АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Корчевного Г.В.

при секретарі: Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний -18», Реєстраційна служба Головного управління Міністерства юстиції України у м. Києві, Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Траст-капітал» про визнання права власності на частину квартири в порядку поділу спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

у жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просив в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ним та за колишньою дружиною право власності по 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 кожному.

В обґрунтування позову зазначав, що під час перебування з відповідачкою в шлюбі, остання стала членом ЖБК « Молодіжний-18». У 1992 році згідно ордеру їй на склад сім'ї три особи (вона, він та їх донька) виділена спірна квартира. У 1993 році пайовий внесок за квартиру було повністю сплачено за рахунок їх спільних коштів. 21.12.1995 року шлюб розірвано, а 27.12.2011 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА ОСОБА_1 було видане свідоцтво про право власності на вказану квартиру, а у жовтні 2013 року йому стало відомо про звернення відповідачки до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою, що спонукало його до подачі цього позову, оскільки відповідач не визнає за ним право власності на частину спірної квартири.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05.12.2013 року до участі в справі в якості третьої особи залучено ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Траст-капітал».

Справа судами розглядалася неодноразово.

Справа № 753/17479/13 Апеляційне провадження № 22-ц-796/13858/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Останнім рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.09.2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 кожному. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував покази свідків про відсутність спільного проживання та ведення спільного господарства з позивачем на час придбання спірної квартири та сплату пайових внесків її матір`ю. На час сплати пайових внесків за квартиру вона проживала у своїх батьків у м. Бровари, позивач з нею не жив, матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав, що підтверджено рішенням Залізничного суду м. Києва від 18.04.1985 року про стягнення аліментів в примусовому порядку. Крім того, поза увагою суду залишилося те, що позивачем пропущено строк позовної давності.

У судовому засіданні апелянт, її представник ОСОБА_6 та представник ПАТ «АКБ»Траст-капітал» підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. При цьому відповідач просила звернути увагу на те, що позивач жодного разу не був присутнім у судовому засіданні, незважаючи на те, що його явка за її клопотанням була визнана обов`язковою. Оскільки ні вона, ні їх з відповідачем дитина не бачила останнього протягом багатьох років та з ним не спілкувалися у неї є сумніви, що саме позивачем подано позов та він його підтримує.

Представник позивача ОСОБА_7 надіслала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Інші сторони у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.03.1984 року по 21.12.1995 року, від шлюбу мають доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 18.04.1985 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_9 на її утримання до досягнення дитиною 1 року 6 місяців 20 крб. щомісячно та на утримання доньки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу до досягнення повноліття.

На підставі ордеру № 092656 від 05.06.1992 року ОСОБА_1 як члену кооперативу на сім`ю із 3-х осіб (вона, чоловік - ОСОБА_2, дочка - ОСОБА_8.) була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1, як члену ЖБК «Молодіжний-18» та з липня 1992 року всі вищезазначені особи були зареєстровані у квартирі.

27.12.2011 року на ім'я ОСОБА_1 на підставі наказу Головного правління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 20.12.2011 року № 1535-С було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

Згідно довідки ЖБК «Молодіжний-18», пайовий внесок за спірну квартиру становив 18 725, 44 крб., з яких 18 144, 01 крб. було сплачено на початку 90-х років, а залишок у розмірі 581, 44 крб. - пізніше. Останній внесок сплачено 05.05.1993 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була оплачена під час перебування у шлюбі сторін за спільні кошти подружжя.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України, яка діяла на час придбання квартири майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно зі ст. 28 цього ж Кодексу в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Суд першої інстанції правильно застосував зазначені норми. Суд також дійшов правильних висновків про те, що перебіг позовної давності у спорах про поділ майна подружжя починається не з часу розлучення, а з часу коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права та у даному спорі такий строк позивачем не пропущено.

Разом з тим, суд не звернув уваги на заперечення відповідачки про те, що спірна квартира набута хоча і у період, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, але фактично разом не проживали та не вели спільне господарство та на докази, які підтверджують роздільне проживання сторін при фактичному припиненні шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 КпШС України суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

У підтвердження доводів про те, що спірна квартира набута у період окремого проживання з позивачем відповідач надала рішення Залізничного районного суду м. Києва від 18.04.1985 року, яким стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 на її утримання та на утримання доньки ОСОБА_8. У цьому рішенні зазначено місце проживання позивача АДРЕСА_3. Відповідно до довідки, виданої КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду «Батиївський» ОСОБА_2 з 24.01.1977 року до 28.05.1992 року проживав за адресою: АДРЕСА_3.

З довідки відділу обліку та розподілу житлової площі вбачається, що станом на 1987 рік відповідач перебувала на квартирному обліку на сім`ю з двох осіб (вона та донька), позивач як член сім`ї включений не був.

Відповідно до довідки ЖБК «Молодіжний -18» з грудня 1989 року ОСОБА_1 стала членом ЖБК «Молодіжний-18». Пайові внески у розмірі 18 144, 01 крб. сплачено на початку 90-х років. Залишок внесків у розмірі 581, 44 крб. сплачено у травні 1993 року.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Броварської міської ради народних депутатів ОСОБА_1 з донькою проживали у АДРЕСА_4.

Факт роздільного проживання сторін підтвердили також свідки, у тому числі і донька сторін.

Як пояснила відповідач при розгляді справи у апеляційному порядку після отримання нею квартири відповідач повернувся у сім`ю і запропонував спробувати налагодити сімейні відносини, у зв`язку з чим вона і надала дозвіл на реєстрацію його у спірній квартирі. Проте, таке проживання було нетривалим, у позивача з`явилася інша жінка та він на початку 1993 року знову залишив сім`ю.

Такі пояснення відповідачки побічно підтверджуються свідоцтвом про розлучення сторін та свідоцтвом про реєстрацію шлюбу позивача з іншою жінкою, з яких вбачається, що інший шлюб після розлучення позивачем укладено через 8 днів.

За клопотанням відповідачки судом першої інстанції явка позивача у судове засідання була визнана обов`язковою, проте позивачем проігноровано вимоги суду. За весь період розгляду справи протягом двох років позивач у жодне судове засідання не з`явився, що перешкодило задати йому питання іншими сторонами, судом, допитати останнього як свідка тощо.

Суд першої інстанції не звернув уваги на приписи ч. 2 ст. 28 КпШС України та надані докази щодо роздільного проживання сторін. Відповідач не вказувала на необхідність застосування ч. 2 ст. 28 КпШС України до спірних правовідносин, проте за змістом цієї норми визнання майна власністю одного з подружжя, якщо майно набуте при фактичному припиненні шлюбу сторін за умови їх роздільного проживання проводиться судом при вирішенні спору про поділ майна незалежно від заявлених сторонами вимог.

У обґрунтування підстав відмови у позові відповідач зазначала як обставини сплати коштів за спірну квартиру її матір`ю, так і обставини придбання квартири у період фактичного припинення шлюбних відносин з позивачем та за пропуском строку позовної давності.

Оскільки вищезазначеними доказами у їх сукупності підтверджується факт сплати пайових внесків у період роздільного проживання сторін при фактичному припиненні шлюбу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково визнав спірну квартиру спільною власністю подружжя.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року № 6-79 цс 13 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

Позивач не надав доказів сплати пайових внесків саме у той короткий проміжок часу з липня 1992 року до початку 1993 року, коли сторони поновили сімейні відносини.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді