Справа № 141/584/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"09" листопада 2015 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Мочульської Л. Т.

за участю секретаря Белінської С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача , в якому просить виселити колишнього чоловіка з належного їй на праві приватної власності житлового будинку, що знаходиться в смт.Оратові Вінницької області на вулиці Суворова, 15, без надання іншого житла, посилаючись на систематичне порушення ним правил співжиття. В підтвердження протиправної поведінки В»юника М.І., позивачка зазначає, що відповідач зловживав спиртними напоями, постійно вчиняв скандали, наносив їй тілесні ушкодження, погрожував фізичною розправою, виганяв її з житлового будинку що і стало причиною розлучення 10.05.2007 року. Після розлучення сторони продовжили спільне проживання. Однак і після розлучення відповідач вчиняв щодо позивачки насильство в сім»ї, хуліганські дії. В результаті таких дій вона почала хворіти та стала інвалідом третьої групи. Також в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг відповідач участі не приймає.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, наполягали на виселенні відповідача з належного позивачці житла в порядку ст. ст. 157, 116 ЖК України.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що 25 років прожив у цьому будинку. Іншого житла він не має. Після розлучення в 2007 році, вони домовились і продовжили спільне проживання. І так прожили аж до липня 2015 року, поки дружина не перейшла жити до свого батька, за яким здійснює догляд. Сварки у них виникали, але ініціатором сварок завжди є позивачка. Якби він так зловживав спиртними напоями, то не працював би 20 років завідуючим складом, і в даний час він також продовжує працювати. Всі комунальні платежі оплачує він. За роки проживання у даному будинку він дуже багато у нього вклав.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що у сторін була нормальна сім»я, до тих пір, поки не почав відповідач неконтрольовано пити. Вона була свідком, як літом цього року він не допускав позивачку до погріба, а під час конфлікту, схопив її за барки і відштовхнув. 2 роки тому чула, як відповідач ображав позивачку та погрожував. В її присутності дочка сторін сказала, що не прийде до хати, поки в ній буде жити батько.

Свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що відповідач 25 років прожив у будинку. Працював зав. складом у дорожньому відділі. Привів цей старий будинок у порядок, провів опалення, побудував літню кухню, погріб. Але пішов із роботи і почав випивати, так як позивачка неврівноважена, провокувала його. Він її не бив, тілесних ушкоджень не заподіював, хоч сварки у сім»ї, звичайно були.

Свідок ОСОБА_5 підтвердила суду, що відповідач є її братом. Він, проживши 25 років у будинку, дуже багато вклав і праці , і коштів у нього. До цього часу підтримує будинок, не руйнує. Позивачка постійно провокує його на конфлікти. Він п»є, хоч вона двічі возила брата на кодування, але миритись можна.

Заслухавши доводи сторін, показання свідків, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст. 9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачці В»юник О.В. на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться в смт.Оратові Вінницької області на вулиці Суворова, 15 .

В останній, згідно паспортних даних відповідача ( а.с.34), 11.01.1995 року зареєстрований В»юник М.І., який вселився туди як член її сім'ї на правах чоловіка та набув права користування цим житловим приміщенням.

Згідно з вимогами ст.157 ЖК України члена сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як визначено ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, член його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови N 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

З наданих позивачем доказів, судом установлено , що у 2014 році відповідач тричі з жовтня по листопад притягався до адміністративної відповідальності : один раз по ч.1 ст.178 КУпАП ( розпивання алкогольних напоїв у громадських місцях), один раз по ч.1 ст.173-2 КУпАП ( вчинення насильства в сім»ї); та один раз - за ч.1 ст.175-1 КУпАП ( куріння тютюнових виробів у заборонених місцях) - (а.с.21). В 2015 році до адмінвідповідальності не притягався. А заходи громадського впливу взагалі до відповідача не застосовувались.

Тобто, сторона позивача, ставлячи вимогу про виселення відповідача, безспірних письмових доказів, які б свідчили про те, що відповідач систематично порушує правила співжиття та до нього у зв'язку з цим застосовані заходи запобігання і громадського впливу з боку відповідних органів, які виявилися безрезультатними, суду не надала. В той час, як систематичність застосування таких заходів та їх безрезультатність, виходячи з наведених вище норм закону, є обов'язковою умовою виселення особи в порядку ч.1ст.116 ЖК України.

Посилання позивачки на те, що в результаті неправомірних дій відповідача вона стала інвалідом третьої групи, а також на те, що в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг відповідач участі не приймає не доведені суду і не мають правового значення для вирішення даного спору.

Згідно правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні позову.

На підставі ст.ст. 9, 116, 157 ЖК України, Керуючись, ст.ст. 10, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом десяти днів.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_6