АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

21 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання додаткового договору до договору поруки недійсним, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року,-

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 12 вересня 1976 року він перебуває з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі.

11 вересня 2008 року, в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору №МL-P00/135/2008 від 11.09.2008 p., між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №SR Р00/135/2008, відповідно до якого розмір боргових зобов'язань, забезпечених порукою, встановлено в сумі 32 800 доларів США.

У вересні 2014 року позивачу стало відомо, що 15.07.2011 р. між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено Додатковий договір №2 до договору поруки №SR Р00/135/2008 від 11.09.2008 p., відповідно до якого сума непогашеного кредиту складає 34187,37 дол. США.

Посилаючись на те, що він не давав згоди на укладення його дружиною ОСОБА_3 Додаткового договору №2 до договору поруки, у відповідності до вимог ч.2 ст.65 СК України просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року позов задоволено. Визнано Додатковий договір №2 від 15.07.2011 року до договору поруки №SR Р00/135/2008 від 11.09.2008 p., укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ОТП Банк» недійсним. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Свої доводи мотивує тим, що порука є способом забезпечення виконання зобов'язань, а не угодою щодо розпорядження майном, належним поручителю. Договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 апеляційну скаргу

підтримав та просив її задовольнити.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляцій на скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.09.2008 р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір №ML-P00/135/2008 від 11.09.2008 р.

У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, в цей же день між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки №SR Р00/135/2008, за умовами якого остання зобов'язалась солідарно відповідати перед кредитором за повне та своєчасне виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором.

15 липня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з однієї сторони, та ОСОБА_3 з другої сторони, було укладено Додатковий договір №2 до договору поруки №SR Р00/135/2008 від 11.09.2011 р., за яким сторони домовились внести зміни та доповнення до договору поруки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в тій частині, що Додатковий договір №2 від 15 липня 2011 року до договору поруки укладено без згоди позивача, що у відповідності до вимог ст.65 СК України є підставою для визнання його недійсним.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.3 та ч. 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Із ст. 554 ЦК України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором.

Згідно зі статтею 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Відповідно до ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Така порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (як правило, грошового), а не правочином щодо розпорядження майном, належним поручителю; договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, а тому до таких правовідносин норми ст. 65 СК України не застосовуються.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання додаткового договору до договору поруки недійсним у зв'язку з відсутністю згоди на його укладення чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_1

Суд першої інстанції не вірно визначився із правовідносинами сторін, не застосував норми матеріального права, що їх регулюють, не надав оцінку усім доказам, зібраним у справі, та дійшов помилкового висновку про те, що зміст оспорюваного правочину суперечить вимогамзакону.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У відповідності до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 121 грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання додаткового договору до договору поруки недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» витрати по сплаті судового збору в розмірі 121 грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/6901/2015

Головуючий у суді першої інстанції : Антонова Н.В.

Головуючий у суді апеляційної інстанції: КирилюкГ.М.