Справа № 462/2188/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Палюх Н.М.

при секретарі Колобич О.О.

з участю прокурора Юрчишин Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та держави Україна в особі Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції та Управління державної казначейської служби України у Залізничному районі м.Львова про стягнення суми інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка 23.03.2015 р. звернулася з позовом у суд, в якому після уточнення позовних вимог, просить стягнути солідарно з відповідачів суми інфляційних втрат у розмірі 6550,84 грн. та заподіяну неналежним виконанням рішення суду моральну шкоду у розмірі 7000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07.06.2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на її користь кошти у розмірі 13089,93 грн. На виконання вказаного рішення 11.07.2012 року Залізничним районним судом м. Львова було видано виконавчий лист № 2-3390/11, з яким вона звернулася до виконавчої служби для примусового виконання рішення суду. Постановою державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського міського управління юстиції від 11.09.2012 року було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно ОСОБА_2 04.12.2013 року державним виконавцем Радьковським Ю.А. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.05.2014 року у справі № 462/290/14-ц бездіяльність державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського міського управління юстиції Радьковського Ю.А. визнано незаконною, постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві скасовано та зобов'язано державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського міського управління юстиції здійснити примусове виконання рішення суду у відповідності із виконавчим листом. Вказана ухвала суду набрала законної сили, проте її виконання не проводиться. Тривале невиконання рішення суду боржником ОСОБА_2, який за весь цей час не вчинив жодних дій для погашення боргу та державним виконавцем, який не вчинив жодних дій з пошуку та акумулювання коштів та майна боржника для погашення боргу призвели до завдання ОСОБА_1 як матеріальної, так і моральної шкоди, оскільки за цей тривалий час відбулось знецінення національної валюти, впала купівельна спроможність, зросли ціни. Також їй завдано моральної шкоди, що полягає у зневазі до неї як до громадянина та порушення її права на виконання рішення суду, зневірення у правомірності її дій та правочинності державних органів, які повинні забезпечити її захист передбаченими законом діями, неможливості відновлення її майнового стану, в перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршення самопочуття. На підставі ст.625 ЦК України просить стягнути солідарно з відповідачів суми інфляційних втрат за період з 07.06.2012 р. по 01.04.2015 р. в розмірі 6550,84грн. та моральну шкоду у розмірі 7000 грн.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити.

Представники відповідачів - Залізничного ВДВС Львівського міського управління юстиції та Управління державної казначейської служби України у Залізничному районі м.Львова і прокурор проти позову заперечили, подавши до суду письмові заперечення /а.с. 29-32, 37-38, 58-60/, додатково пояснивши, що Залізничне ВДВС Львівського міського управління юстиції та Управління державної казначейської служби України у Залізничному районі м. Львова не пов'язані з позивачкою будь-якими цивільними правами чи обов'язками, а відносини, які виникли між ними не є зобов'язальними, оскільки єдиним боржником згідно рішення суду є ОСОБА_2 і норми ст.625 ЦК України можуть поширюватись лише щодо нього. Також заперечили проти задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, так як позивачкою не надано належних доказів, які б підтвердили заподіяння позивачці моральної шкоди та відповідно розмір її компенсації, а тому просять в частині позовних вимог щодо стягнення з держави Україна в особі Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції та Управління державної казначейської служби України у Залізничному районі м. Львова суми інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечив, зазначивши, що не мав матеріальної можливості погашати заборгованість і таким чином виконати рішення суду, проте на даний час він уже почав сплачувати позивачці певну суму коштів, а саме повернув 3000 грн. та пообіцяв і надалі повертати борг. Вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з нього суми інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду. Просить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, оглянувши матеріали виконавчого провадження № 34175382, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Як встановлено судом, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07.06.2012 р. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10697,93 грн. у відшкодування майнової шкоди, 200 грн. у відшкодування моральної шкоди та 2192 грн. судових втрат.

Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На виконання даного рішення 11.07.2012 року Залізничним районним судом м. Львова було видано виконавчий лист № 2-3390/11 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10697,93 грн. у відшкодування майнової шкоди, 200 грн. у відшкодування моральної шкоди та 2192 грн. судових втрат.

11.09.2012 року державним виконавцем Залізничного ВДВС Львівського міського управління юстиції Радьковським Ю.А., на підставі заяви стягувача про примусове виконання даного виконавчого листа, відкрито виконавче провадження № 34175382 та накладено арешт на майно ОСОБА_2

Після здійснення необхідних виконавчих дій та невстановлення майна боржника, на яке може бути звернене стягнення за даним виконавчим документом, державний виконавець 04.12.2013 року виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, яка ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.05.2014 року у справі № 462/290/14-ц була скасована, а бездіяльність державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського міського управління юстиції Радьковського Ю.А. визнана незаконною та зобов'язано державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського міського управління юстиції здійснити примусове виконання рішення суду у відповідності із виконавчим листом /а.с. 6-7/.

25.02.2015 р. позивачка подала у Залізничний ВДВС Львівського міського управління юстиції заяву разом з оригіналом виконавчого листа № 2-3390/11 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 13089,93 коп.

Постановою державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського міського управління юстиції Радьковського Ю.А. про відновлення виконавчого провадження від 31.03.2015 р. відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-3390/11, виданого 11.07.2012 р. Залізничним районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 13098,93 грн.

Також встановлено, що ОСОБА_2 у травні 2015 р. частково виконав рішення суду від 07.06.2012 р., сплативши за виконавчим листом № 2-3390/11 від 11.07.2012 р. борг на загальну суму 3000 грн. А відтак, на час розгляду даного спору позивачка не позбавлена можливості на стягнення їй коштів при здійсненні виконавчого провадження.

Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

З огляду на те, що на підставі рішення суду у відповідача ОСОБА_2. виникло грошове зобов'язання, яке він належним чином до травня 2015 року не виконав, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивачки суми інфляційних втрат у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання, розмір яких обчислений на підставі наявного в матеріалах справи розрахунку.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05.12.2011 року по справі №3-125гс11, згідно якої ч.5 ст.11 ЦК України прямо передбачає можливість виникнення грошового зобов'язання на підставі судового рішення, а відтак і застосування до боржника, що прострочив виконання такого зобов'язання, негативних наслідків, встановлених ч.2 ст.625 ЦК України.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

З наданого позивачем розрахунку втрат від інфляції за період прострочення виконання рішення суду з 07.06.2012 р. по 01.04.2015 р. вбачається, що сума інфляційних втрат за вказаний період становить 6550,84 грн. /а.с. 53/. Даний розрахунок відповідачами не оспорюється.

За наведеного, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 прострочив виконання грошового зобов'язання, а також що в травні 2015 року він почав виконувати рішення суду, сплативши борг у розмірі 3000 грн., суд приходить до висновку, що сума інфляційних втрат за період з 07.06.2012 р. по 01.04.2015 р. у розмірі 6550,84 грн. підлягає стягненню на користь позивачки з відповідача ОСОБА_2

Статтею 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

В ході розгляду справи представником позивача не тільки не було надано жодного належного доказу щодо розміру спричиненої позивачці відповідачами моральної шкоди, але й не було доведено взагалі факту її спричинення. Фактично усі посилання з цього приводу залишилися голослівними. За таких умов суд прийходить до висновку про недоведеність позовних вимог в цій частині, а відтак підстави для їх задоволення відсутні.

На підставі ст. 88 ЦПК України, підлягаєть стягненню із відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 213-215 ЦПК України, ст. ст. 11, 526, 625 ЦК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат у розмірі 6550 /шість тисяч п"ятсот п"ятдесят/ грн. 84 коп.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 243 грн. 60 коп. судового збору.

В решті вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копій цього рішення

Суддя: