Ухвала

іменем україни

03 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє також як законний представник ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа служба у справах дітей Кіровоградської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_3, яка діє як законний представник ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє також і в інтересах ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовні вимоги мотивувало тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором від 16 травня 2008 року, у забезпечення якого між банком та ОСОБА_1, ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, унаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 125 052,71 доларів США, у рахунок погашення якої просило звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття банком права власності на іпотечне майно квартиру АДРЕСА_1 виселити з даної квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4 й зняти їх з реєстрації за вказаною адресою.

У вересні 2013 року ОСОБА_3, яка діє як законний представник ОСОБА_4, звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки від 16 травня 2008 року недійсним, посилаючись на те, що на час передання квартири АДРЕСА_1 в іпотеку банку, малолітній ОСОБА_4 мав право користування нею, проте оскаржуваний договір було укладено без згоди органу опіки і піклування, чим порушені права малолітньої дитини на житло.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано укладений 16 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2 договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 недійсним.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 14 серпня 2014 року зазначене рішення районного суду скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року вказане рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє також і в інтересах ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення скасовано й справу в цій частині передано на новий апеляційний розгляд.

У решті рішення апеляційного суду залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2014 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» скасовано й позов банку задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № KGPRGA 01580003 від 16 травня 2008 року в розмірі 125 052,70 доларів США, що еквівалентно 999 171 грн 15 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ КБ «ПриватБанк» право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із вказаної квартири.

У задоволенні вимог про зняття ОСОБА_3, ОСОБА_4 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_2 просять рішення апеляційного суду в частині вирішення питання про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скасувати і справу в цій частині передати на новий апеляційний розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду у повній мірі не відповідає.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

За змістом ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Задовольняючи вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що позичальником порушені умови кредитного договору, забезпеченого іпотекою, що надає банку право вимагати в судовому порядку передачі йому права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання. При цьому суд зазначив про необов'язковість вимоги іпотекодержателя про звільнення жилого приміщення, якщо звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі рішення суду.

Проте повністю погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна.

Судом встановлено, що 16 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № KGPRGA 01580003, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 41 632 доларів США зі сплатою 15% річних строком до 16 травня 2028 року.

У забезпечення цього договору, того ж дня між банком та ОСОБА_1, ОСОБА_2 укладено договір іпотеки предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Через неналежне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань щодо повного й своєчасного погашення кредиту виникла заборгованість, яка згідно розрахунку позивача станом на 29 квітня 2013 року складає 125 052,71 доларів США.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом частини першої ст. 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Так, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК України РСР регулює порядок виселення громадян.

За правилами ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Повідомлення про виселення повинні бути не лише направлені, а й отримані відповідачем, проте такі докази у матеріалах справи відсутні.

Зазначений висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-143 цс14 від 17 грудня 2014 року, в якій зазначено, що під повідомленням слід розуміти не тільки направлення листів, а й отримання цих листів особами, яким вони направлені.

Проте суд апеляційної інстанції не врахував того, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР, на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України належним чином не з'ясував, чи було придбане іпотечне майно за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, та чи є підстави для надання іншого постійного жилого приміщення особам, яких виселяють, про яке повинно бути зазначено в рішенні суду.

Також апеляційний суд належним чином не дослідив і не встановив факту надсилання банком повідомлення про виселення мешканців квартири, яка перебуває в іпотеці.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко