Справа № 166/71/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Свистун О.М.
Провадження № 22-ц/773/657/15 Категорія: 27 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Концевич Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) "Брокбізнесбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційними скаргами позивача ПАТ "Брокбізнесбанк" на рішення Ратнівського районного суду від 02 березня 2015 року та на додаткове рішення цього ж суду від 21 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ПАТ "Брокбізнесбанк", як правонаступник відкритого акціонерного товариства акціонерного банку "Брокбізнесбанк", звернулося в суд із вказаним позовом покликаючись на те, що між ОСОБА_2 та Банком 20 червня 2007 року укладено договір №376/07 про надання кредиту в розмірі 200000 гривень на термін до 18 червня 2010 року зі сплатою за користування ним 18 відсотків річних.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 кредитного зобов'язання між Банком і ОСОБА_3, Банком та ОСОБА_4 20 липня 2007 року укладено окремі договори поруки, згідно із якими поручителі відповідають перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитною угодою в тому ж розмірі, що і боржник. При цьому, договори поруки діють до повного його виконання сторонами.

У зв'язку з невиконанням відповідачами зобов`язань за кредитним договором станом на 01 жовтня 2014 утворилась заборгованість у розмірі 82671,06 грн., у тому числі 36338,82 грн. простроченого основного боргу, 31234,47 грн. прострочених відсотків за користування кредитом, 4090,17 грн. комісії, 11007,60 грн. пені.

Після збільшення позовних вимог Банк просив стягнути 89194,92 грн., у тому числі 36338,82 грн. простроченого основного боргу, 33438,71 грн. прострочених відсотків за користування кредитом, 4380,89 грн. комісії, 15036,50 грн. пені (8164,79 грн. - за несвоєчасне погашення тіла кредиту та 6871,71 грн. - відсотків).

Рішенням Ратнівського районного суду від 02 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Ратнівського районного суду від 21 квітня 2015 року постановлено стягнути з відповідача 826 грн. 71 коп. судового збору.

Не погоджуючись з указаними рішеннями суду першої інстанції позивач подав апеляційні скарги на рішення суду та додаткове рішення суду, у яких, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогами про погашення кредитної заборгованості та строк пред'явлення вимоги до поручителів.

Такий висновок суду є правильним.

Судом установлено, що відповідно до кредитного договору №376/07 від 22.06.07 року позивач зобов'язувався надати ОСОБА_2 кредит на споживчі потреби на суму 200000 гривень на термін до 18 червня 2010 року зі сплатою 18 % річних, а ОСОБА_2 - повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами щомісячними платежами, розмір яких визначено згідно із додатком №1.

ОСОБА_2 були прийняті умови договору, про що свідчить його підпис в даному договорі, а також часткове виконання договірних зобов'язань, що стверджено наданим Банком розрахунком заборгованості.

20 липня 2007 року між Банком та ОСОБА_3, а також Банком і ОСОБА_4, укладено договори поруки, за умовами яких поручителі зобов'язувалися відповідати перед Банком за виконання ОСОБА_2 всіх його зобов'язань за кредитним договором №376/07 від 22.06.07 року солідарно з останнім.

Із наданого Банком розрахунку, з урахуванням збільшених позовних вимог, вбачається, що станом на 13 лютого 2015 рокуОСОБА_2 заборгував Банку 89194, 92 грн. у тому числі 36338,82 грн. простроченого основного боргу, 33438, 71 грн. прострочених відсотків за користування кредитом, 4380,89 грн. комісії, 15036,50 грн. пені (8164,79 грн. - за несвоєчасне погашення тіла кредиту та 6871,71 грн. - відсотків).

Згідно з цим же розрахунком, востаннє платежі за вказаним кредитним договором, зокрема на погашення тіла кредиту, вносились 22 січня 2010 року. Відтоді і по даний час відомостей про погашення кредиту відповідачами Банк не надав.

У силу ст. 253, ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність три роки.

Згідно із ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Суд першої інстанції встановив, що позичальник до 25 числа кожного місяця, починаючи із 01 липня 2007 року по 18 червня 2010 року, зобов'язувався надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у визначеному додатком розмірі.

З огляду на те, що з узгодженого сторонами строку внесення останнього із чергових платежів - 18 червня 2010 року (а тим більше з часу внесення попередніх чергових платежів) до часу звернення позивача до суду з позовом до боржника - 19 січня 2015 року минуло більше трьох років, та враховуючи заяву відповідачів про застосування строку позовної давності,суд обґрунтовано відмовив у позові за пропуском строку позовної давності.

Також судом ураховано ту обставину, що Банк не повідомив поважних причин пропуску строку позовної давності та не просив цей строк поновити.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постановах Верховного Суду України від 06.11.13 року у справі № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14 правової позиції, яка в силу ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування, і з якої вбачається, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Висновок суду про пропуск позивачем строку пред'явлення вимог до поручителів, а відтак - припинення поруки, ґрунтується на положеннях частини четвертої статті 559 ЦК України, згідно з якими порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Із договорів поруки, укладених з ОСОБА_3, ОСОБА_4 вбачається, що строк припинення поруки не встановлений. Пунктом 3.3 Договорів поруки встановлено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Виходячи з положень ст.ст. 251, 252 ЦК України, умови укладених Банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 договорів поруки від 20.06.10 року №376/07 про їх дію до повного припинення зобов'язань ОСОБА_2 не свідчать про те, що цими договорами установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителів.

Згідно з графіком погашення кредиту, останній черговий платіж боржник повинен був здійснити 18 червня 2010 року, ця дата є строком виконання виходячи з умов кредитного договору. Отже, саме з цієї дати починається перебіг шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителів, який Банк пропустив, про що вірно зазначив у своєму рішенні та дійшов обґрунтованого висновку про припинення поруки.

Покликання Банку на претензію № 648 від 05.05.2010 року про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором не впливає на правильність рішення суду першої інстанції, оскільки навіть виходячи із цієї дати та відведення 30 днів для виконання вимоги, банк пред'явив вимоги до поручителів більше, ніж через шість місяців.

Отже, рішення суду першої інстанції від 02 березня 2015 року є законним і обґрунтованим.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення відповідач покликається на порушення судом першої інстанції при стягненні судового збору вимог п. 15 ч. 2, п. 1 ч. І ст. 38, п. 1 ч. І ст. 48, п. 5 ч. 2 ст. 53 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", обґрунтовуючи положеннями цих статтей, що оскільки позовна заява про стягнення заборгованості за кредитним договором підписана уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, судовий збір не підлягає стягненню.

Такі доводи спростовуються наступним.

Виходячи з положень п. 22 ч. І Закону України "Про судовий збір" уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звільняється від сплати судового збору у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації і ліквідації банку.

Отже, підлягає з'ясуванню, що вважається здійсненням тимчасової адміністрації і ліквідації.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з положеннями ст. 2 цього Закону, виведення неплатоспроможного банку з ринку - заходи, які здійснює Фонд стосовно банку, віднесеного до категорії неплатоспроможних, щодо виведення його з ринку одним із способів, визначених статтею 39 цього Закону.

Згідно з ч. І ст. 39 Закону, протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації виконавча дирекція Фонду затверджує план врегулювання з обов'язковим дотриманням принципу найменших витрат для Фонду. За рішенням виконавчої дирекції Фонду цей строк може бути продовжений до 30 днів.

Частиною 2 цієї статті визначено, що план врегулювання складається відповідно до вимог, встановлених актами Фонду. У плані врегулювання на підставі оцінки фінансового і майнового стану банку визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із таких способів:

1) ліквідація банку з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб у порядку, встановленому цим Законом;

2) ліквідація банку з відчуженням у процесі ліквідації всіх або частини його активів і зобов'язань на користь приймаючого банку;

3) відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку на користь приймаючого банку з відкликанням банківської ліцензії неплатоспроможного банку та подальшою його ліквідацією;

4) створення та продаж інвестору перехідного банку з передачею йому активів і зобов'язань неплатоспроможного банку і подальшою ліквідацією неплатоспроможного банку;

5) продаж неплатоспроможного банку інвестору.

Отже, нормами указаних статтей не віднесено до здійснення тимчасової адміністрації і ліквідації пред'явлення уповноваженою особою позовної вимоги майнового характеру, відтак, банк у даному випадку не звільнений від сплати судового збору, тому підстав для скасування додаткового рішення не має.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги позивача Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" відхилити.

Рішення Ратнівського районного суду від 02 березня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 квітня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: