АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона, а також ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 є власниками квартири АДРЕСА_1. Крім них, у зазначеній квартирі зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_3 Враховуючи те, що останній утримувати вказану квартиру та сплачувати комунальні платежі відмовляється, надає кошти на оплату житлово-комунальних послуг лише частково, просить виселити його без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та виселити з неї відповідача без надання іншого житлового приміщення, а також стягнути з нього судові витрати.

____________________________________________________

Справа № 753/14850/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/2447/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Апелянт, зокрема, вказує на те, що суд, посилаючись на недоведеність позовних вимог та відмовляючи в позові, безпідставно не взяв до уваги докази, які свідчать про протиправну поведінку відповідача відносно неї та її синів.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник -

ОСОБА_10, а також треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представники ОСОБА_3 - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у задоволенні апеляційної скарги просили відмовити, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Від Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві надійшла заява про розгляд справи без участі його представника, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у його відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_2, її синам ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних долях (а.с. 7).

Згідно з відомостями довідки форми № 3 від 11 червня 2014 року, виданої Дирекцією замовника з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва, у квартирі зареєстровані та проживають п'ять осіб, а саме позивач

ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4,

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Власником особового рахунку зазначеної квартири є позивач (а.с. 8).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не наведено доказів на підтвердження наявності передбачених законом підстав для примусового виселення відповідача із вказаної кватири та порушення її прав зі сторони останнього щодо володіння та користування квартирою.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно зі ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснено постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖЕК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Водночас, статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

На підставі аналізу наведених положень законодавства та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України суд дійшов вірного висновку, що для виселення з підстав систематичного порушення правил співжиття та антигромадської поведінки необхідна обов'язкова ознака систематичності, тобто вчинення таких дій два та більше разів з відповідними заходами попередження.

З характеристики відповідача, виданої ДІМ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві капітаном міліції Шульгою Р.Г. 13 листопада 2014 року, вбачається, що ОСОБА_3 по місцю проживання характеризується негативно, за скаргами його співмешканки ОСОБА_2 між ними за час їх спільного проживання виникли неприязні відносини. Разом з тим, із сусідами він перебуває в добрих стосунках, ввічливий, спиртними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує, з особами антигромадської поведінки не спілкується (а.с. 54).

Також встановлено та не заперечувалось в судовому засіданні самим відповідачем, що ОСОБА_2 дійсно викликалися працівники міліції, але жодного разу ними не було встановлено в діях ОСОБА_3 складу кримінального чи адміністративного правопорушення і останнього не було притягнуто до відповідальності.

Як встановлено в суді першої інстанції та підтвердилося під час апеляційного розгляду справи, відповідач іншого житлового приміщення не має, а спірну квартиру займає на законних підставах, не претендуючи на право власності і не перешкоджаючи користуватися нею її законним власникам.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Натомість, посилання позивача на те, що відповідач вчиняє протиправні дії щодо неї та третіх осіб по справі, зокрема наносив ножові поранення ОСОБА_5 не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, зокрема показання свідків, згідно з якими іншими співвласниками спірної квартири до відповідача не пред'являлося вимог щодо усунення перешкод в користуванні власністю та виселення, дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що підстави для виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді та не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні вимог закону. Підстав до скасування рішення суду, передбачених ст. 309 ЦПК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне попередити відповідача

ОСОБА_3 про необхідність зміни його поведінки та належного ставлення до співмешканців зазначеної квартири шляхом утримання від скоєння протиправних дій, які в подальшому можуть слугувати підставою для його виселення.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : І.М. Вербова

Судді : Г.М. Кирилюк

М.М.Панченко