АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц /796/5956/2015р. Головуючий у І інстанції Бартащук Л.П.
Доповідач Котула Л.Г.
РІ Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - судді Котули Л.Г.

Суддів: Слюсар Т.А., Немировської О.В.

За участю секретаря Круглика В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2008 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві з урахуванням уточненої позовної заяви про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення.

Посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . У цій квартирі зареєстровані та проживають : позивач, її мати, відповідач та двоє малолітніх дітей: ОСОБА_11 та ОСОБА_12.

Зазначила, що в шлюбі з відповідачем не перебувала. Квартира була придбана за її власні кошти, оскільки відповідач зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки із застосуванням фізичної сили, чинить безлад, за комунальні послуги не оплачує, тим самим систематично порушує правила соціального співжиття, що робить неможливим спільне проживання разом з ним всіх членів сім'ї . У зв'язку з такою поведінкою відповідача вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів , проте позитивних результатів це не дало, а тому на підставі ч.1 ст. 116 ЖК України просила усунути перешкоди у здійснення права власності шляхом виселення відповідача з належної їй на праві власності квартири, вирішити питання судових витрат.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, оскільки судом порушені вимоги матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з підстав , викладених у ній, ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4,які заперечували проти задоволення апеляційної скарги , вказуючи на те , що суд обґрунтовано відмовив у задоволені позову , перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Конституцією України ( ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР " Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2,№4,№7 та №11 до Конвенції " закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею , незалежно від волі інших осіб( статті 316,317,319,321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності , закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386,391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

На підставі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року роз'яснено, що під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Відмовляючи у задоволені позову , суд виходив з того , що позивачем не надано доказів систематичного порушення відповідачем правил співжиття.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна .

Як вбачається з матеріалів справи, за договором купівлі-продажу від 09 грудня 2011 року року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 ( а.с. 8).

Згідно довідки ЖЕО № 411 КП Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва від

06.08.2014 року №892 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач, сини сторін : ОСОБА_11 , 2009 року народження та ОСОБА_12,2011 року народження , відповідач та мати позивача ОСОБА_5 (а.с.9).

За висновком ст. ДІМ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві від 12 листопада 2013 року , 09 листопада 2013 року між позивачем та відповідачем на побутовому рівні виник словесний конфлікт.

Працівниками міліції було винесено офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства у сім'ї( т.1 а.с. 65).

04 серпня 2014 року до чергової частини Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві надійшла заява ОСОБА_1 про те , що її чоловік ОСОБА_2 вчинив сварку та погрожує фізичною розправою.

Працівниками міліції з ОСОБА_2 проведено профілактичну розмову та винесено офіційне застереження про неприпустимість протиправної поведінки. ( т.1 а.с. 64)

Постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні правопорушення , передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Зі змісту постанови випливає , що 21 лютого 2014 року ОСОБА_2 о 22 год. 17 хв. в АДРЕСА_1 вчинив сімейну сварку в присутності дітей ,тобто насильство в сім'ї( т.1 а.с. 94).

Зазначені постанови є чинними , оскільки в установленому законом порядку не скасовані, а тому свідчать про те , що відповідач систематично порушував правила співжиття, а вжиття заходів попередження не дали позитивних результатів.

На те , що відповідач систематично порушував правила співжиття вказували свідки, зокрема, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , пояснив, що декілька раз бачив відповідача п'яним , коли навідувався до своєї тітки, а зі слів сестри та тітки йому відомо , що досить частко відповідач буває в такому стані.

Як стверджував свідок , коли відповідач п'яний він веде себе дома агресивно , погрожує і він змушений був захищати від нього позивача, ставши між ними, щоб уникнути бійки, висловлювався нецензурною лайкою інколи це мало місце в присутності дітей. Він сам йому повідомив , що давав ляпаси позивачу, її матері.

Свідок ОСОБА_7 підтвердила , що бачила матір позивача в синяках, побиту , на її запитання хто її так побив , вона кивнула в сторону відповідача. У зв'язку з цим вона запитала у відповідача , коли вони їхали в машині, що відбулося . На що він відповів, що мати позивача отримала своє за те , що не ту куртку одягла дитині на вулицю.

Іншим разом вона зателефонувала до позивача, телефонну трубку підняла ОСОБА_8, мати позивача і вона чула , як відповідач погрожував їй, що я тебе вб'ю , заріжу і по голосу зрозуміла , що він п'яний .

В матеріалах справи є довідка Міської клінічної лікарні швидкої допомоги від 15 жовтня 2014 року про те , що ОСОБА_5 перебувала у приймальному відділенні і їй встановлено діагноз : забій та осадження правої надбрівної ділянки та інші тілесні ушкодження ( а.с. 45)

Свідок ОСОБА_9 , також підтвердив , що неодноразово в квартиру , де мешкають сторони приїжджала міліція , у зв'язку з скандалами. Свідку ОСОБА_10 теж стало відомо зі слів відповідача , що між сторонами виникали конфлікти і був випадок , що відповідач побив матір позивача , у зв'язку з чим викликали міліцію.

Однак , суд на зазначені обставини та вимоги закону не звернув увагу , а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову з наведених підстав.

Не можна погодитися з висновки суду про те , що квартира АДРЕСА_1 придбана позивачем під час проживання сторін однією сім'єю, але не перебуваючи у шлюбі відповідно до частин 1 та 2 ст. 74 СК України є їх спільною сумісною власністю і відсутність спору між сторонами про поділ майна не доводить відсутність прав відповідача на це майно, оскільки зазначене не було предметом позову і на ці обставини відповідач не посилався в своїх запереченнях.

Позитивні характеристики відповідача з місця роботи та за місцем проживання самі по собі не свідчать про відсутність підстав до його виселення за ч.1 ст. 116 ЖК України , оскільки наведені докази вказують на те, що він систематично порушував правила співжиття, що робить неможливим проживання позивача та її матері в одній квартирі з ним, незважаючи на попередження правоохоронних органів.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,316 ЦПК України , колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 належної їй на праві власності шляхом виселення ОСОБА_2 з зазначеної квартири.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: