У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Термолайф» про визнання неправомірним наказу про звільнення, зміну формулювання підстави звільнення з роботи, зобов'язання привести записи у трудовій книжці у відповідність, стягнення невиплачених при звільненні сум та моральної шкоди, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Термолайф» на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 1 жовтня 2007 року він працював на посаді заступника генерального директора з правових питань у приватному акціонерному товаристві «Термолайф» (далі - ПрАТ «Термолайф»). 2 жовтня 2013 року внаслідок систематичного порушення порядку і строків виплати заробітної плати ним було подано відповідачеві заяву про звільнення із займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з вимогою припинити трудовий договір з 3 жовтня 2013 року. Однак 28 жовтня 2013 року відповідач відповідно до наказу № 2810/05-к звільнив позивача із займаної посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогули без поважних причин. Посилаючись на відсутність факту порушення трудової дисципліни, позивач зазначає, що наказ від 28 жовтня 2013 року № 2810/05-к є протиправним та не відповідає фактичним обставинам, а відповідачем при звільненні не проведено з ним кінцевий розрахунок, що порушило його права. Зазначає, що незаконним звільненням йому спричинено моральну шкоду.

Після уточнення позовних вимог позивач остаточно просив визнати неправомірним наказ ПрАТ «Термолайф» від 28 жовтня 2013 року № 2810/05-к про його звільнення з посади заступника генерального директора з правових питань за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України; змінити формулювання причин звільнення із «Уволен за прогулы без уважительных причин, п. 4 ст. 40 КЗоТ Украины» на «Звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внаслідок порушення ПрАТ «Термолайф» законодавства про працю та умов колективного договору»; зобов'язати ПрАТ «Термолайф» привести записи у трудовій книжці відповідно до вимог чинного законодавства шляхом внесення нових записів, зокрема за № 6: «Запис за № 1 є недійсним, з 7 липня 1996 року по 10 серпня 2001 року навчання у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого» та за № 7: «Запис за № 5 є недійсним, 22 листопада 2013 року звільнений з роботи за власним бажанням, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внаслідок порушення ПрАТ «Термолайф» законодавства про працю та умов колективного договору»; стягнути з ПрАТ «Термолайф» вихідну допомогу відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України в розмірі 16 419 грн 93 коп., заробітну плату за період з 11 вересня 2013 року по 3 жовтня 2013 року, компенсацію за невикористану відпустку за 22 дні в розмірі 3 658 грн 82 коп., компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 42 дні в розмірі 6 985 грн 02 коп., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 4 жовтня 2013 року по 3 жовтня 2014 року включно в розмірі 59 730 грн 47 коп., компенсацію за спричинену моральну шкоду 9 500 грн; покласти на ПрАТ «Термолайф» судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу в розмірі 20 700 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2014 року позов задоволено частково. Визнано неправомірним наказ ПрАТ «Термолайф» від 20 жовтня 2013 року № 2810/05-к про звільнення заступника генерального директора з правових питань ПрАТ «Термолайф» ОСОБА_3 за прогули без поважних причин, ст. 40 п. 4 КЗпП України; змінено формулювання причин звільнення заступника генерального директора з правових питань ПрАТ «Термолайф» ОСОБА_3 із «Уволен за прогулы без уважительных причин, п. 4 ст. 40 КЗоТ Украины» на «Звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внаслідок порушення ПрАТ «Термолайф» законодавства про працю та умов колективного договору»; зобов'язано ПрАТ «Термолайф» привести записи в трудовій книжці ОСОБА_3 відповідно до вимог чинного законодавства шляхом внесення нових записів, зокрема за № 6: «Запис за № 1 є недійсним, з 7 липня 1996 року по 10 серпня 2001 року навчання у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого» та за № 7: «Запис за № 5 є недійсним, 22 листопада 2013 року звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внаслідок порушення ПрАТ «Термолайф» законодавства про працю та умов колективного договору; стягнуто з ПрАТ «Термолайф» на користь ОСОБА_3 заборгованість з: вихідної допомоги відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України в розмірі 16 419 грн 93 коп., заробітної плати за період з 11 вересня по 3 жовтня 2013 року в розмірі 3 909 грн коп.; середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 4 жовтня 2013 року по 3 жовтня 2014 року включно в розмірі 59 730 грн 47 коп., компенсацію за спричинену моральну шкоду 8 тис. грн, а усього 88 059 грн 72 коп.; стягнуто з ПрАТ «Термолайф» на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 880 грн 60 коп.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2014 року змінено в частині стягнення сум вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, витрат на правову допомогу, судового збору та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ПрАТ «Термолайф» на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу в розмірі 14 983 грн 92 коп., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 4 жовтня 2013 року по 3 жовтня 2014 року включно в розмірі 44 713 грн 92 коп., моральну шкоду 4 тис. грн, витрати на правову допомогу 8 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПрАТ «Термолайф», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, дійшов висновку про неправомірність наказу ПрАТ «Термолайф» від 28 жовтня 2013 року № 2810/05-к про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника генерального директора з правових питань за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що позивач вчинив прогули з 11 вересня 2013 року. Враховуючи факт порушення відповідачем законодавства про працю, заява позивача від 2 жовтня 2013 року про звільнення із займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з вимогою припинити трудовий договір з 3 жовтня 2013 року є обґрунтованою. За таких обставин відсутність позивача на роботі з 4 жовтня 2013 року є правомірною.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення районного суду в частині стягнення сум вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, витрат на правову допомогу, судових витрат, виходив із того, що суд першої інстанції помилково визначив суми стягнення, оскільки не правильно застосував положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, та роз'яснення, що надані у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Зменшуючи розмір відшкодування моральної шкоди з 8 тис. грн до 4 тис. грн, суд виходив із того, що така грошова сума є достатньою компенсацією позивачу усіх негативних наслідків, які пов'язані з його звільненням з роботи. Також апеляційний суд зменшив розмір стягуваних витрат на правову допомогу до 8 тис. з урахуванням тривалості та обсягу справи, необхідністю складання позовної заяви, уточнень до неї, надання консультацій. З рештою висновків суду першої інстанції апеляційний суд погодився.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що ОСОБА_3 з 1 жовтня 2007 року працював на посаді заступника директора з правових питань закритого акціонерного товариства «Термолайф», що підтверджено наказом про прийняття на роботу від 1 жовтня 2007 року № 12. 1 вересня 2011 року назву ЗАТ «Термолайф» змінено на ПрАТ «Термолайф» та посаду заступника директора з правових питань змінено на посаду заступника генерального директора з правових питань. 2 жовтня 2013 року позивач рекомендованим листом із описом вкладення направив на адресу відповідача заяву про звільнення із займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України внаслідок порушення ПрАТ «Термолайф» законодавства про працю та умов колективного договору у зв'язку із систематичним порушенням порядку і строків виплати заробітної плати з вимогою припинити трудовий договір з 3 жовтня 2013 року. Зазначена заява отримана ПрАТ «Термолайф» 7 жовтня 2013 року.

28 жовтня 2013 року наказом № 2810/05-к ОСОБА_3 був звільнений із займаної посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин). 22 листопада 2013 року позивачем через пошту отримано наказ від 28 жовтня 2013 року № 2810/05-к та трудову книжку, що підтверджено квитанцією поштового відправлення від 22 листопада 2013 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, згідно з вимогами ст. 149 КЗпП України до застосування до працівника дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до вимог ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Встановлення цих фактичних обставин має важливе значення для правильного вирішення спору в частині правомірності відмови адміністрації підприємства у звільненні позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та виплати йому у зв'язку з цим вихідної допомоги.

З матеріалів справи убачається, що наказ про звільнення від 28 жовтня 2013 року № 2810/05-к було направлено ОСОБА_3 на поштову адресу. Представник відповідача зазначає, що копію відповідного наказу про звільнення отримано позивачем 11 листопада 2013 року. Про таке свідчить зворотне поштове повідомлення про особисте вручення. Зазначене також свідчить про те, що ОСОБА_3 міг бути обізнаний про своє звільнення з посади заступника генерального директора з правових питань 11 листопада 2013 року. Посилання суду на те, що ОСОБА_3 отримав наказ про своє звільнення 22 листопада 2013 року, а тому з позовом звернувся своєчасно 23 грудня 2013 року, є передчасним, оскільки не було звернуто уваги, що позивачу вдруге надсилалася копія відповідного наказу.

Отже, при новому розгляді суду слід установити, коли вперше позивача було повідомлено про звільнення, оскільки у матеріалах справи міститься лист про повторне повідомлення ОСОБА_3 про звільнення.

Судами також не було звернуто уваги на доводи відповідача про те, що в основу судового рішення щодо дотримання позивачем строку звернення до суду судом покладено як доказ копію квитанції про відправлення поштового листа 23 грудня 2013 року, разом з тим до даної квитанції не додано відомостей щодо опису вкладення до цінного листа, а тому неможливо встановити, який саме документ був відправлений позивачем 23 грудня 2013 року.

Також ОСОБА_3 20 вересня 2013 року перебував у Жовтневому районному суді м. Харкова та брав участь у цивільній справі як представник ПрАТ «Термолайф», про що свідчить судова повістка зі штампом перебування представника у суді у період з 11.00 год до 12.45 год. Таким чином, суди вважали доведеним факт присутності ОСОБА_3 на робочому місці 20 вересня 2013 року. Разом з тим не було звернуто уваги, що прогулом є відсутність на робочому місці протягом трьох годин, а позивачем не надано доказів перебування на робочому місці протягом усього робочого часу з урахуванням того, що відповідачем заперечується такий факт.

Про відсутність ОСОБА_3 на робочому місці з 11 вересня по 30 вересня 2013 року складено акт, який засвідчено генеральним директором підприємства ОСОБА_4, референтом з основної діяльності ОСОБА_5, начальником персоналу ОСОБА_6

Судами не звернуто уваги на доводи відповідача про те, що на території підприємства діє система електронного фіксування та ідентифікації особи-працівника за індивідуальними пропускними електронними картками. Інформація про вхід та вихід осіб на територію підприємства зберігається на електронних носіях. ОСОБА_3 зазначає, що він входив до керівного складу підприємства, а тому не користувався такими електронними картками, однак така обставина не підтверджена належними доказами.

Крім того, відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Отже, суд не має права змінити формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов'язував обставини звільнення.

Суди на порушення вимог ст. ст. 214, 215, 315 ЦПК України не з'ясували дійсних обставин у справі, не перевірили належним чином доказів, не визначились із характером спірних правовідносин, не надали їм оцінки та не вирішили їх, а тому судові рішення є передчасними.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Термолайф» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик