Справа № 370/314/14 Головуючий у І інстанції Косенко А. В.
Провадження № 22-ц/780/878/15 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 18 09.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

09 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 листопада 2014 року у справі за позовом прокурора Макарівського району Київської області в інтересах Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2, третя особа управління Дерземагенства у Макарівському районі Київської області про визнання недійсними державних актів на землю та договорів купівлі-продажу,

встановила:

У лютому 2014 року Прокурор Макарівського району Київської області звернувся до суду із зазначеним позовом в інтересах держави в особі Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області, в якому посилався на те, що в ході перевірки додержання вимог земельного законодавства встановлено, що на підставі рішення Копилівської сільської ради від 11.05.2001 року № 3 та від 02.06.2001 року № 4 відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 12.09.2001 року, 20.11.2001 року та 26.11.2011 року отримали державні акти на право приватної власності на землю.

Так, на підставі рішення Копилівської сільської ради від 11.05.2001 року № 3: 12.09.2001 року ОСОБА_3 одержаладержавний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_3 площею 0,656 га, з них для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,250 га та для ведення особистого селянського господарства 0,406 га на території Копилівської сільської ради.

20.11.2001 року ОСОБА_7 одержаладержавний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_1 площею 0,623 га, з них для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,250 га та для ведення особистого селянського господарства 0,373 га на території Копилівської сільської ради.

12.09.2001 року ОСОБА_7 одержавдержавний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_2 площею 0,663 га, з них для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,250 га та для ведення особистого селянського господарства 0,383 га на території Копилівської сільської ради.

На підставі рішення Копилівської сільської ради від 02.06.2001 року № 4: 12.09.2001 рокуОСОБА_8 одержавдержавний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_4 площею 0,604 га, з них для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,250 га та для ведення особистого селянського господарства 0,354 га на території Копилівської сільської ради.

12.09.2001 рокуОСОБА_4 одержаладержавний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_5 площею 0,75 га, з них для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства 0,50 га на території Копилівської сільської ради.

26.11.2001 рокуОСОБА_5 одержавдержавний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_6 площею 0,70 га, з них для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства 0,45 га на території Копилівської сільської ради.

Таким чином, підставою для видачі зазначених державних актів на право приватної власності на землю був проект відведення земельної ділянки та рішення відповідної ради.

Водночас згідно інформації архівного відділу Макарівської районної державної адміністрації від 05.02.2014 року за № 05-04/66 серед протоколів та рішень Копилівської сільської ради відсутні як протоколи, так і рішення, датовані 11.05.2001 року № 3 та 02.06.2001 року № 4.

Згідно інформації Управління Держземагентства в Макарівському районі від 07.02.2014 року за № 01-12/250 документація із землеустрою щодо складання державних актів на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в архіві управління не обліковується, що дає підстави вважати, що відведення спірних земельних ділянок відбувалося без розробки документації із землеустрою.

Таким чином, прокурор вважає, що державні акти видані вказаним особам безпідставно та з порушенням ст. ст. 9, 17, 22 ЗК України, в редакції 1990 року чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Тому підлягають визнанню недійсними в судовому порядку.

Крім того, прокурором встановлено, що на підставі договорів купівлі-продажу від 23.11.2006 року за №15232, від 18.11.2006 року за №14966, від 23.11.2006 року за №15247, від 23.11.2006 року за №15237, від 23.11.2006 року за №15242, від 18.11.2006 року за №14961 право власності на земельні ділянки набув відповідач ОСОБА_9, якому в подальшому видані державні акти на право власності на вказані земельні ділянки: серії НОМЕР_7 від 27.12.2006 року на земельну ділянку площею 1,729 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_8, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №738; серії НОМЕР_9 від 27.12.2006 року на земельну ділянку площею 0,4816 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_10, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №740; серії НОМЕР_11 від 27.12.2006 року на земельну ділянку площею 1,00 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель з кадастровим номером НОМЕР_12, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №758; серії НОМЕР_14 від 27.12.2006 року на земельну ділянку площею 0,4921 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель з кадастровим номером НОМЕР_13, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №740.

Таким чином, для відновлення становища, яке існувало раніше прокурор вважає, що підлягають визнанню недійсними також вищезазначені договори купівлі-продажу від 23.11.2006 року за №15232, від 18.11.2006 року за №14966, від 23.11.2006 року за №15247, від 23.11.2006 року за №15237, від 23.11.2006 року за № 15242, від 18.11.2006 року за № 14961 з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Також необхідно витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_9 спірні земельні ділянки загальною площею 3,7027 га вартістю 182428 грн., що знаходяться на території Копилівської сільської ради, на користь держави відповідно до вимог ст. ст. 321, 387, 388 та 396 ЦК України.

Таким чином, оскільки незаконним оформленням права власності на спірні земельні ділянки порушено інтереси держави в сфері забезпечення законності при відведенні земельних ділянок органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, а також безпосереднє право органу місцевого самоврядування розпоряджатися земельними ділянками, то прокурор Макарівського району звернувся в суд з даним позовом і просив визнати недійсними державні акти на право власності на спірні земельні ділянки, видані на ім'я відповідачів, визнати недійсними договори купівлі-продажу спірних земельних ділянок, укладених між відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Витребувати з володіння ОСОБА_9спірні земельні ділянки загальною площею 3,7027 га вартістю 182428 грн., що знаходяться на території Копилівської сільської ради, на користь держави.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 25 листопада 2014 року позов задоволено частково, визнано недійсними державні акти на право власності на землю, видані відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 12.09.2001 року, 20.11.2001 року та 26.11.2011 року та витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_9 зазначені спірні земельні ділянки загальною площею 3,7027 га вартістю 182428 грн., що знаходяться на території Копилівської сільської ради, на користь держави. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Стягнуто з відповідачів судовий збір на користь держави.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог і в цій частині ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що надані прокурором довідки про відсутність в архівах державних органів місцевого самоврядування протоколів та рішень Копилівської сільської ради та документації із землеустрою відносно спірних земельних ділянок можуть свідчити лише про те, що такі документи відсутні станом на лютий 2014 року, але зовсім не свідчать про те, що їх не було на момент підготовки та видачі державних актів на право власності на землю в 2001 році.

Крім того, прокурор не надав суду доказів того, що ним проводилась відповідна перевірка, в ході якої встановлено відсутність в архівах державних органів місцевого самоврядування протоколів та рішень Копилівської сільської ради та документації із землеустрою відносно спірних земельних ділянок.

Враховуючи те, що прокурором не приймались відповідні правові документи з приводу проведеної перевірки, у суду відсутні підстави вважати безперечно встановленим факт видачі оспорюваних державних актів без достатніх правових підстав.

Визнаючи недійсними державні акти на право власності на землю, суд не врахував ту обставину, що право власності на спірні земельні ділянки відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 припинилось ще в 2006 році, коли вони продали їх ОСОБА_9, що свідчить про недійсність цих державних актів на момент звернення прокурора до суду із зазначеним позовом.

Заявляючи позовні вимоги про витребування спірних земельних ділянок з володіння ОСОБА_9, прокурор всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України не надав достатніх та об'єктивних доказів того, що ці земельні ділянки вибули з володіння Копилівської сільської ради без її відома та волі.

Апелянт вважає прокурора Макарівського району Київської області неналежним позивачем в даній справі, оскільки він в своїй позовній заяві не зазначив, в чому ж полягає порушення інтересів держави. Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що спірні земельні ділянки, які були надані згідно рішень від 11.05.2001 року за №3 та 02.06.2001 року за №4, вибули з власності держави з порушенням вимог чинного законодавства, тому існують всі правові підстави для визнання недійсними державних актів на право власності на землю та витребування їх з незаконного володіння відповідачів на користь держави.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 ЦК України можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним а також інші способи, що встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 ЗК України від 18.12.1990 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

За змістом ст. 17 ЗК України від 18.12.1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї.

Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Згідно ст. 22 ЗК України від 18.12.1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23.10.2013 року у справі №6-93цс-13, що відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами, слідує, що вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема ст. ст. 116, 118 ЗК України.

Судом встановлено, що на підставі рішення Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області від 11.05.2001 року № 3 та від 02.06.2001 року № 4 відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 12.09.2001 року, 20.11.2001 року та 26.11.2011 року отримали державні акти на право приватної власності на землю.

Так, на підставі рішення Копилівської сільської ради від 11.05.2001 року № 3: 12.09.2001 року ОСОБА_3 одержаладержавний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_3 площею 0,656 га, з них для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,250 га та для ведення особистого селянського господарства 0,406 га на території Копилівської сільської ради.

20.11.2001 року ОСОБА_7 одержаладержавний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_1 площею 0,623 га, з них для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,250 га та для ведення особистого селянського господарства 0,373 га на території Копилівської сільської ради.

12.09.2001 року ОСОБА_7 одержавдержавний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_2 площею 0,663 га, з них для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,250 га та для ведення особистого селянського господарства 0,383 га на території Копилівської сільської ради.

На підставі рішення Копилівської сільської ради від 02.06.2001 року № 4: 12.09.2001 рокуОСОБА_8 одержавдержавний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_4 площею 0,604 га, з них для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,250 га та для ведення особистого селянського господарства 0,354 га на території Копилівської сільської ради.

12.09.2001 рокуОСОБА_4 одержаладержавний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_5 площею 0,75 га, з них для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства 0,50 га на території Копилівської сільської ради.

26.11.2001 рокуОСОБА_5 одержавдержавний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_6 площею 0,70 га, з них для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства 0,45 га на території Копилівської сільської ради.

Встановлено, що згідно інформації архівного відділу Макарівської районної державної адміністрації від 05.02.2014 року за № 05-04/66 серед протоколів та рішень Копилівської сільської ради відсутні як протоколи, так і рішення, датовані 11.05.2001 року № 3 та 02.06.2001 року № 4.

Згідно інформації Управління Держземагентства в Макарівськомк районі від 07.02.2014 року за № 01-12/250 документація із землеустрою щодо складання державних актів на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в архіві управління не обліковується, що дає підстави вважати, що відведення спірних земельних ділянок відбувалося без розробки документації із землеустрою.

Судом встановлено, що вказану обставину у судовому засіданні підтвердив представник Копилівської сільської ради. Відповідачі в свою чергу доказів, що спростовують вказану обставину, суду не надали.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вищезазначені державні акти на право приватної власності на землю видані вказаним відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 12.09.2001 року, 20.11.2001 року та 26.11.2011 рокубезпідставно та з порушенням ст. ст. 9, 17, 22 ЗК України в редакції 1990 року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Тому підлягають визнанню недійсними в судовому порядку.

Крім того, судом встановлено, що на підставі договорів купівлі-продажу від 23.11.2006 року за №15232, від 18.11.2006 року за №14966, від 23.11.2006 року за №15247, від 23.11.2006 року за №15237, від 23.11.2006 року за №15242, від 18.11.2006 року за №14961 право власності на земельні ділянки набув відповідач ОСОБА_9, якому в подальшому видані державні акти на право власності на вказані земельні ділянки: серії НОМЕР_7 від 27.12.2006 року на земельну ділянку площею 1,729 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_8, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №738; серії НОМЕР_9 від 27.12.2006 року на земельну ділянку площею 0,4816 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_10, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №740; серії НОМЕР_11 від 27.12.2006 року на земельну ділянку площею 1,00 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель з кадастровим номером НОМЕР_12, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №758; серії НОМЕР_14 від 27.12.2006 року на земельну ділянку площею 0,4921 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель з кадастровим номером НОМЕР_13, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №740.

Згідно роз'яснень п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_9 є незаконним володільцем в розумінні ст. 387 ЦК України, оскільки набув майно не у власника, тобто в особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Враховуючи дані обставини, суд дійшов вірного висновку про те, що спірні земельні ділянки, які надані відповідачам згідно рішень від 11.05.2001 року за №3 та 02.06.2001 року за №4, вибули з власності держави з порушенням вимог чинного законодавства, а тому існують всі правові підстави для витребування їх з незаконного володіння.

Тому для відновлення становища, яке існувало раніше, необхідно витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_9 спірні земельні ділянки загальною площею 3,7027 га вартістю 182428 грн., що знаходяться на території Копилівської сільської ради, на користь держави відповідно до вимог ст. 387 ЦК України.

Виходячи з наведеного, судом вірно встановлено, що вимога про визнання недійсними договорів купівлі-продажу землі від 23.11.2006 року за №15232, від 18.11.2006 року за №14966, від 23.11.2006 року за №15247, 23.11.2006 року за №15237, від 23.11.2006 року за №15242, від 18.11.2006 року за №14961 не може бути застосована у даному випадку.

Також судом вірно встановлено, що стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Однак це правило стосується законного набуття у власність земельної ділянки, а тому на даний випадок не поширюється.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не надав достатніх та об'єктивних доказів того, що спірні земельні ділянки вибули з володіння Копилівської сільської ради без її відома та волі і у суду відсутні підстави вважати безперечно встановленим факт видачі оспорюваних державних актів без достатніх правових підстав, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачі всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України не надали суду належних та допустимих доказів прийняття Копилівською сільською радою 11.05.2001 року рішення № 3 та 02.06.2001 року рішення № 4 про передачу у власність ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спірних земельних ділянок і що складання оспорюваних державних актів на ім'я зазначених відповідачів здійснювалось на підставі розробленої у встановленому порядку документації із землеустрою.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки суд дійшов вірного висновку про їх безпідставність виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд виходив із того, що приписами ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 вказаного кодексу).

Приписами п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України встановлено, що на вимогу власника або іншої особи визнання незаконним правового акту органу державної влади або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак, відповідно до ч. 2 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176-VI від 20.12.2011 року, пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено.

При цьому пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень даного Закону визначено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Тому, виходячи з приписів зазначеного Закону України № 4176-VI від 20.12.2011 року, суд дійшов вірного висновку, що на день подачі даного позову до суду строк позовної давності не сплив.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду про часткове задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді