АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 761/18665/14
№ апеляційного провадження:22-ц/796/598/15
Головуючий у суді першої інстанції: Волокітіна Н.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

22 січня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А.

Суддів - Кравець В.А., Шиманського В.Й.

при секретарі - Круглику В.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про вселення, усунення перешкод у користуванні власністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_4 в користуванні квартирою № 14 в будинку № 13 по вул. Терещенківська в м. Києві.

Вселено ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, до якої приєднався ОСОБА_5

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, вважаючи, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що у червні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про вселення, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що йому на праві власності належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» № 34831 від 21 вересня 2012 року. 2/3 частини квартири належать ОСОБА_3 та ОСОБА_5 які є його колишньою дружиною та сином відповідно. Зазначив, що після розірвання шлюбу, відповідачі чинять перешкоди у користуванні квартирою. Враховуючи викладене просив суд вселити ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди у користуванні вищезазначеною квартирою.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони є співвласниками 44/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 76,44 кв. м., житловою площею 45,50 кв. м., яка складається з двох кімнат.

Сторони зареєстровані за зазначеною вище адресою, власником особового рахунку згідно довідки форми № 3, виданої КП «ЖЕК «Михайлівська» є ОСОБА_4

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 1981 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2011 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано.

Як вбачається з висновку Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 8 липня 2014 року, складеного за результатами звернення ОСОБА_4 з приводу неправомірних дій, матеріали перевірки списані до справи рай управління за відсутністю підстав внесення до ЄРДР, в даному випадку не вбачаються цивільно-правові відносини, які до компетенції міліції не відносяться.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За положенням ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що через самоправні дії відповідача, позивач не може реалізовувати своє право власності на частину квартири.

Проте з таким висновком суду першої інстанції повною мірою погодитися не можна з огляду на наступне.

Доводи позовної заяви, що відповідачі забрали в нього ключі та чинять перешкоди у користуванні його власністю не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи.

Як пояснили в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_5 та представник відповідачки, дверні замки у спірній квартирі не змінювалися, ключі у позивача не відбиралися.

З висновку Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 8 липня 2014 року вбачається, що під час виконання даного матеріалу було здійснено вихід за адресою: м. Київ, вул. Терещенківська, 13 та проведено бесіду з мешканцями вказаного будинку.

Під час бесіди останні повідомили, що 24 травня 2014 року порушень громадського порядку не чули та не бачили.

Доказів щодо чинення перешкод відповідачами позивачу у користуванні спірною квартирою ОСОБА_4 не надано.

Як пояснив в судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача, ОСОБА_4 з приводу чинення йому перешкод у користуванні квартирою з будь-якими заявами до правоохоронних органів та ЖЕК «Михайлівська» не звертався, актів до суду не подавав.

В суді апеляційної інстанції за клопотанням представника ОСОБА_4 надано час для його вселення у спірну квартиру, про що не заперечували і відповідачі, проте, ОСОБА_4 до спірної квартири для вселення не з'явився, зазначаючи, що перебуває на роботі в іншому населеному пункті. Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 не працює, доказів перебування його в іншому населеному пункті не надав.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем ґрунтовності своїх позовних вимог щодо чинення перешкод відповідачами у користуванні квартирою та неможливості його вселення у квартиру.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не підтверджуються встановленими обставинами справи.

За таких обставин, відповідно до п. 2 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2014 року скасувати, ухваливши нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про вселення та усунення перешкод у користуванні власністю відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

.