У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В. Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 29 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору, укладеного 12 жовтня 2006 року між банком та відповідачем, останньому було надано кредит у сумі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 36% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Станом на 31 жовтня 2013 року відповідач має заборгованість на загальну суму 20 531 грн. 52 коп. У зв'язку з цим позивач просив стягнути з відповідача вказану суму, а також судові витрати.

Заочним рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 13 січня 2014 року в задоволені позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 29 квітня 2014 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитну заборгованість за договором від 12 жовтня 2006 року, яка складається з: заборгованості по кредиту - 4 380 грн. 66 коп., заборгованості по процентах за користування кредитом - 14 696 грн. 98 коп., штрафу - 500 грн. (фіксована частина); 953 грн. 88 коп. (процентна складова), а всього 20 531 грн. 52 коп. Вирішено питання судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що умови та правила надання банківських послуг не мають підпису позичальника та ознак невід'ємності від його заяви, тому правовідносини між сторонами вказаними умовами не регулюються. Також суд виходив із необхідності застосування позовної давності незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд, виходив із того, що оскільки картка діє до жовтня 2011 року, жодна із сторін не проінформувала іншу сторону про припинення дії договору, то вважається, що у даному спорі позовна давність не спливла. Відповідачем не було заявлено про позовну давність, тому суд не мав підстав для її застосування.

З такими висновками судів погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що відповідно до кредитного договору, укладеного 12 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, останньому було надано кредит у сумі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 36% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 8).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а

позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У зв'язку з порушенням умов кредитного договору, станом на 31 жовтня 2013 року відповідач має заборгованість на загальну суму 20 531 грн. 52 коп., з яких: заборгованість по кредиту - 4 380 грн. 66 коп., заборгованість по процентах за користування кредитом - 14 696 грн. 98 коп., штраф - 500 грн. (фіксована частина); 953грн. 88 коп. (процентна складова) (а. с. 5-7).

Апеляційний суд, задовольняючи позов, виходив із того, що кредитна картка діє до жовтня 2011 року, жодна із сторін не проінформувала іншу сторону про припинення дії Договору, відповідач заяви про застосування строку позовної давності не подавав, тому позовна давність не сплила, з відповідача підлягає стягненню вказана сума заборгованості.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

·

Судами залишено поза увагою те, що відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH) (а. с. 11-12).Крім того, згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа № 6-14 цс14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Тобто апеляційним судом встановлено, що строк дії картки закінчився у жовтні 2011 року, проте суд не звернув уваги, що останній платіж відповідачем було здійснено 13 жовтня 2009 року (а. с. 7).

Крім того, як убачається з матеріалів справи, судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення, при цьому суд виходив із того, що відповідач про дату та час розгляду справи був належним чином повідомлений.

Згідно довідки Управління Державної реєстраційної служби України в Херсонській області від 28 листопада 2013 року ОСОБА_4 зареєстрований у АДРЕСА_1 (а. с. 21). Суд першої інстанції вважав ОСОБА_4 належно повідомленим, оскільки у газеті «Наддніпрянська правда» було розміщено оголошення про розгляд справи (а. с. 27-28). При цьому суд не звернув уваги на те, що відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України через оголошення в пресі викликається в суд відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування) якого невідоме.

За таких обставин суд апеляційної інстанції безпідставно вважав, що відповідач був належно повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції та за таких умов ним не було заявлено про позовну давність.

Таким чином судами у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 13 січня 2014 року та апеляційного суду Херсонської області від 29 квітня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська