Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 323/1382/15Головуючий у 1-й інстанції Мінаєв М.М.
№22-ц/778/6071/15Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держземагентства у Запорізькій області на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держземагентства України в Запорізькій області (надалі ГУ Держземагентства України в Запорізькій області), третя особа: Оріхівська районна державна адміністрація Запорізької області (надалі Оріхівська РДАЗО) про зобовязання виділити земельну ділянку в натурі на місцевості із земель резервного фонду державної власності на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнила (а.с.19) та в якому просила зобовязати відповідача виділити їй земельну ділянку із земель резервного фонду державної власності у натурі на місцевості з вказанням меж в натурі на підставі рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 06.06.2012 року, згідно якого Оріхівська РДА видала їй сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН № 211006 на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що вона має право на земельну частку (пай), що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (най) серії РН № 211006, виданим 10.09.2012 року Оріхівською РДАЗО їй, як члену КСП «Родіна» Новопавлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області. Бажаючи отримати у власність земельну ділянку в натурі на місцевості на підставі вказаного сертифікату на земельний пай, вона звернулась з відповідними заявами до Оріхівської РДАЗО. Однак, їй було відмовлено з посиланням на те, що на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району є вільні землі запасу державної власності, проте, райдержадміністрації не уповноважені розпоряджатись цією категорією земель. Звернення позивача до ГУ Держземагентства України в Запорізькій області також не дало результату. Оскільки, їй було відмовлено у виділенні землі в натурі на місцевості також з посиланням на відсутність у цього органу відповідних повноважень.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2015 року (а.с.58-60) позов задоволено повністю.

Зобов'язано ГУ Держземагентства України в Запорізькій області виділити ОСОБА_2 із земель резервного фонду державної власності на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області в натурі на місцевості земельну ділянку відповідно до сертифікату серії РН №211006, виданого ОСОБА_2 Оріхівською РДАЗО 10.09.2012 року, на право на земельну частку (пай) розміром 8,28 в умовних кадастрових гектарах.

Стягнуто з ГУ Держземагентства України в Запорізькій області на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ГУ Держземагентства України в Запорізькій області у своїй апеляційній скарзі (а.с.62-67) просило рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким в задоволенні позову громадянки ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Позивачач ОСОБА_2 та третя особа - Оріхівська районна державна адміністрації Запорізької області подали апеляційному суду поштою письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача ГУ Держземагенства України в Запорізькій області (а.с.84-106).

У судове засідання 10 грудня 2015 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи (а.с.82-83) позивач ОСОБА_2 та представник третьої особи - Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області не зявились, заяв-повідомлень про пояснення причин своєї неявки та клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причину неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_2 та представника третьої особи - Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області і ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача за довіреністю (а.с.3) ОСОБА_3 та представника відповідача ГУ Держземагентства України в Запорізькій області за довіреністю (а.с.108) ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у цій справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга ГУ Держземагентства України в Запорізькій області підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст.307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_2 у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 14, 19, 41 Конституції України, ст. 122, п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", рішеннями Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, ст. ст. 10-11, 61,88, 209, 212, 214-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог позивача у цій справі.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак, зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції у цій справі не відповідає.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 17.03.1998 року була прийнята у члени КСП «Родіна» Оріхівського району Запорізької області.

21.02.1996 року КСП «Родіна» отримало державний акт про право колективної власності на землю, після чого було проведено розпаювання земель відповідно до Указу Президента України «Про порядок розпаювання земель, переданих до колективної власності сільськогосподарським підприємствам та організаціям» від 08.08.1995 року № 720/95, та кожному члену КСП «Родіна» було видано земельну частку (пай) розміром 7,80 умовних кадастрових гектарів кожен.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 06.06.2012 року (а.с.7) за позивачем ОСОБА_2 було визнано право на земельну частку (пай) розміром 7,80 умовних кадастрових гектарів, без виділення частки в натурі (на місцевості), на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, а на Оріхівську райдержадміністрацію Запорізької області було покладено обовязок видати ОСОБА_2 відповідний сертифікат.

На підставі розпорядження голови Оріхівської райдержадміністрації Запорізької області від 28.08.2012 року № 418 (а.с.9) позивачу був виданий сертифікат серії РН № 211006 на право на земельну частку (пай) розміром 8,28 умовних кадастрових гектарів на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, який був зареєстрований 10.09.2012 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №453 (а.с.6).

В подальшому позивач неодноразово зверталась до органів місцевого самоврядування Оріхівського району, Оріхівської райдержадміністрації, ГУ Держземагентства України в Запорізькій області з проханням виділити їй в натурі на місцевості земельну ділянку на підставі належного їй сертифікату на право на земельну частку, однак всі її звернення були залишені без задоволення.

Так, Новопавлівська сільська рада Оріхівського району Запорізької області листом від 30.10.2012 року № 323 повідомила, що на території ради земельної ділянки для виділення паю ОСОБА_2 в наявності немає (а.с12).

