У х в а л а

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Амеліна В.І., Гончара В.П. Остапчука Д.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи: відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вартанова Олеся Степанівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 12 грудня 2008 року між ним та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі ЗАТ «ОТП Банк») був укладений кредитний договір № ML201/364/2007, згідно з умовами якого позивач отримав кредитні кошти в сумі 81 000 дол. США, строком до 12 грудня 2034 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем і відповідачем було укладено іпотечний договір № PLM-201/364/2007 та в подальшому укладено додатковий договір № 1 до договору іпотеки, за яким предметом договору є нежиле приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 52,8 кв. м.

26 червня 2009 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 3929, яким звернуто стягнення на належне ОСОБА_4 зазначене нежиле приміщення у зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором. Також було запропоновано за рахунок заставленого майна задовольнити вимоги ЗАТ «ОТП Банк» у розмірі заборгованості, з яких сума заборгованості по кредиту 77 981,00 дол. США; сума простроченої/нарахованої заборгованості по процентам 5 932,76 дол. США; пеня 40 709 грн 80 коп., а також стягнути витрати по вчиненню виконавчого напису у сумі 1 700 грн. Посилаючись на відсутність доказів, які підтверджують безспірність заборгованості за кредитним договором та встановлюють прострочення виконання зобов'язання, оскільки сума заборгованості за кредитним договором не відповідає сумам, які вказані в досудовій вимозі, отриманою боржником, позивач просив визнати виконавчий напис від 26 червня 2009 року № 3929, таким що не підлягає виконанню.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині правового обґрунтування.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування, апеляційний суд правильно зазначив, що суд першої інстанції у порушення вимог процесуального закону відмовив у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, не встановивши фактичні обставини справи.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В.І. Амелін
В.П. Гончар Д.О. Остапчук