У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та відшкодування збитків, за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2013 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, просила визнати недійсними договір про надання інформаційно-консультаційних послуг, укладений 9 березня 2011 року між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 (далі - ФОП ОСОБА_7.), договір про намір укласти договір купівлі-продажу, укладений 9 березня 2011 року між нею та ОСОБА_6, договір доручення, укладений 9 березня 2011 року між нею та ОСОБА_5, стягнути з ОСОБА_7 на її користь 11 950 грн 80 коп., а із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 солідарно - 47 800 грн 32 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у березні 2011 року вона звернулась до ФОП ОСОБА_7, яка надає інформаційно-консультативні послуги з вивчення ринку нерухомості, із проханням допомогти придбати квартиру у м. Харкові.

9 березня 2011 року між ними укладено договір на інформаційно-консультаційне обслуговування, за умовами якого вона передала ФОП ОСОБА_7 500 доларів США, а остання надала інформацію про виставлену на продаж квартиру АДРЕСА_1.

Того ж дня після огляду квартири вона в особі свого представника уклала із її власником ОСОБА_6 договір про намір придбати квартиру за ціною 24 500 доларів США. За умовами цього договору вона зобов'язалась передати ОСОБА_6 1 000 доларів США, як гарантію виконання зобов'язань.

9 березня 2011 року вона уклала договір доручення із співробітником ФОП ОСОБА_7 - ОСОБА_5, за умовами якого передала останній 1 000 доларів США для гарантування виконання умов договору про наміри укласти договір купівлі-продажу квартири від 9 березня 2011 року. За умовами цього договору ОСОБА_5 після укладення договору купівлі-продажу зобов'язалась передати зазначені кошти продавцю квартири ОСОБА_6

Через деякий час ОСОБА_6 відмовилася продавати квартиру АДРЕСА_1, про що склала відповідну розписку.

Як їй стало відомо, на час укладення договору про намір придбати квартиру від 9 березня 2011 року власником квартири АДРЕСА_1 була не ОСОБА_6, а приватне підприємство «Азімут і К».

Відповідачі не могли не знати про зазначену обставину, а тому зобов'язані відшкодувати завдані збитки у подвійному розмірі.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2014 року, позов задоволено. Визнано недійсними договір про надання інформаційно-консультаційних послуг, укладений 9 березня 2011 року між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7, договір про намір укласти договір купівлі-продажу, укладений 9 березня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, а також договір доручення, укладений 9 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 11 950 грн 80 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 47 800 грн 32 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності судових рішень у частині визнання недійсними договору про намір укласти договір купівлі-продажу, укладеного 9 березня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, договору доручення, укладеного 9 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, а також у частині стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 грошових коштів, тому оскаржувані судові рішення у зазначеній частині судом касаційної інстанції не переглядаються.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 9 березня 2011 року між ОСОБА_3, в інтересах якої за дорученням діяв ОСОБА_8, та ФОП ОСОБА_7 укладено договір на інформаційно-консультаційне обслуговування, за умовами якого ОСОБА_3 передала ФОП ОСОБА_7 500 доларів США, а остання зобов'язалась надати інформацію про об'єкти нерухомості у м. Харкові з метою їх придбання позивачем.

На підставі вказаного договору ФОП ОСОБА_7 надала ОСОБА_3 інформацію про виставлену на продаж квартиру АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_6

9 березня 2011 року між ОСОБА_3, в інтересах якої за дорученням діяв ОСОБА_8, та ОСОБА_6 укладено договір про намір укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за ціною 24 500 доларів США. За умовами цього договору ОСОБА_6 передано 1 000 доларів США, як гарантію виконання зобов'язань.

Відповідно до п. 11 договору про намір укласти договір купівлі-продажу квартири, у разі невиконання договірних зобов'язань продавець квартири має повернути покупцю грошові кошти у сумі еквівалентній 1 000 доларів США.

15 квітня 2011 року ОСОБА_6 відмовилась від продажу квартири АДРЕСА_1.

Судами також встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 24 грудня 2010 року, виданого виконавчим комітетом Харківської міської ради, власником квартири АДРЕСА_1 є приватне підприємство «Азимут і К».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, ОСОБА_9 не була власником квартири на час укладення оспорюваних договорів, тому такі договори укладено ОСОБА_3 під впливом обману. За таких обставин ФОП ОСОБА_7 зобов'язана повернути ОСОБА_3 500 доларів США за договором про надання інформаційно-консультативних послуг, а також збитки в подвійному розмірі - 1 500 доларів США.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Із висновками апеляційного суду погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

За змістом ст. 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Вимоги до ухвали апеляційного суду визначені ст. 315 ЦПК України.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги. Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як убачається із п. 1.1 договору на інформаційно-консультаційне обслуговування від 9 березня 2011 року, предметом договору є надання виконавцем інформаційно - констультаційних послуг щодо вивчення ринку нерухомості, підбір варіантів купівлі об'єктів нерухомого майна та надання інформації про наявність об'єктів нерухомості (на підставі бази даних ФОП ОСОБА_7.) для придбання у власність за параметрами замовника.

Згідно із п. 7 договору на інформаційно-консультаційне обслуговування від 9 березня 2011 року замовнику для огляду надано квартиру АДРЕСА_1.

Як убачається із п. 3.4 договору на інформаційно-консультаційне обслуговування від 9 березня 2011 року, послуги виконавця вважаються виконаними з моменту, коли замовник ставить підпис про перегляд обраного об'єкта нерухомості.

Із акта здачі-прийняття виконаних робіт, який є невід'ємною частиною договору на інформаційно-консультаційне обслуговування від 9 березня 2011 року випливає, що ОСОБА_3 не має претензій до виконання робіт з інформаційно-консультативного обслуговування ФОП ОСОБА_7 (а.с. 5, зворот).

Перевіряючи законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги ФОП ОСОБА_7 та їх не спростував; не дав належної оцінки укладеному між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_7 договору; не з'ясував, чи передбачено умовами договору обов'язок ФОП ОСОБА_7 перевіряти інформацію про власника квартири, яка виставляється на продаж, чи виконано умови зазначеного договору та чи є підстави для повернення сплачених коштів за цим договором; не мотивував, на підставі яких доказів дійшов висновку про введення ФОП ОСОБА_7 в оману ОСОБА_3 щодо обставин вчинення цього правочину.

Посилаючись на свідоцтво про право власності від 24 грудня 2010 року та дійшовши висновку, що укладаючи спірний договір ФОП ОСОБА_7 ввела в оману позивача, апеляційний суд не з'ясував і не мотивував, на підставі яких доказів дійшов висновку, що на час укладення договору на інформаційно-консультаційне обслуговування від 9 березня 2011 року вона була ознайомлена із цим свідоцтвом та тим, кому воно видавалося і коли сторонам стало відомо про належність квартири приватному підприємству, а не ОСОБА_6

За таких обставин, апеляційний суд передчасно погодився із висновком суду першої інстанції про визнання недійсним договору на підстав ст. 230 ЦК України та стягнення з ФОП ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 подвійного розміру збитків.

З огляду на допущені апеляційним судом порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, ухвала апеляційного суду у частині залишення без змін заочного рішення суду першої інстанції про визнання недійсним договору на інформаційно-консультаційне обслуговування від 9 березня 2011 року та стягнення із ФОП ОСОБА_7 грошових коштів підлягає скасуванню із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2014 року в частині залишення без змін заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2013 року про визнання недійсним договору на інформаційно-консультаційне обслуговування від 9 березня 2011 року та стягнення із фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 грошових коштів скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник