Справа № 308/8315/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 травня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої - Боднар О.В.

суддів - Джуги С.Д., Кеміня М.П.

при секретарі - Маринець Д.М.

з участю - ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 3 лютого 2015 року та апеляційною скаргою ОСОБА_3 на додаткове рішення цього ж суду від 26 березня 2015 року справу за

позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: державний Фонд сприяння молодіжному житловому будівництву, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Наталія Методіївна, про визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права на 2/3 частки квартири та виділ частки

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Ужгородський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, про припинення права на частку у спільному майні з стягненням грошової компенсації, визнання права власності на квартиру в цілому та зняття з реєстраційного обліку, -

у с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, з якою перебував у зареєстрованому шлюбі з 18.10.1997 р. до 01.04.2013 р., вимоги по якому уточнив заявою від 17.12.2014 р. (т.2, а.с.1-3) та просив:

1) визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя;

2) з урахуванням інтересів двох неповнолітніх дітей, що знаходяться на його повному утриманні та вихованні, визнати за ним право власності на 2/3 частини квартири, а за відповідачкою на 1/3 квартири;

3) виділити йому в натурі ізольовану житлову кімнату площею 18,2 кв.м. та прохідну житлову кімнату площею 17, 5 кв.м., а відповідачці ізольовану житлову кімнату площею 9,6 кв., лоджію - 1,6 кв.м., балкон - 0.9 кв.м., залишивши коридор - 7, 6 кв.м., кухню - 8,8 кв.м., ванну кімнату - 4,6 кв.м. та балкон - 1,0 кв.м. у спільному користуванні.

В якості третіх осіб вказав державний Фонд сприяння молодіжному житловому будівництву Закарпатське регіональне відділення та приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що спірна квартира була придбана у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти проводився ремонт.

У жовтні 2014 р. ОСОБА_3 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_1 (т.1, а.с.57-62), в якому просила:

1) визнати за нею право особистої приватної власності на 77/100 квартири;

2) визнати право спільної сумісної власності подружжя на 23/100 квартири та провести її розподіл по 12/100 кожному;

3) припинити право ОСОБА_1 на 12/100 часток у квартирі зі стягненням з неї на його користь грошової компенсації у розмірі 9664,28 грн. шляхом виплати з депозитного рахунку суду, на який ці кошти попередньо внесені;

4) визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру в цілому;

5) зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку;

6) стягнути судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що перебуваючи у шлюбі ними були сплачено 19 328,55 грн., від загальної вартості квартири, отже спільною сумісною власністю подружжя є частина квартири, а саме: 23/100, а решта квартири - 77/100 частин, є її особистою приватною власністю, так як гроші за квартиру сплачувались нею особисто вже після розірвання шлюбу., а перший внесок у розмірі 8 362,00 грн., був внесений нею за рахунок власних коштів, отриманих в подарунок від батька.

В якості третьої особи вказала Ужгородський МВ ГУДМС України в Закарпатській області, який був залучений до участі у справі ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 04.12.2014 р. (т.1, а.с.205-206).

Ухвалою суду від 23.10.2014 р. зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об'єднано їх в одне провадження (т.1, а.с.163).

Ухвалою суду від 24.10.2014 р. накладено арешт на спірну квартиру та заборонено її відчуження до вирішення справи по суті (т.1, а.с.164-165).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 3 лютого 2015 року уточнену первісну позовну заяву та зустрічну позовну заяву задоволено частково (т.2, а.с.102-110).

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за сторонами право власності на 1/2 частину квартири за кожним.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в якості компенсації грошові кошти в розмірі 18 556,35 грн.

Повернуто ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 9664,28 грн., внесені нею на депозитний рахунок суду.

В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26 березня 2015 року (т.2, а.с. 137-140) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 836,17 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 3 155,92 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 498,08 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 2817,83 грн. В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 на його користь понесених ним витрат на оплату правової допомоги адвокату відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 (т.2, а.с. 116-118) просить скасувати це рішення та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам, наведеним нею у позовній заяві. Крім того зазначає, що суд першої інстанції не врахував обсяг спільно нажитого майна подружжя до фактичного припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу.

Вказує, що відповідно до п.14 постанови Пленуму ВСУ від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні спору про право власності на житловий будинок обов'язок виплатити заборгованість по позичці за згодою позикодавця може бути покладено на інших співвласників - учасників будівництва. При відсутності такої згоди обов'язок виплати позички лежить на особі, яка її одержала. Ця обставина має прийматись судом до уваги при визначенні частки кожного учасника спільної власності і при вирішенні питання про грошові розрахунки між сторонами.

Проте суд першої інстанції, визнаючи право власності на 1/2 частину спірної квартири за кожним, не врахував що кредит був наданий ОСОБА_3 і саме на ній лежить обов'язок по його погашенню.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, апеляційне провадження за якою було закрито ухвалою апеляційного суду Закарпатсьої області від 15 травня 2015 року на підставі заяви його представника ОСОБА_6про відмову від апеляційної скарги (т.2, а.с. 161).

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 березня 2015 року ОСОБА_3 просить скасувати це рішення в частині стягнення з неї на користь держави судового збору у розмірі 2 817,83 грн. та судового збору у розмірі 498,08 грн. на користь ОСОБА_1 (т.2, а.с. 150-152).

Розглянувши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи об'єктом спору є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 лютого 2015 року в повному обсязі та додаткове рішення цього ж суду від 26 березня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судового збору у розмірі 2 817,83 грн. та на користь ОСОБА_1 - у розмірі 498,08 грн.

Судом встановлено, що з 18 жовтня 1997 р. до 01 квітня 2013 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, якій було розірвано заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 01 квітня 2013 року (т.1, а.с. 20-21).

Від шлюбу мають двох дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с. 11-12).

Згідно з умовами Положення про порядок надання пільгового довготермінового державного кредиту молодим сім'ям та одиноким громадянам на будівництво (реконструкцію) житла, затвердженого постановою КМУ від 17 травня 1999 року № 825 (далі - Положення) 12 грудня 2000 року між Закарпатським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву при державному комітеті України у справах сім`ї та молоді (далі - Закарпатське регіональне відділення Фонду) та ОСОБА_3, була укладена кредитна угода № 55/2000, відповідно до умов якої позичальник отримала прямий зворотній адресний (цільовий) кредит на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 65,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 70 308,00 грн., з терміном повернення 30 років з часу отримання документів на право володіння та користування житлом (т.1, а.с. 13-14).

На підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 30 липня 2003 року № 192 ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно (спірну квартиру) серії НОМЕР_3 від 05 вересня 2003 року (т.1, а.с. 16) та 10 вересня 2003 року зареєструвала своє право власності в КП «Ужгородське МБТІ» (т.1, а.с. 17).

16 вересня 2003 року була укладена додаткова угода до кредитної угоди, яка є її невід'ємною частиною, відповідно до умов якої було збільшено суму кредиту на 4 974,00 грн. у зв'язку із збільшенням загальної площі квартири на 4,7 кв.м., внаслідок чого фактична сума кредиту склала 75 255,00 грн., загальна площа квартири 69,8 кв.м. (т.1, а.с. 18).

В цей же день був складений акт № 24, відповідно до якого Закарпатське регіональне відділення Фонду передало у володіння і користування ОСОБА_3 спірну квартиру, вартість якої складала 83 617,00 грн. (т.1, а.с. 68).

Спірна квартира була передана у заставу Закарпатському регіональному відділенню Фонду на підставі договору застави від 02 жовтня 2003 року, укладеного між заставодержателем та ОСОБА_3 (т.1, а.с. 19).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 достроково погасила кредит, сплативши у липні 2014 року 34 014,54 грн. (т.1, а.с. 69, 108).

Суд першої інстанції, визнаючи спільну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, оскільки така була придбана сторонами під час їх перебування у шлюбі, та визнаючи право власності на цю квартиру по 1/2 частині за ОСОБА_1 та ОСОБА_3, правильно визначився із характером спірних правовідносиин та застосував до них положення ст.ст. 60-61 СК України та ст.368 ЦК України.

Визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири за ОСОБА_1 відповідає способам захисту цивільних прав, передбачених ст.16 ЦК України, оскільки таке його право не визнається та оспорюється ОСОБА_3

Крім того, відповідно до положень п. 1 Положення позичальником є саме молода сім'я, яку в правовідносинах, що виникають відповідно до цього Положення, представляє чоловік чи дружина.

Наявність боргових зобов'язань за кредитним договором, які виникли у період шлюбу та були погашені ОСОБА_3 після розірвання шлюбу, на правовий режим вказаної квартири, як спільного майна подружжя, не впливає.

Доводи апелянта про те, що при визначенні частки кожного учасника спільної власності і при вирішенні питання про грошові розрахунки між сторонами, суд повинен враховувати положення п.14 Постанови Пленуму ВСУ від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно до змісту п.14 зазначеної постанови, із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ «Про внесення змін і доповнень у деякі постанови Пленуму ВСУ в цивільних справах» від 25 травня 1998 року № 15, при вирішенні спору про право власності на будинок обов'язок виплатити заборгованість по позичці за згодою позикодавця може бути покладено на інших співвласників - учасників будівництва. При відсутності такої згоди обов'язок виплати позички лежить на особі, яка її одержала. Ця обставина має прийматись судом до уваги при визначенні частки кожного учасника спільної власності і при вирішенні питання про грошові розрахунки між сторонами.

Проте, з матеріалів справи, та зі змісту угоди про будівництво та реконструкцію житла від 08 лютого 2001 року, укладеної між ОСОБА_3 (позичальником), Закарпатським регіональним відділенням Фонду з однієї сторони та ТОВ МЖК «Закарпаття» (забудовник) з другої сторони, предметом якої є будівництво (реконструкція) забудовником житлового приміщення для позичальника за рахунок коштів отриманих позичальником за кредитною угодою № 55/2000 (т.1, а.с. 66), вбачається, що єдиним забудовником є ТОВ МЖК «Закарпаття».

ОСОБА_3 отримала кредит на умовах, передбачених Положенням, яке регулює правовідносини, що виникли між Закарпатським регіональним відділенням Фонду з однієї сторони та молодим подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_1, від імені якого діяла ОСОБА_3 З 2003 року ОСОБА_3 є власником спірної квартири.

На правовідносини щодо визначення часток у квартирі, поширюються норми СК України та Положення, а у пункті постанови Пленуму ВСУ на який посилається ОСОБА_3, мова йде про співвласників, які є учасниками будівництва.

Разом з цим, суд першої інстанції, помилково дійшов висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 18 556,35 грн., що становить 1/2 частину сплачених ОСОБА_3 грошових коштів в рахунок погашення кредиту, в період з 23 липня 2013 року по 18 липня 2014 року, тобто після розірвання шлюбу, оскільки такі вимоги сторонами не заявлялись.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції, в порушення вимог ст.11 ЦПК України вийшов за межі заявлених позовних вимог, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню.

В решті рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 лютого 2015 року відповідає вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України і передбачених ст.ст. 309, 310 цього Кодексу підстав для його скасування немає.

Ухвалюючи додаткове рішення суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_3 2 817,83 грн. в рахунок держави, оскільки відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, отже ОСОБА_3 повинна була сплатити 3 654,00 грн. Натомість нею було сплачено судовий збір у розмірі 836,17 грн. (т.1, а.с. 63).

Проте, суд першої інстанції ухвалюючи рішення в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 498,08 грн. не врахував, що відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві було відмовлено.

Враховуючи наведене, додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 березня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 498,08 грн. підлягає зміні, із стягненням судового збору у розмірі 62,73 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 307-309, 316, 317 ЦПК України, ст.368 ЦК України, ст.ст.60, 61, 69, 70 СК України колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 лютого 2015 року задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 лютого 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в якості компенсації грошових коштів в розмірі 18 556,35 грн. скасувати.

В решті рішення Ужгородського міськрайонного суду від 3 лютого 2015 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 березня 2015 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 березня 2015 року, змінити, зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_3 (мешканки АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (мешканця АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) до 62,73 грн.

Додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 березня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 (мешканки АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в користь держави судового збору у розмірі 2 817,83 грн. залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Кемінь М.П. Боднар О.В. Джуга С.Д.