Оріхівська районна державна адміністрація Запорізької області листом від 28.12.2012 року № 15-Д-415-1/1806 повідомила позивача, що з метою позитивного вирішення її питання громадянину ОСОБА_5 орендарю земель запасу Новопавлівської сільської ради було направлено лист з пропозицією внести зміни до договору оренди землі щодо зміни розміру земельної ділянки для виділення вивільненої землі у власність позивачу (а.с.13). Однак в подальшому юридична доля вказаного договору оренди позивачу не відома.

26.09.2014 року листом № 15-Д-154-2/904 Оріхівська районна державна адміністрація Запорізької області повідомила позивача про те, що згідно довідки Держземагенства у Пологівському районі Запорізької області № 2040/01-05/0 від 25.09.2014 року на території Новопавлівської сільської ради в наявності є землі резервного фонду (запасу) на загальну площу 47,0675 га, та рекомендувала позивачу звернутись з питання про виділення земельної ділянки в натурі на місцевості до відповідача з посиланням на те, що згідно ст. 122 Земельного кодексу України райдержадміністрації не мають права розпоряджатись землями резервного фонду (запасу) (а.с.14).

Відповідач ГУ Держземагентства у Запорізькій області листом від 19.06.2014 року № 31-8-0.3-4363/2-14 (а.с.15) відмовив позивачу у виділенні земельної ділянки в натурі на місцевості, пославшись на відсутність у нього правових підстав для виділення земельної ділянки із земель резервного фонду державної власності.

Постановою Оріхівського районного суду Запорізької області від 22.12.2014 року (а.с.29-33) позивачу було відмовлено в адміністративному позові до Оріхівської райдержадміністрації Запорізької області, ГУ Держземагентсва України в Запорізькій області про визнання незаконною бездіяльності щодо не виділення земельної ділянки.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.04.2015 року (а.с.109-110) вказану вище постанову Оріхівського районного суду Запорізької області від 22.12.2014 року було скасовано, провадження в адміністративній справі закрито за непідсудністю цієї справи адміністративним судам, оскільки в даній справі відсутній публічно-правовий спір, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту її прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень збоку органів державної влади, а повязані з реалізацією її права на користування та розпорядження земельною ділянкою, на яку вона претендує шляхом оформлення відповідних правовстановлюючих документів.

Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Отже, даний закон є спеціальним щодо проведення процедури виділення земель за сертифікатами на землю.

Як випливає з наявних у справі документів, зокрема, з довідки Держземагенства у Пологівському районі Запорізької області № 2040/01-05/0 від 25.09.2014 року, на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області відсутні не розпайовані землі колективної власності колишнього КСП «Родіна», однак в наявності є землі резервного фонду (запасу) на загальну площу 47,0675 га.

Тобто, на час звернення позивача із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) були відсутні вільні земельні ділянки, які належали КСП «Родіна», з яких третя особі у цій справі могла б виділити земельну ділянку в натурі.

Відповідно до абзацу 2 пункту 17 розділу X "Перехідні положення" Земельного Кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Отже, зазначеною нормою встановлено відсутність будь-яких строків на звернення із сертифікатом для виділення земельної ділянки в натурі.

Згідно абзаців 2-3 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 р. № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Оскільки усі землі КСП «Родіна» вже розпайовані та виділені громадянам в натурі (на місцевості), позивач має право на отримання земельної ділянки із земель резерву (запасу).

В абзаці 10 пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Ч. 2 ст. 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Так, статтею 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 року № 899-IV визначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06 вересня 2012 року № 5245-VI внесено зміни до Земельного Кодексу України, які набули чинності з 01 січня 2013 року, яким внесені зміни до визначення суб'єктів розпорядження землями сільськогосподарського призначення, оскільки такі повноваження перейшли до Держземагентства України.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Тобто, законодавцем змінено компетенцію органів щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення, наділивши такими функціями Держземагенства, замість державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування.

Отже, в даному випадку, належить застосовувати нормативно-правовий акт, який прийнятий в часі пізніше. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06 вересня 2012 року № 5245-VI прийнятий за часом пізніше, ніж Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 року № 899-IV, а відтак, під час визначення належного суб'єкта розпорядження слід виходити із норм Земельного Кодексу України.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належним суб'єктом, який наділено правом розпорядженням державними землями запасу сільськогосподарського призначення, є відповідач ГУ Держземагентства у Запорізькій області.

Оскільки сертифікат на право на земельну частку (пай) згідно з абзацом 1 пункту 17 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України, вважається правовстановлюючим документом при реалізації права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства, а тому, таке право повинно бути реалізовано відповідним державним органом.

Право особи на власність не може ставитись в залежність від визначення законодавчого органу, який це право повинен надати.

Проте, висновок суду першої інстанції про можливість та необхідність захисту права позивача ОСОБА_2 на виділення у натурі (на місцевості) земельної частки (паю), оформленого сертифікатом, саме за рішенням суду у цій справі в спосіб, обраний ОСОБА_2, є неправильним, не узгоджується із вимогами закону та не ґрунтується на доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

Оскільки, хоча ОСОБА_2, як позивачеві, й належить виключне право вибору способу судового захисту свого права та вона здійснює його на свій власний розсуд (ч. 1 ст. 20 ЦК України).

Проте, в силу вимог ст. 40 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, держави та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України.

Надання (ненадання) земельної ділянки ОСОБА_2 ГУ Держземагентства у Запорізькій області при вищевикладених обставинах в силу вимог Земельного кодексу України є виключною компетенцією останнього.

Неможливо у судовому порядку зобовязувати ГУ Держземагентства у Запорізькій області, як відповідача, виділити ОСОБА_2, як позивачеві, земельну ділянку із земель резервного фонду державної власності у натурі на місцевості з вказанням меж в натурі на підставі рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 06.06.2012 року, згідно якого Оріхівська РДА видала їй сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН № 211006 на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області.

Оскільки, рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 06.06.2012 року (а.с.7) не було зобовязано будь-який державний орган чи орган місцевого самоврядування, та у тому числі ГУ Держземагентства у Запорізькій області, виділити ОСОБА_2 будь-якою земельну ділянку у натурі (на місцевості) із буд-яких земель резервного фонду державної власності, а лише видати сертифікат на право на земельну частку (пай) в розмірі 7,80 умовних кадастрових гектарів, без виділення частки в натурі (на місцевості).

Ст.ст. 116, 122 Земельного кодексу України передбачено передачу органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб, а не виділення цими органами власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель державної власності.

Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не скасований та його норми були чинними станом на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі.

Зазначений закон не передбачає можливості виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель державної власності.

Ст. 19 Конституції України встановлюється, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проте, можливо б було у цій справі судом визнавати незаконними (законними) дії, бездіяльність, рішення ГУ Держземагентства у Запорізькій області по виділенню земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) ОСОБА_2 на підставі вищезазначеного сертифікату на право на земельну частку (пай) із земель резервного фонду державної власності, якщо останні дійсно існують у природі, оскільки ці вимоги підлягали б розгляду саме у порядку цивільного судочинства, так як повязані з правом ОСОБА_2 на земельну ділянку.

Однак, ОСОБА_2 таких позовних вимог у цій справі не заявляла та останні не були предметом розгляду у цій справі судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 11 ч.1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ст. 303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Крім того, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі, у тому числі щодо наявності на час розгляду цієї справи судом земель резервного фонду державної власності у розпорядженні ГУ Держземагенства у Запорізькій області (витяг з державного реєстру права власності на нерухоме майно тощо).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 60 ч. 1 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При вищевикладених обставинах, доводи ГУ Держземагентства у Запорізькій області, як особи яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на законі та доказах, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2015 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ГУ Держземагентства України в Запорізькій області, третя особа: Оріхівська районна державна адміністрація Запорізької області про зобовязання виділити земельну ділянку в натурі на місцевості із земель резервного фонду державної власності на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області у цій справі слід відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. 1, 5 ЦПК України у разі відмови позивачеві ОСОБА_2 у задоволенні її позову у цій справі у повному обсязі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ГУ Держземагентства у Запорізькій області судових витрат у вигляді судового збору 243,60 грн. (а.с.2), понесених нею при подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції у цій справі.

Також згідно із ст. 88 ч.ч. 1, 5 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги ГУ Держземагентства у Запорізькій області, як відповідача, на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній має право на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_2 судових витрат у вигляді судового збору у належному розмірі 267,96 грн. (платіжне доручення № 446 від 28.09.2015 року на суму 1 339,80 грн. а.с. 69), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суд вважає за доцільне розяснити, що зайво сплачені ГУ Держземагентства у Запорізькій області кошти при подачі апеляційної скарги ГУ Держземагентства у Запорізькій області у вигляді судового збору у розмірі 1071,84 грн. (розрахунок: 1 339,80 грн. - 267,96 грн.) можуть бути повернуті апелянту апеляційним судом із доходу держави (бюджету) за результатами розгляду відповідного клопотання ГУ Держземагентства у Запорізькій області.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Держземагентства у Запорізькій області задовольнити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2015 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління Держземагентства України в Запорізькій області, третя особа: Оріхівська районна державна адміністрація Запорізької області про зобовязання виділити земельну ділянку в натурі на місцевості із земель резервного фонду державної власності на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області у цій справі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП 9) на користь Головного управління Держземагентства України в Запорізькій області () понесені судові витрати у вигляді судового збору при подачі апеляційної скарги у належному розмірі 267,96 грн. (двісті шістдесят сім гривень девяносто шість копійок).

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_6ОСОБА_7