У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 4 вересня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 6 грудня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2013 року, задоволено його позовні вимоги, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором, що містить умови позики, поруки, іпотеки, укладений 27 липня 2009 року між ним, закритим акціонерним товариством «АТГ «Спецтехніка», ОСОБА_7, який визнано дійсним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2011 року, у рахунок сплати 3 млн 424 тис. грн з поверненням позики, шляхом визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 48,6 кв. м, житловою площею 36,7 кв. м та на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 122,6 кв. м, житловою площею 77,6 кв.м; припинено право власності ОСОБА_4 на зазначені квартири.

У порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» ним було направлено ОСОБА_4 вимоги про звільнення квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 за вищевказаною адресою, які були отримані останньою 19 грудня 2012 року. У передбачений Законом України «Про іпотеку» місячний термін ОСОБА_4 квартири не звільнила, чим порушила його право, як власника приміщень, вільно володіти та користуватися ними.

Також зазначав, що 25 червня 2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено договір оренди квартири АДРЕСА_2 строком на шість років, за умовами якого ОСОБА_6 та члени її родини отримали право проживати в зазначеній квартирі, крім того, 25 червня 2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1 строком на шість років, за умовами якого останній та члени його родини отримали право проживати в зазначеній квартирі. Про укладення зазначених договорів оренди його не було доведено до відома, як іпотекодержателя, ці договори не були зареєстровані у передбаченому законом порядку.

Ураховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з членами його родини з квартири АДРЕСА_1 без наданні іншого жилого приміщення; виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з членами її родини з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з членами його родини з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з членами її родини з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_4 з квартир АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що проживання відповідачів у спірній квартирі суперечить вимогам чинного законодавства, чим порушено права позивача. Разом з тим матеріали справи не містять доказів на підтвердження реєстрації договору найму спірних житлових приміщень в порядку, встановленому ст. 158 ЖК УРСР, як і доказів про те, що іпотекодержателя доведено до відома про наявність такого договору, що виключало б можливість виселення мешканців на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_4 зі спірних квартир, виходив з того, що вона не є мешканцем спірних житлових приміщень, не проживав у них.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають; суди не встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, при цьому порушили норми як процесуального, так і матеріального права.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 липня 2009 року між ОСОБА_3, закритим акціонерним товариством «АТГ «Спецтехніка» та ОСОБА_7 укладено договір, за умовами якого товариство отримало від ОСОБА_3 позику. На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики в розмірі 3 млн 424 тис. грн ОСОБА_7 передав в іпотеку власні квартири АДРЕСА_1, АДРЕСА_2. Зазначені квартири були предметом оренди відповідно до договорів від 25 червня 2009 року, за якими ОСОБА_7 передав ОСОБА_6 у строкове платне користування квартиру АДРЕСА_2, а ОСОБА_5 - квартиру АДРЕСА_1 за вказаною адресою.

29 липня 2009 року ОСОБА_7 продав зазначені квартири ОСОБА_4

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 4 вересня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 6 грудня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2013 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором від 27 липня 2009 року, укладеним між ОСОБА_3, закритим акціонерним товариством «АТГ «Спецтехніка» та ОСОБА_7 у рахунок погашення заборгованості за договором позики в розмірі 3 млн 424 тис. грн, шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на квартири АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 та припинено право власності ОСОБА_4 на вказані квартири. Зазначене рішення набрало законної сили.

14 грудня 2012 року ОСОБА_3 було направлено вимогу відповідачам про звільнення житлових приміщень в порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Судом установлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 січня 2012 року, позов ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки від 27 липня 2009 року дійсним задоволено.

Отже, іпотека виникла на підставі рішення суду.

Таким чином, після набрання зазначеним рішенням суду законної сили, тобто з 19 січня 2012 року, яким було фактично усунуто дефект форми договору, а саме відсутність письмової форми договору та нотаріального посвідчення, договір іпотеки від 27 липня 2009 року вважається дійсним.

У зв'язку з тим, що іпотека виникла на підставі саме рішення суду, то договір розповсюджує свою дію лише з набрання судовим рішенням законної сили, до цього моменту договір вважається неукладеним, про що й зазначено в рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2011 року.

Крім того, суди, погодившись з доводами представника позивача відносно того, що договори оренди спірних квартир є нікчемними, оскільки не були нотаріально посвідчені та не зареєстровані у встановленому законом порядку, не врахували положення ст. 811 ЦК України.

Так, згідно зі ст. 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі й лише договір оренди житла з викупом підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Проте суди не звернули увагу на те, що договори оренди спірних квартир були укладені ще до укладення (набрання чинності) договору іпотеки, внаслідок чого суди не дали оцінки тому, чи можуть бути наймачі: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виселені з орендованих ними квартир до закінчення строку дії договорів.

Отже, суди у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули; у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, дійшовши передчасного висновку про виселення відповідачів: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зі спірної квартири з членами їхніх родин.

Крім того, у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у ст. ст. 215 - 217 ЦПК України.

Однак суд першої інстанції не зазначив які саме члени сім'ї відповідачів підлягають виселенню та у порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, якщо вони повнолітні, то не залучив їх до участі в справі.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта