виготовлений 10.12.2013 р. ТОВ "Епос 13" (т. 1 а. с. 53-70). З вказаного звіту про незалежну оцінку вбачається, що ринкова вартість об'єкту оцінки площею 1500,1 кв.м. складає 777 052,00 гривень. без врахування ПДВ.

Не погоджуючись з вказаним висновком, апелянт надав до апеляційного суду Звіт про незалежну експертну оцінку вартості об'єкта вих. № 02/2014 від 10.04.2014 р. виготовлений Професійно-технічним навчальним закладом "Майстер" ТОВ "ТДН", яким ринкова вартість нежитлової будівлі складу визначена як еквівалент 23 277,00 доларів США (т. 1 а. с. 197-217). На думку суду вказаний звіт не може бути визнаний належним доказом ринкової вартості будівлі складу виходячи з наступного. Згідно п. 56 розділу "Загальні вимоги до складання звіту про оцінку та підготовку висновку про вартість майна" Постанови Кабінету Міністрів України Національний стандарт № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" від 10.09.2003 р. № 1440, передбачено, що звіт про оцінку майна повинен містити окрім іншого: "мету проведеня оцінки та обгрунтування вибору відповідної бази оцінки, якщо інше не передбачено законодавством", а також "перелік обмежень щодо застосування результатів оцінки". У звіті ПТНЗ "Майстер" на стор. 4 розділу 1 в п. 1.1. "Загальні дані" визначено, що мета оцінки - визначення ринкової вартості з ціллю дарування. Також у звіті у розділі 1.2 "Припущення та обмежувальні умови" на стор. 4 зазначено, що "Звіт про незалежну експертну оцінку вартості об'єкта призначений виключно для визначення ринкової вартості нежитлової будівлі складу, що розташована за адресою Одеська обл., Ренійський р-н, м. Рені, АДРЕСА_1 з ціллю дарування". Даний звіт має силу лише при його повному представленні і використанні з метою, вказаною в п. 1 "Загальні дані". В розділі "Конфіденційнійсть" зазначено, що "Замовник має право використовувати даний Звіт і посилатись на висновки, викладені в ньому, виключно з вказаною метою". У вказаному Звіті визначаючи мету проведення оцінки та встановлюючи обмежувальні умови, оцінювач сам обмежив використання результатів оцінки тільки метою укладення договору дарування. Для використання для інших цілей (окрім дарування) вказаний звіт не може бути використаний, що прямо зазначено в розділі "Припущення та обмежувальні умови", що виключає на думку суду можливість використання вказаного звіту в якості належного доказу по справі.

В матеріалах справи також наявний наданий представником ОСОБА_3 Звіт від 23.10.2014 р. про незалежну оцінку вартості нежитлової будівлі загальною площею 1138,0 кв.м., розташованої за адресою: Одеська область, АДРЕСА_1, виготовлений ТОВ "ЕПОС-13" з якого вбачається, що вартість нежитлової будівлі складу на 23.10.2014 р. складає 1 011 682,00 гривень (один мільйон одинадцять тисяч шістсот вісімдесят дві гривні, 00 копійок) або 78 122,00 доларів США за курсом НБУ на дату оцінки (1 долар США = 12,95 грн.).

Також, в матеріалах справи наявний, наданий представником ОСОБА_3, Висновок № 24/14 від 21.10.2014 р. про проведення будівельно-технічного дослідження за заявою гр. ОСОБА_3, виконаний судовим експертом Рапач К.В. з якого вбачається, що вартість будівлі складу становить на дату виготовлення висновку суму 1 071 996,00 гривень (один мільйон сімдесят одна тисяча дев'ятсот дев'яносто шість гривень, 00 копійок) або 82 772 долара США за курсом НБУ на дату оцінки (1 долар США = 12,95 грн.).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Якщо відповідачі були не згодні з вартістю, що була визначена незалежним оцінювачем, то вони не скористалися своїм процесуальним правом на доведення іншого розміру ринкової вартості будівлі складу. ОСОБА_2, який оспорює ринкову вартість будівлі складу, не скористався своїм правом на призначення судової експертизи для вирішення вказаного питання.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне прийняти до уваги Висновок № 24/14 від 21.10.2014 р., підготований Рапач К.В., який має кваліфікацію судового експерта. У вказаному звіті з урахуванням факту зміни площі складу ринкова вартість складу площею 1138,0 кв.м. була визначена експертом на 21.10.2014 р. в сумі 1 071 996,00 гривень (еквівалент 82 772 доларів США за курсом НБУ). Враховуючи що, визначена експертом сума 1 071 996,00 гривень, яка дорівнює дійсній ринковій вартості складу площею 1138,0 кв.м. перевищує суму, що була стягнута судом першої інстанції - 777 052,00 гривнь, застосовуючи принцип диспозитивності, колегія суддів погоджується і вважає обґрунтованим висновок суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 777 052,00 гривень.

Згідно до вимог ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає зміні з виключенням із мотивувальній частини рішення посилання суду, як на підставу задоволення позову на норми ст. ст. 1047, 149, 1050 ЦК України, в інший частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2014 року слід залишити без змін, оскільки суд першої інстанції в цій частині рішення порушень матеріального і процесуального права не допустив

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2014 року - змінити та виключити із мотивувальної частини рішення посилання суду, як на підставу задоволення вимог про стягнення коштів, на норми ст. ст. 1047, 149, 1050 ЦК України.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

Сидоренко І.П.