У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, про визнання договору поруки недійсним та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 9 жовтня 2008 року із ОСОБА_3 укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 8 тис. доларів США на строк до 9 жовтня 2009 року з процентною ставкою 26,5 % річних за користування кредитом. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_3 не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 225 доларів 27 центів США, що є еквівалентом 153 609 грн 89 коп.

Оскільки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 згідно з договорами поруки поручились перед кредитором за виконання ОСОБА_3 свого зобов'язання, то позивач, зазначаючи, що ні позичальник, ні поручитель на вимоги не реагували, просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 9 жовтня 2008 року в розмірі 19 225 доларів 27 центів США, що є еквівалентом 153 609 грн 89 коп., та судові витратию.

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що вона договір поруки з банком не укладала та його не підписувала, про існування договору їй не було відомо.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд визнати договір поруки, укладений 9 жовтня 2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», недійсним, стягнути з останнього на її користь 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2014 року, залишеним без змін апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2014 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 9 жовтня 2008 року в розмірі 19 225 доларів 27 центів США, що є еквівалентом 153 609 грн 89 коп., та 1 536 грн 10 коп. на відшкодування сплаченого судового збору. У задоволенні позову до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано договір поруки від 9 жовтня 2008 року недійсним. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 229 грн 40 коп. на відшкодування сплаченого судового збору та витрати, пов'язані з проведенням почеркознавчої експертизи, у розмірі 2 080 грн 80 коп. У решті зустрічних позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у стягненні кредитної заборгованості солідарно з поручителів скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з поручителів кредитну заборгованість в розмірі 153 609 грн 89 коп. та пропорційно судові витрати, а в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, проте позичальник ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав і це було підставою для стягнення заборгованості за цим договором лише з нього, оскільки до поручителів: ОСОБА_5, ОСОБА_6, банк пред'явив вимогу після спливу встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку, а ОСОБА_4 договір поруки не підписувала, що підтверджено висновком експертизи, й за виконання позичальником, ОСОБА_3, кредитного зобов'язання перед банком не поручалась. При цьому ОСОБА_4 не надано доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди неправомірними діями ПАТ КБ «ПриватБанк».

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також, що, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам та послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшовши правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 9 жовтня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 8 тис. доларів США на строк до 9 жовтня 2009 року з процентною ставкою 26,5 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором від 9 жовтня 2008 року між банком і ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договори поруки, за умовами якого вони як солідарні з позичальником боржники поручились перед кредитором за належне виконання зобов'язань за кредитним договором.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 червня 2010 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 9 жовтня 2008 року.

При розгляді зазначеної справи встановлювались факти та правовідносини поруки.

Таким чином, суд не врахував, що не можна оспорювати встановлені судом факти та, застосувавши положення ч. 4 ст. 559 ЦК України, дійшов передчасного висновку про припинення поруки ОСОБА_5, ОСОБА_6

Згідно зі ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Крім того, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 червня 2010 року, зокрема, з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь банку стягнута заборгованість за кредитним договором від 9 жовтня 2008 року.

У п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Таким чином, відсутність реального виконання зобов'язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання.

Отже, апеляційний суд зазначених вище норм матеріального та процесуального права, а також вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не врахував; не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; доводів апеляційної скарги не перевірив та дійшов передчасного висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, що свідчить про його необґрунтованість та незаконність.

За таких обставин ухвала апеляційного суду в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Щодо судових рішень в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, то під час розгляду справи в цій частині судом не були порушені норми матеріального чи процесуального права, оскільки згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 8 квітня 2014 року підпис від імені ОСОБА_4, що міститься в рядку «Підпис» графи «Поручитель» в договорі поруки від 9 жовтня 2008 року виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою з наслідуванням її підпису.

Суд правильно застосував положення чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України щодо недійсності правочину.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336 - 338, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2014 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2014 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта