У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 3 Жовтневого району м. Дніпропетровська, особа, якій законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб - Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, особа, якій законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб - Президент України, як Гарант Конституції та Законів України, про визнання порушеного права, проникнення до житла та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Жовтневого районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Дніпропетровську про визнання права на проживання та зобов'язання здійснити реєстрацію місця проживання, за касаційними скаргами ОСОБА_3 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2013 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2013 року, додаткове рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2013 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, просив визнати відсутність у ОСОБА_4 права перебувати у квартирі АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6; визнати дії ОСОБА_4 щодо зайняття вказаної квартири проникненням до державного житла; усунути йому та його малолітньому сину ОСОБА_7 перешкоди з боку ОСОБА_4 у користуванні зазначеною квартирою; визнати бездіяльність комунального житлово - експлуатаційного підприємства № 3 Жовтневого району м. Дніпропетровська у частині не подання до 2011 року позову до ОСОБА_4 щодо самовільного зайняття ним державного житлового фонду; визнати протиправними дії комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 3 Жовтневого району м. Дніпропетровська у частині не зняття з реєстрації місця проживання померлої ОСОБА_6 та зазначення її основним квартиронаймачем квартири з 2010 року по 2011 рік у довідках про склад сім'ї; зобов'язати ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту ним квартиру АДРЕСА_1 та виселити його із цієї квартири без надання іншого жилого приміщення; визнати його основним квартиронаймачем.

Позов обґрунтовано тим, що він разом із малолітнім сином ОСОБА_7 зі згоди основного квартиронаймача ОСОБА_6 зареєстрував їх місце проживання у квартирі АДРЕСА_1, як члени її сім'ї.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 ОСОБА_4 самовільно зайняв спірну квартиру, замінив замки на вхідних дверях, заволодів документами на квартиру та документами для оплати житлово-комунальних послуг, чим створив йому та його малолітньому сину перешкоди у користуванні нею.

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зареєструвати його місце проживання у спірній квартирі.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що у 2006 році він познайомився із ОСОБА_6, яка попросила його захистити її від дій ОСОБА_3, який шахрайським способом отримав від неї підпис на заяві про реєстрацію місця проживання останнього у квартирі АДРЕСА_1 за її місцем проживання.

На запрошення ОСОБА_6 у серпні 2008 року він переїхав до її квартири, після чого разом з нею звернувся до комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 3 Жовтневого району м. Дніпропетровська для реєстрації свого місця проживання у цій квартирі. У зв'язку із відсутністю письмової згоди ОСОБА_3 у реєстрації місця проживання у спірній квартирі йому було відмовлено.

Із урахуванням зазначених обставин, а також того, що він займався похованням ОСОБА_6 після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2, просив задовольнити його зустрічний позов.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2013 року, в позові ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право користування квартирою АДРЕСА_1, що є підставою для реєстрації його місця проживання у зазначеній квартирі. В іншій частині позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2013 року відмовлено ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_4 та комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 3 Жовтневого району м. Дніпропетровська.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року додаткове рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2014 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у справі.

У касаційних скаргах ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційних скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що з 1982 року ОСОБА_6 та її чоловік ОСОБА_8 на підставі ордера серія «Д» № 408 проживали у квартирі АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_8 у 1985 році ОСОБА_6 стала основним квартиронаймачем зазначеної квартири.

Відповідно до довідки КВЖРЕП № 3 у квартирі АДРЕСА_1 29 травня 2006 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_3, а 27 лютого 2009 року - його сина ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

За життя ОСОБА_6 неодноразово зверталась до правоохоронних органів щодо незаконної реєстрації місця проживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1.

Судами також встановлено, що у серпні 2008 року до ОСОБА_6 переїхав проживати ОСОБА_4 У вересні 2008 року ОСОБА_6 і ОСОБА_4 звернулися до КЖЕП № 3 для реєстрації місця проживання останнього у спірній квартирі. У реєстрації місця проживання ОСОБА_4 було відмовлено у зв'язку з відсутністю згоди на це іншої зареєстрованої у квартирі особи - ОСОБА_3

Відмовляючи в позові ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що хоча його місце проживання зареєстроване у квартирі АДРЕСА_1, він фактично не користується зазначеною квартирою та ніколи не вселявся до неї, а тому його вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою не підлягають задоволенню. Відмовляючи в позові до комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 3 Жовтневого району м. Дніпропетровська, суд виходив із того, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає нормам матеріального права, оскільки право останнього на звернення до суду із позовом не може розглядатись як бездіяльність підприємства. Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_4 та визнавши за ним право користування квартирою АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив із того, що він за згоди ОСОБА_6 постійно проживав із нею у цій квартирі, вів із нею спільне господарство, ОСОБА_6 мала намір залишити ОСОБА_4 за заповітом усе належне їй майно, тому останній може належати до членів сім'ї основного квартиронаймача ОСОБА_6

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткового рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із його висновками та залишив ухвалені у справі судові рішення без змін.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у справі, апеляційний суд виходив із того, що спір вирішено судом першої інстанції, тому в апеляційного суду відсутні повноваження ухвалювати додаткове рішення у справі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 липня 2012 року (справа № 6-60цс12) у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК Української РСР). У разі вселення особи до жилого приміщення за договором піднайму, вона не набуває самостійного права користування цим приміщенням, якщо не буде встановлено, що ця особа вселилася як член сім'ї наймача. При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вирішуючи первісний та зустрічний позови, суди на підставі досліджених та оцінених у сукупності письмових доказів та показань свідків дійшли висновку про те, що ОСОБА_3 хоча і зареєстрував місце проживання у спірній квартирі, ніколи до неї не вселявся та у ній не проживав, а ОСОБА_4 проживав у спірній квартирі з 2008 року та вів із основним квартиронаймачем спільне господарство.

Такі висновки судів підтверджується матеріалами справи.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суди виходили також із того, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 7 червня 2011 року (справа за позовом комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 3 Жовтневого району м. Дніпропетровська до ОСОБА_3, який діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_7, треті особи: виконавчий комітет Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, орган опіки та піклування Жовтневого району м. Дніпропетровська, ВГІРФО Жовтневого РВ ДМУ ГУ МВС України у Дніпропетровській області, ОСОБА_4, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_3, який діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_7, до комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 3 Жовтневого району м. Дніпропетровська, виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, органу опіки та піклування Жовтневого району м. Дніпропетровська, третя особа - ВГІРФО Жовтневого РВ ДМУ ГУ МВС України у Дніпропетровській області) встановлено, що укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 договору найму та реєстрація місця проживання позивача у зазначеній квартирі не є підставами виникнення у нього права користування квартирою. З обставин справи випливає, що ОСОБА_3, будучи власником іншого жилого приміщення, намагався заволодіти жилим приміщенням державного (громадського) жилого фонду після смерті основного квартиронаймача, яка була особою похилого віку, шляхом формальної реєстрації свого місця проживання у цьому приміщенні без фактичного вселення. У зазначеній справі встановлено, що ОСОБА_3 та його малолітня дитина не набули права користування квартирою АДРЕСА_1, тому не можуть бути позбавлені такого права (а.с. 88-90, т.2).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4 не сплачував житлово-комунальні послуги, а тому не користувався спірною квартирою, спростовуються дослідженими судами доказами, що підтверджують проживання останнього у квартирі. Крім того, несплата комунальних послуг не є безспірним доказом не проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі.

Не можна погодитись із доводами касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції не розглянув його вимоги до комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 3 Жовтневого району м. Дніпропетровська, оскільки в позові до зазначеного підприємства відмовлено додатковим рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2013 року.

Не заслуговують на увагу і доводи ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки договору найму житла, укладеного між ним та ОСОБА_6, оскільки оцінку зазначеному договору надано в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 7 червня 2011 року і на це посилався суд першої інстанції під час вирішення зазначеної справи.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що реєстрація його місця проживання у спірній квартирі свідчить про його проживання у ній спростовуються показаннями свідків. Відмітка у паспорті про реєстрацію місця проживання, за відсутності інших достатніх, належних і достовірних доказів, не є безспірним доказом проживання особи у конкретному жилому приміщенні.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про порушення його права на справедливий судовий розгляд через неналежне повідомлення про час та місце розгляду справи судом першої інстанції. Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 брав участь у судовому засіданні апеляційного суду 18 жовтня 2013 року. Отже, апеляційним судом було забезпечено ОСОБА_3 право на участь у судовому засіданні, він мав можливість надати пояснення під час розгляду справи та звернути увагу апеляційного суду на ті обставини, які могли бути важливими для її правильного вирішення, що відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року.

Відповідно до ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; 4) судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обов'язковою. На додаткове рішення може бути подано скаргу. Про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2014 року є необґрунтованими і не спростовують висновки апеляційного суду про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення апеляційним судом.

Доводи касаційної скарги про незастосування ст. 297 ЦПК України є необґрунтованими і зводяться до неправильного тлумачення зазначеної статті.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що апеляційний суд не повідомив його про час та місце розгляду заяви про ухвалення апеляційним судом додаткового рішення (розгляд відбувся 27 березня 2014 року) спростовуються зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення, із якого убачається, що ОСОБА_3 отримав судову повістку 15 березня 2014 року (а.с.29, т.3). Інше не було спростовано ОСОБА_3

Вирішуючи спір, суди надали оцінку обставинам, на які посилався ОСОБА_3 у позовній заяві.

Висновки судів першої та апеляційної інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також установленим обставинам справи, а доводи касаційних скарг ОСОБА_3 не спростовують таких висновків та не дають підстав для скасування ухвалених судами судових рішень.

За таких обставин, касаційні скарги ОСОБА_3 підлягають відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2013 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2013 року, додаткове рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2013 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник