Провадження № 2/761/7336/2015
У Х В А Л А

Іменем України

27 липня 2015 року Суддя Шевченківського районного суду м. Києва Малинников О.Ф. розглянувши клопотання Першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва Р. Гавриш про забезпечення позову шляхом накладення арешту на групу приміщень в справі за позовом Першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна,

в с т а н о в и в :

В липні 2015 року до суду надійшла позовна заява Першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна.

Прокурор обґрунтував вимоги тим, що Прокуратурою Шевченківського району м. Києва під час здійснення нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні №0000132 від 25.05.2015, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, встановлено, що група приміщень №20 (в літ. В) в будинку АДРЕСА_1 належала до комунальної власності та протиправно вибула з неї внаслідок шахрайських дій невстановлених осіб.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на підставі ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 12.11.2007 у справі №2-370/07 Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (далі КМБТІ) здійснило реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на групу приміщень №20 (в літ. В) в будинку АДРЕСА_1.

Ухвалою Гребінківського районного суду Полтавської області від 12.11.2007 у справі №2-370/07 начебто затверджено мирову угоду у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, та визнано за ОСОБА_3 право власності на групу приміщень №20 (в літ. В) в будинку АДРЕСА_1.

У подальшому, за договором купівлі-продажу 23.12.2011 право власності на групу приміщень №20 (в літ. В) в будинку АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_5 Надалі, від ОСОБА_5 право власності на вказане майно право власності перейшло до ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21.03.2012.

В наступному, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 21.09.2012 ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_7 купив групу приміщень №20 (в літ. В) в будинку АДРЕСА_1.

За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 14.06.2013 ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_2 купив групу приміщень №20 (в літ. В) в будинку АДРЕСА_1.

З відповіді Гребінківського районного суду Полтавської області вбачається, що ухвала про затвердження мирової угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 12.11.2007 Гребінківським районним судом Полтавської області у 2007 році не виносилася, зазначена справа судом взагалі не розглядалась.

Згідно з п. 10 вищевказаної Постанови не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це, майно. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Як вбачається з матеріалів справи між Київською міською радою та відповідачем жодні правочини щодо відчуження нерухомого майна не укладались, а ухвала про затвердження мирової угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 12.11.2007 Гребінківським районним судом Полтавської області у 2007 році не виносилася.

Прокуратурою району 25.05.2015 внесено відомості до ЄРДР, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. В ході розслідування вказаного провадження встановлено, що невстановлені особи шляхом обману заволоділи нежитловими приміщеннями, що розташовані на території Шевченківського району м. Києва та перебувають у власності територіальної громади міста Києва.

Таким чином, спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Апеляційного суду міста Києва від 18.04.2013 у справі №22-ц/796/5333/2013.

Крім того, як зазначено в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01.07.2004 №1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

В узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними (Верховний Суд України, 2008 рік) зазначено, що якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом.

Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з частиною третьою вказаної статті положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Суд вивчивши заяву про забезпечення позову, оглянувши матеріали справи, вважає що заява підлягає задоволенню.

Ураховуючи, що на даний час право власності ОСОБА_2 на спірне майно посвідчено договором дарування, який є чинним, після звернення до суду з даним позовом існує обґрунтована вірогідність подальшого протиправного відчуження спірного майна.

Зважаючи на викладене, з метою запобігання відчуженню чи обтяженню зобов'язаннями спірного майна, що може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, необхідно відповідно до ст. 152 ЦПК України вжити заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на це майно та заборони ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з ним, у тому числі укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно зазначеного майна.

Згідно зі ст. 121 Конституції України на органи прокуратури України покладено функцію представництва інтересів громадян та держави в судах.

Згідно статі 45 ЦПК України прокурор може звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод, інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.

Конституційний Суд України в рішенні від 08.04.1999 року № З-рп/99 визначив, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних чи інших інтересів держави; обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Пунктом 2 резолютивної частини рішення КСУ визначено, що під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» треба розуміти орган державної влади або орган місцевого самоврядування, який законом наділений повноваженнями органу виконавчої влади.

Враховуючи наведене, позивач просив.

Витребувати від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради групу приміщень №20 (в літ. В) в будинку АДРЕСА_1, вартістю 935 750 гривень.

Зобов'язати ОСОБА_2 повернути групу приміщень №20 (в літ. В) в будинку АДРЕСА_1, вартістю 935 750 гривень, територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044, ).

Вжити заходів забезпечення позову, з цією метою:

- накласти арешт на групу приміщень №20 (в літ. В) в будинку АДРЕСА_1;

- заборонити ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з групою приміщень №20 (в літ. В) в будинку АДРЕСА_1, у тому числі укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно зазначеного майна.

Згідно до ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має право з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тому суд вважає за можливе накласти арешт на групу приміщень №20 (в літ. В) в будинку АДРЕСА_1; заборонити ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з групою приміщень №20 (в літ. В) в будинку АДРЕСА_1, у тому числі укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно зазначеного майна.

На підставі викладеного та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» та ст. 151, 152, 153 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Клопотання Першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва Р. Гавриш про забезпечення позову шляхом накладення арешту на групу приміщень в справі за позовом Першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна - задовольнити.

Накласти арешт на майно, а саме: групу приміщень №20 (в літ. В) в будинку АДРЕСА_1.

Заборонити ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з групою приміщень №20 (в літ. В) в будинку АДРЕСА_1, у тому числі укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно зазначеного майна.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала підлягає негайному виконанню. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Суддя: О.Ф. Малинников.