Ухвала

іменем україни

11 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання нікчемним договору купівлі-продажу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 18 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати нікчемним договір купівлі-продажу, укладений 28 січня 2006 року між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_4, ОСОБА_5 (покупці), предметом якого є будинок АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що його батько ОСОБА_6 проживав у зазначеному будинку сам та зловживав алкогольними напоями. Протягом 2005-2007 років на території м. Рівне діяла злочинна група, члени якої підшукували одиноких осіб, які зловживали алкогольними напоями або наркотичними засобами, й вивозили таких осіб до Росії чи Білорусії, де залишали їх без документів та коштів, а тим часом на підставі підроблених документів заволодівали житлом потерпілих. Одним із потерпілих був ОСОБА_6, якого було вивезено до м. Свердловська й покинуто там без документів та грошей. Лише приблизно через рік позивачу вдалося розшукати та повернути батька додому за допомогою працівників УБОЗ у Рівненській області. Під час розслідування кримінальної справи стало відомо, що було підроблено договір купівлі-продажу від 28 січня 2006 року вказаного будинку. У кримінальній справі ОСОБА_6 був визнаний потерпілим, а допитані в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказали, що вони не мали наміру придбавати спірний будинок, коштів за будинок не сплачували, продавця ОСОБА_6 у нотаріуса не бачили, в будинку ніколи не проживали і не мали ні документів, ні ключів від будинку. Формальними покупцями будинку їх попросив виступити ОСОБА_7 (обвинувачений у кримінальній справі) за «могорич». Висновок почеркознавчої експертизи, яка була проведена під час кримінальної справи, підтверджує факт, що ОСОБА_6 не підписував договору купівлі-продажу будинку. На теперішній час ОСОБА_6 помер, а тому до суду звернувся його єдиний спадкоємець - ОСОБА_3

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2013 року позов задоволено.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 06 жовтня 2014 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_8 про перегляд заочного рішення.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 18 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено, заочне рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи в повному обсязі позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що підписання договору не власником майна ОСОБА_9, а невстановленою особою, не проведення розрахунків за договором свідчать про порушення публічного порядку.

За таких обставин суд дійшов висновку, що оспорюваний правочин згідно з вимогами ст. 228 ЦК України є нікчемним, так як порушує публічний порядок, а саме спрямований на порушення конституційного права - права власності, що захищається ст. 41 Конституції України, та вчинений з істотним порушенням чинного законодавства.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_8, яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу, вважаючи рішення таким, що порушує її права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що судом першої інстанції неповно з'ясовано фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: на час звернення до суду з цим позовом відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відчужили вищевказаний будинок ОСОБА_7, а той у свою чергу - ОСОБА_8 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05 липня 2012 року; ОСОБА_8 до участі у справі як власник спірного будинку не залучалася, тому рішенням суду першої інстанції порушено її законні права та інтереси як власника цього будинку, оскільки таке рішення суду ставить під сумнів законність укладення й інших договорів купівлі-продажу.

У силу наданих ЦПК України повноважень апеляційний суд був позбавлений можливості на стадії апеляційного розгляду справи залучити ОСОБА_8 до участі у справі.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з нормами ЦПК України спосіб судового захисту та підставу й предмет позову визначає позивач.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, встановити склад осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Однак судом першої інстанції ухвалено рішення в цій справі, яким вирішено питання про права та обов'язки особи, не залученої до участі у справі.

На порушення положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Таким чином, відповідно до ст. 33 ЦПК України суд має визначити процесуальне становище ОСОБА_8 та вирішити питання про залучення її до участі у справі з належним оформленням цієї процесуальної дії.

Під час нового розгляду справи суд має врахувати положення п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з яким перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (ст. 216 ЦК).

Так, ст. 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Так, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 19 листопада 2014 року у справі № 6-170цс14, від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14, норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Із врахуванням вищезазначеного суд має правильно встановити характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, крім того, роз'яснити позивачу право на уточнення позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини справа, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2013 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 18 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Ступак

С.П. Штелик