АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк С.В.,

суддів - Оніщука М.І., Махлай Л.Д.,

при секретарі - Лознян О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2010 року за позовом Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2010 року Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі БАНК) звернувся в суд з позовом до відповідачів: ОСОБА_3 ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 25 лютого 2008 р. між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 97/П/27/2008-840 (далі по тексту - кредитний договір), відповідно до якого ОСОБА_3 було надано кредит в сумі 178483,5 дол. США на умовах щомісячної сплати поточного платежу і повним терміном повернення кредиту до 24 лютого 2033 року.

25 лютого 2008 року між БАНКом і ОСОБА_2 було укладено договір поруки б/н (далі по тексту договір поруки) з ОСОБА_2, за умовами якого останній зобов'язується відповідати перед кредитором.

Відповідачами зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконуються, наслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на14 червня 2010 року становить 234210,3 дол. США, що за курсом НБУ на час подання позову становить 1854219,56 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2010 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ«Надра» суму заборгованості за кредитним договором № 97/П/27/2008-840 від 25 лютого 2008 року у розмірі 234 210 дол.30 центів США, що за курсом НБУ на час подання позову по справі складає 1854219 грн. 56 коп.; 1700,0 грн. - судового збору, 120,0 грн. збору на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи.

Не погоджуючись із заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2010 року ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, подано апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового рішення, яким відмовити у позові.

Апелянт зазначає, що до поручителя позичав звернувся після спливу шестимісячного строку, встановленого ч.4 ст.559 ЦК України; право на звернення у БАНКу до поручителя виникло з 16 березня 2010 року протягом шести місяців; штраф, пеня стягнута після спливу строку позовної давності; судом не наведено розрахунку заборгованості; судом не враховано, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитку; суд не перевірив наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, що дає підстави для стягнення боргу в іноземній валюті.

Справу розглянуто без участі відповідача ОСОБА_3, який належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи (а.с.96).

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали, представник БАНКу - Цвєтков В.М. скаргу не визнав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 25 лютого 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 97/П/27/2008-840, відповідно до п. 1.1. цього договору ПАТ «КБ «Надра» надав ОСОБА_3 кредит у тимчасове платне користування у сумі 178483,5 дол. США, строком з 25 лютого 2008 року по 24 лютого 2033 року (а.с.8-12)

ОСОБА_3 зобов'язаний був повертати заборгованість по кредиту та процентах щомісячно рівними частинами, безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на відповідний поточний рахунок у розмірі 2027,0 дол. США. Відсотки за користування кредитом розраховуються банком (позивачем) на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,99 % на рік (п. 1.3.1 договору).

25 лютого 2008року за умовами договору ОСОБА_3 було отримано грошові кошти в сумі 178483,5 дол. США.

У випадку прострочення виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 3.3.3. цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення (п. 5.2. кредитного договору).

Відповідно до п. 5.3. кредитного договору, у разі порушення позичальником вимог п. 4.3. за виключенням п.п. 4.3.3., 4.3.4. цього договору позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10,0 % від суми кредиту, визначеної у п. 1.1. цього договору, за кожен випадок.

25 лютого 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки б/н, відповідно до п. 1.1 якого, поручитель (ОСОБА_2) зобов'язується відповідати перед кредитором в повному об'ємі за своєчасне та повне виконання зобов'язань відповідачем 1 за кредитним договором № 97/П/27/2008-840 від 25 лютого 2008р., в тому числі і сплатою інших платежів, які передбачені вищезазначеним кредитним договором, сплатою передбаченої договором штрафом, пені (а.с.13-14).

Пунктом 1.2. вищезазначеного договору поруки передбачено, що у разі невиконання позичальником (відповідачем 1) зобов'язань за відповідним кредитним договором, позичальник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники.

Згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 14 червня 2010 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором становить 234210,3 дол. США, що за курсом НБУ на час подання позову становить 1854219,56 грн., і складається з заборгованості по несплаченій частині кредиту у розмірі 174753,13 дол. США; 36323,39 дол. США - заборгованості по відсоткам; 5285,43 дол. США - пені за порушення строків сплати кредиту; 17848,35 дол. США - штрафу.

У відповідності з ч. 2, 3 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов зазначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Кредитор набуває право вимагати від поручителя виконання зобов'язання, що витікає з кредитного договору при умові, якщо в установлений кредитним договором строк виконання позичальником зобов'язання в цілому чи в будь - якій його частині не будуть виконані, а також при умові обов'язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання позичальника в цілому або в тій чи іншій його частині (п. 2.1 договору поруки).

Відповідно до положення ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов*язку.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов*язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що ОСОБА_3 вимоги п. 2.1. договору поруки були виконані в повному обсязі, що підтверджується документально, відповідними претензіями, які надсилалися на адресу поручителя, так і на адресу боржника.

У відповідності з ч. 1,2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача суми заборгованості у розмірі 234210,3 дол. США (заборгованість по несплаченій частині кредиту у розмірі 174753,13 дол. США + 36323,39 дол. США - заборгованість по відсоткам + 5285,43 дол. США - пені за порушення строків сплати кредиту + 17848,35 дол. США - штрафу) підлягала задоволенню за курсом НБУ на час подання позову - 1854219,56 грн.

Статтею ст. 257 ЦК України встановлено загальну тривалість позовної давності у три роки.

Положенням ст.258 ЦК України встановлено для окремих видів вимог закону спеціальну позовну давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною давністю, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 ст. 259 ЦК України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до п. 7.3 кредитного договору сторони узгодили, що відповідно до ст. 259 ЦК України строк позовної давності збільшено до 10 років (а.с.11).

Доводи апеляційної скарги щодо стягнення судом заборгованості поза межами строку позовної давності, в тому числі і стягнення пені та штрафу, є безпідставними, оскільки, як зазначено вище, сторони письмово узгодили збільшення строку позовної давності, ніж той, який встановлено положенням ст.ст.257 і 258 ЦК України.

Статтею 259 ЦК України частиною 1 встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Що стосується доводів апеляційної скарги стосовного того, що позивач звернувся з вимогою до поручителя про дострокове погашення заборгованості після спливу шестимісячного строку, встановленого ч.4 ст. 559 ЦК України, слід зазначити наступне.

Апелянт зазначає, що у позивача виникло право пред*явлення вимоги до поручителя, починаючи з 16 березня 2010 року (кінцевий строк повернення кредиту) протягом шести місяців, а позивач звернувся з вимогою до поручителя про дострокове погашення заборгованості після спливу шестимісячного строку, встановленого ч.4 ст. 559 ЦК України. Такі, доводи скарги не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов*язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до п. 8.4 кредитного договору, цей договір набирає чинності з дати його підписання та діє до остаточного виконання позичальником прийнятих на себе зобов*язань (а.с.12). Відповідно до п. 5.3 договору поруки, дія цього договору закінчується належним виконанням позичальником взятих за себе зобов*язань за кредитивним договором чи виконання поручителем своїх зобов*язань, згідно з умовами цього договору (а.с14).

Отже, договір поруки діє до повного виконання взятих на себе зобов*язнь за договорами як позичальника, так і поручителя.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги стосовного того, що у Банку немає ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, що дає підстави для стягнення боргу в іноземній валюті

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» ( далі: Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

В судовому засіданні при розгляді справи в апеляційному порядку, відповідач ОСОБА_2 та його представник піддавали сумніву те, що ОСОБА_2 підписував спірний договір поруки, однак, в апеляційній скарзі не міститься посилань на не укладання останнім договору поруки. Апелянт посилається на інші підстави, щодо незаконності, на його думку, рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції прийняв до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, який здійснено в межах строку позовної давності. Судом наведено у рішенні складові загальної суми заборгованості.

Апелянтом на час розгляду справи в апеляційному порядку не було надано суду своїх належних та допустимих розрахунків щодо виниклої заборгованості.

Водночас, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення в солідарному порядку з відповідачів судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення, оскільки солідарною є лише відповідальність перед кредитором.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасуванню оскаржуваного рішення в частині солідарного стягнення з відповідачів судового збору та витрат на ІТЗ, з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення суми судового збору та ІТЗ з відповідачів в рівних частках. В іншій частині рішення слід залишити без змін, яке в цій частині ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2010 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» судового збору в сумі 1700 00 (одна тисяча сімсот) грн. та 120 (сто двадцять) грн. витрат на інформаційне забезпечення розгляду справи 120 грн. скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» судовий збір в сумі 850 (вісімсот п'ятдесят) грн., 60 (шістдесят) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» судовий збір в сумі 850 (вісімсот п'ятдесят) грн., 60 (шістдесят) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2010 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: