Справа № 381/301/15ц Головуючий у І інстанції Зуй Т.С.
Провадження № 22-ц/780/3010/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 42 20.05.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

20 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Березовенко Р.В., Гуля В.В.

за участі секретаря Химинець Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловою площею та вселення ,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року позивач пред»явив в суді названий позов посилаючись на те, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 належить на праві особистої власності по 1/2 частині кожному, його батькам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 27.02.2014 року кожному із співвласників було виділено частину будинку в натурі.

З 1987 року позивач зареєстрований в даному будинку і проживав у кімнаті 1-4. Після поділу будинку в натурі між співвласниками відповідач виділив йому іншу кімнату 1-3.

З листопада 2014 року відповідач постійно чинить перешкоди в користуванні житлом. Іншого житла позивач не має. Частина будинку, яка належить третій особі ОСОБА_4 складається з однієї кімнати, а тому він не може проживати в цій кімнаті разом із нею.

Просив суд зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, вселити його в приміщення 1-3 вказаного будинку, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2015 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні приміщенням в частині будинку АДРЕСА_1, яке належить йому на праві особистої власності та вселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в вищезазначену частину будинку. Стягнуті з відповідача судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не прийняв до уваги його доводи про те, що виділені йому в порядку поділу майна житлові приміщення не придатні для проживання, оскільки в них не зроблені повністю усі переобладнання, які він має зробити відповідно до рішення суду.

Крім того, суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що після поділу будинку в натурі припинилось між співвласниками право спільної часткової власності. Позивач в квартирі відповідача ніколи не був зареєстрований і не проживав, а тому відповідач не створює йому перешкод у користуванні цим приміщенням .

Також не погоджується із рішенням суду в частині стягнення з нього витрат на оплату послуг адвоката. Наголошує на тому, що в цивільному процесі у сторони не може бути адвоката, а лише представник. Правову допомогу надає фахівець у галузі права, який може бути залучений до участі у справі за заявою особи, яка бере участь у справі. Така заява позивачем суду не подавалась, ухвала судом про допущення представника позивача ОСОБА_5 до участі в розгляді справи в якості особи, яка надає правову допомогу судом не постановлялась.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони проживали однією сім'єю: чоловік - відповідач по справі, дружина - третя особа по справі, та їхні діти позивач по справі та дочка ОСОБА_6. Будинок був спільною власністю подружжя і всі члени сім'ї користувались житлом спільно. У подружжя була спільна кімната, а у дітей у кожного була окрема кімната. Після розірвання шлюбу відповідач перейшов проживати в інший будинок, який належить його матері, а третя особа і позивач продовжували користуватись спірним будинком.

За рішенням Фастівського міськрайонного суду від 27.02.2014 року спірний будинок був розділений між співвласниками в натурі (а.с.8-12) і кожний із бувшого подружжя оформив право власності на особисте майно та отримали будинкові книги для приписки (реєстрації) громадян, які проживають. Відповідач - один зареєструвався в своїй частині будинку (а.с.29-31), а третя особа також одна зареєструвалась в частині будинку, що належить їй (а.с.39-40).

Позивач, який був зареєстрований в будинку ще до його розподілу (а.с.15-16) так і залишився там зареєстрованим без визначення конкретного приміщення, які в даний час належать його батькам за рішенням суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач до розподілу будинку в натурі між його батьками проживав та користувався кімнатами, які були виділені після розподілу відповідачу. Матері позивача, яка є третьою особою по справі, згідно розподілу дісталась лише одна житлова кімната , а тому позивач не може користуватись з нею цією кімнатою.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки.

За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньої спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивач зареєстрований в будинку як член сім'ї власника будинку і набув право на користування цим будинком. Поділ цього будинку в натурі між співвласниками не позбавляє його права на користування будинком. При цьому суд врахував також ті норми, які надають власнику право на визначення приміщення, якими має право користуватись член сім'ї власника, у зв'язку і чим не задовольнив вимоги про вселення в конкретну кімнату.

Посилання позивача на ті обставини, що він не чинить перешкод в користуванні позивачем будинком, спростовуються матеріалами справи, і дослідженими судом доказами. Відповідач заперечує проти того, щоб позивач користувався належною відповідачу частиною будинку внаслідок неприязних відносин між ними.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, судова колегія з ними частково погоджується виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності є представництво інтересів фізичних та юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. 2 ст. 84 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві -пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч. 1 ст. 88 ЦПК України).

Таким чином, виходячи з аналізу ст. ст. 84 та 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом, ОСОБА_3 10 лютого 2015 року уклав з адвокатом ОСОБА_5 договір про надання правової допомоги, згідно з яким остання має право здійснювати свої повноваження по представленню інтересів клієнта в будь-якій судовій інстанції. Однак в договорі не визначений порядок обчислення гонорару адвоката.

Позивач сплатив адвокату ОСОБА_5 грошові кошти за надання правової допомоги у розмірі 3 000 грн., що підтверджується квитанцією № 0460374 від 20 лютого 2015 року.

Разом з тим в матеріалах справи відсутній розрахунок таких витрат, що не дає можливості суду об'єктивно оцінити відповідність наданих адвокатських послуг понесеним витратам.

Враховуючи наведене, судова колегія погоджується із доводами апеляційної скарги щодо неправильності рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині стягнення витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2015 року в даній справі скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн. і в стягненні цих витрат відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді