АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Борисова О.В.
№ 22-ц/796/1860/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності та визнання недійсним правочину відчуження автомобіля, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач у червні 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності та визнання недійсним правочину відчуження автомобіля.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5, з якою він з березня 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 проживав однією сім'єю, вів спільне господарство, мав спільний бюджет.

Зазначив, що вони з 2002 року по 2008 рік разом проживали за адресою: АДРЕСА_2, а з 2008 року по 2014 рік проживали за адресою: АДРЕСА_3.

Вони сплачували сумісні рахунки, купували необхідні для сумісного проживання речі, дбали один про одного, підтримували морально та матеріально, робили ремонт у квартирі, їздили разом у відпустки, жили у злагоді та вважали себе подружжям.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина.

Зазначав, що за ним в порядку ст.1264 ЦК України повинно бути визнано право власності на 1/2 частину майна, яке набуте ним та ОСОБА_5 за час перебування у шлюбних стосунках та проживання однією сім'єю.

Також вказував, що він є єдиним спадкоємцем четвертої черги та прийняв спадщину звернувшись із відповідною заявою до Ірпінської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом.

При зверненні із заявою про прийняття спадщини позивачу стало відомо, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 також звернувся відповідач ОСОБА_1, який вважає себе спадкоємцем, проте жодних документів підтверджуючих ступінь споріднення із померлою він не надав.

Зазначав, що ОСОБА_1 одноособово заволодів та здійснив незаконне відчуження автомобіля «Land Rover Range Rover Evoque» (номер шасі - НОМЕР_2), а ОСОБА_4 заволодів автомобілем на підставі недійсного правочину та зареєстрував на себе спірний автомобіль.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності та визнання недійсним правочину відчуження автомобіля задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з березня 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_4.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на:

1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 50,60 кв.м, житловою площею 21,20 кв.м;

1/2 частину паркінгу В-9 за адресою: АДРЕСА_4, площею 23,50 кв.м;

1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:072:0043, за адресою: АДРЕСА_3, площею 0,0673 га;

1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_5, загальною площею 232,30 кв.м, житловою площею 83,40 кв.м;

1/2 частину автомобіля «Honda Civic», державний номерний знак НОМЕР_1;

1/2 частину автомобіля «Land Rover Range Rover Evoque» (номер шасі -НОМЕР_2);

грошові кошти в сумі 2400 США, що перебувають в індивідуальному сейфі ОСОБА_5 за № 3, що розташований у ПАТ «Укрсоцбанк», за адресою: Київська область, м. Буча, вул. Енергетиків, 8;

грошові кошти в сумі 46050 доларів США та 2500 швейцарських франків, що перебувають в індивідуальному сейфі ОСОБА_5 за № 234, що розташований у АТ «Райффайзен Банк Аваль» за адресою: м. Київ, бул.Л. Українки, 26.

Визнано недійсним правочин відчуження автомобіля «Land Rover Range Rover Evoque» (номер шасі -НОМЕР_2) на ім'я ОСОБА_4

Витребувано автомобіль «Land Rover Land RoverEvoque» (номер шасі -НОМЕР_2) від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3

Скасовано реєстрацію автомобіля «Land Rover Range Rover Evoque» (номер шасі -НОМЕР_2) здійснену на ім'я ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 4263 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 121,80 грн.

В задоволені решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що судом першої інстанції не було враховано всіх фактів та наявних письмових доказів відсутності позивача у будинку ОСОБА_5, а тому судом не повно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, а також судом першої інстанції неправильно застосовано ст.212 ЦПК України, оскільки судом не здійснено оцінку доказів, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні усіх наявних у справі доказів.

Зазначає, що позивачем не надано жодного типового письмового доказу обгрунтованості його позовних вимог, а рішення суду обгрунтовано виключно показаннями свідків та невеликою кількістю фотографій, які не доводять факт проживання однією сім'єю.

Посилається на те , що судом не взято до уваги всіх письмових доказів по справі, а саме наявність актів, складених органами місцевого самоврядування за місцем проживання померлої ОСОБА_9 в смт. Ворзель Київської області.

Апелянт посилається на те, що покази свідків є суперечливими та у своїй сукупності не є однозначними доказами, показання свідків обох сторін є кардинально різними і тому робити висновки виходячи виключно з показань свідків є передчасним.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідачі та представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки до суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5

Позивач просив встановити факт, що він та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з березня 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_4, на що слід зазначити наступне.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з березня 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 суд першої інстанції виходив з доведеності факту сумісного проживання.

Частиною 2 ст.3 СК України встановлено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Разом з тим, встановлюючи факт проживання однією сім'єю з березня 2002 року по 23 січня 2014 року судом не було враховано, що інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Сімейним кодексом 2004 року і такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. А тому не можна вважати правильним рішення суду про встановлення факту спільного проживання позивача з ОСОБА_5 з березня 2002 року до 01 січня 2004 року, оскільки за діючим законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не передбачалось.

Зазначене вище передбачено п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Таким чином, судом міг бути встановлений зазначений факт лише з 01 січня 2004 року.

Крім того, до 1 січня 2004 року чинним на той час законодавством не було передбачено поділ майна «фактичного подружжя» за правилами поділу майна подружжя, яке зареєстровано у встановленому законом порядку, оскільки застосуванню підлягав Закон України «Про власність», ст.17 якого передбачала, що частки кожного з членів сім'ї визначаються ступенем його участі, працею та коштами у створенні спільної власності, якщо угодою між ними не передбачено інше.

Щодо встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім'єю з 1 січня 2004 року, то суд першої інстанції обґрунтовано виходив з доведеності даних позовних вимог.

Так, допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_15 підтвердили факт проживання позивача та ОСОБА_5 однією сім'єю, та те, що вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні обов'язки та права, разом вирішували питання про набуття майна в інтересах сім'ї, разом проводили свята та відпочивали. Вказані обставини також підтверджуються наданим позивачем фотографіями.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що показання свідків зі сторони позивача та зі сторони відповідача є кардинально різними, а тому висновки про постійне фактичне проживання з показань свідків робити неможливо, та те, що фотографії не доводять факту проживання однією сім'єю колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Згідно з ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч.2 ст.57 ЦПК України є пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Покази свідків та надані позивачем фотографії є належними та допустимими доказами в розумінні статтей 58 та 59 ЦПК України.

Всі висновки суду першої інстанції щодо встановлення факту проживання позивача з ОСОБА_5 однією сім'єю в період з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу позивача та ОСОБА_5 в частині вимог про встановлення цього факту з березня 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 підлягає зміні та встановленню даного факту з 1 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_4.

Щодо задоволення позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5, то суд першої інстанції також підставно виходив з наданих доказів на підтвердження цих вимог, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що під час проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було набуте наступне майно:

квартира АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_16;

паркінг В-9 за адресою: АДРЕСА_4, на підставі договору купівлі-продажу машиномісця від 17 жовтня 2013 року року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_16;

земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського МНО, та на підставі якого видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №784777;

житловий будинок АДРЕСА_5, на підставі свідоцтва про право власності від 21 квітня 2008 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради №67/1 від 12 березня 2008 року;

автомобіль «HondaCivic», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3;

автомобіль «LandRoverRange Rover Evoque», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4;

грошові кошти в сумі 4800 доларів США, що перебувають в індивідуальному сейфі, що розташований у ПАТ «Укрсоцбанк» та підтверджується повідомленням ПАТ «Укрсоцбанк» № 301.186/85-2814 від 19 вересня 2014 року;

грошові кошти в сумі 92100 доларів США та 5000 швейцарських франків, що перебувають в індивідуальному сейфі ОСОБА_5, що розташований у АТ «Райффайзен Банк Аваль» та підтверджується повідомленням АТ «РайффайзенБанк Аваль» від 16 вересня 2014 року за №81-6-5-00/3428-БТ.

Згідно з ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 роз'яснено, що під час застосування ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають в будь-якому іншому шлюбі й між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у спірний період в будь-якому іншому шлюбі не перебували та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

А тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що вищезазначене майно є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та частина позивача у праві спільної сумісної власності становить 1/2 частину вищезазначеного майна.

Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції підставно відмовив позивачу у визнанні за ним права власності на іншу 1/2 частину зазначеного майна ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом, виходячи з наступного.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина.

Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи померла ОСОБА_5 заповіту не залишила, тому спадкування має відбуватися за законом.

З матеріалів спадкової справи №26 заведеної щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 Ірпінською міською державною нотаріальною конторою вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, у визначений ст.1270 ЦК України строк, звернулися позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1

Згідно положень ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 належить до четвертої черги спадкоємців відповідно до положень ст.1264 ЦК України, як особа, що проживала зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 є племінником померлої ОСОБА_5,

Частиною 3 ст.1266 ЦК України визначено, що племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно з ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

А тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідач ОСОБА_1 за правом представлення належить до другої черги спадкоємців за законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не одержує права спадкування за законом, оскільки існує спадкоємець попередньої черги, якого не усунено від права на спадкування та який прийняв спадщину в силу ст. ст. 1269, 1270 ЦК України.

Також, визнаючи недійсним договір купівлі - продажу автомобіля «Land Rover Range Rover Evoque» (номер шасі -НОМЕР_2) на ім'я ОСОБА_4 та витребовуючи зазначений автомобіль від ОСОБА_4 суд виходив з того, що право позивача порушене, а порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Судом встановлено, що автомобіль «LandRoverRange Rover Evoque» (номер шасі -НОМЕР_2) відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу був оформлений на ім'я ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

11 червня 2014 року судом вжито заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на автомобіль «LandRoverRange Rover Evoque» (номер шасі -НОМЕР_2), на виконання чого ухвалу суду було направлено до УДАІ ГУ МВС України в м. Києві.

08 серпня 2014 року була здійснена перереєстрація транспортного засобу «LandRover Range Rover Evoque» (номер шасі -НОМЕР_2) на ім'я відповідача ОСОБА_4 згідно довідки-рахунку, за якою ОСОБА_5 продала останньому автомобіль «LandRoverRange Rover Evoque» (номер шасі -НОМЕР_2).

З приводу відчуження автомобіля «Land Rover Range Rover Evoque» (номер шасі -НОМЕР_2) відкрито кримінальне провадження, яке триває.

Як роз'яснено у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ

про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Частинами 1, 2 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

А тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недійсності договору купівлі - продажу спірного автомобіля.

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позовні вимоги про витребування майна з володіння відповідача ОСОБА_4 є похідними та підлягають задоволенню в разі визнання оспорюваного правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги всі письмові доказів по справі, а саме наявні акти, складені органами місцевого самоврядування за місцем проживання померлої ОСОБА_9 в смт. Ворзель Київської області, та те, що позивачем надано суду завідомо недостовірні письмові докази колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України про їх належність та допустимість.

Докази та обставини, на які посилається апелянт у апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми процесуального права.

Доводи наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрацію шлюбу.

В решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року змінити в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю.

Встановити факт проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_4.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: