Справа № 159/6465/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Денисюк Т.В.
Провадження № 22-ц/773/148/15 Категорія: 23 Доповідач: Веремчук Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Веремчук Л. М.

суддів - Антонюк К. І., Лівандовської-Кочури Т. В.

при секретарі Черняк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору оренди нежитлового приміщення частково недійсним, усунення перешкод в користуванні майном та стягнення коштів за договором оренди за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину отриманої орендної плати в розмірі 3000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в розмірі 194,88 грн.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні вимог щодо визнання договору оренди нежитлового приміщення частково недійсним та ухвалити нове рішення яким задовольнити дані позовні вимоги.

В судове засідання сторони не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. Тому відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Судом вірно встановлено і це підтверджується належними доказами, які містяться в матеріалах справи, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в шлюбі в період з 25 січня 1992 року по 07 квітня 2014 року.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30 серпня 2005 року ОСОБА_2 придбала у власність частину першого поверху будівлі по АДРЕСА_1 до складу якого входить приміщення площею 22,5 кв.м.

Право власності на майно зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 ( копія витягу №8250657 від 06.09.2005 р.)

20 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір найму приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_1.

Мотивуючи заявлений позов позивач ОСОБА_1 зазначив, що він згоди на укладення договору найму не давав, а тому просить скасувати даний договір в частині передачі в оренду ? приміщення площею 22,5 кв.м. по АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволені даної вимоги місцевий суд прийшов до висновку, що оскільки поділ спірного майна в натурі не проводився, порядок користування спільним майном не встановлювався, дані вимоги до задоволення не підлягають.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України приміщення по АДРЕСА_1. належить ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Право спільної сумісної власності не передбачає визначення часток співвласників у праві спільної власності, навпаки, співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, не тільки володіють та користуються, але й розпоряджаються таким майном за спільною згодою.

Спільне володіння та користування спільним майном, тобто за загальним правилом усі учасники мають одержати реальну можливість володіти та користуватися спільним майном у натурі. Інше правило може бути встановлено за домовленістю між ними. Отже, без існування такої домовленості, враховуючи те, що право спільної сумісної власності поширюється на усе майно, навіть без приблизного, ідеального визначення часток у праві на нього, кожен із співвласників може вимагати доступу до володіння та користування усім спільним майном. Безумовно, здійснення повноважень володіння та користування одним з учасників щодо усього спільного майна не може не порушувати аналогічних речових прав інших співвласників (ч. 2 ст. 13 ЦК), тому встановлення домовленості щодо порядку володіння та користування спільним майном може бути вельми доцільним для співвласників.

Оскільки порядок користування спірним майном між співвласниками не встановлений, поділ майна в натурі не проводився, позивач передчасно звернувся до суду з даним позовом. Вимогу позивача про усунення перешкод в користуванні належним йому майном шляхом зобов'язання відповідача ОСОБА_3 звільнити ? приміщення не можливо задовольнити, оскільки відповідно до положень ст. ст. 368, 370 ЦК України право спільної сумісної власності поширюється на усе майно, навіть без приблизного, ідеального визначення часток у праві на нього.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 подаючи позов про визнання договору оренди нежитлового приміщення частково недійсним, зокрема в частині розміру приміщення, що передається в оренду вибрав невірний спосіб захисту свого порушеного права як співвласник в спільній сумісній власності, оскільки нормами чинного законодавства передбачена можливість визнання всього правочину недійсним, а не його частини.

Враховуючи вищенаведене відповідно до ст. 309 ЦПК України колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухваленого у даній справі рішення відсутні.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2014 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: