Провадження № 2/344/134/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Бабій О.М.,

секретарів Сивухіної Ю.Ю., Іванова О.В., Орнат Л.І.,

за участі представника позивачки ОСОБА_1, представника відповідачки ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3, про визнання за ОСОБА_4 44,4 частки від всього домоволодіння, що становить 105,4 кв.м. та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.05.1990 року, що зареєстровано в реєстрі за № 5.1219, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідачки про визнання за нею права власності на 100/100 частки у спільній сумісній власності та права на 100/100 частки жилого будинку та про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом вчиненого ОСОБА_7 та посвідченого нотаріусом першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори 23.05.1990 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5.1219, номер спадкової справи 444/84.

Ухвалою суду від 18 лютого 2014 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача допущено - ОСОБА_6.

Ухвалою суду від 18 березня 2014 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача допущено - ОСОБА_3.

25 жовтня 2014 року, вже після початку розгляду справи по суті, представник позивачки подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, а фактично про зміну предмету спору, оскільки просив внести зміни в свідоцтво про право на спадщину в частині частки, яка належить ОСОБА_8 та ОСОБА_9. Вказані особи не брали участі у справі та не були залучені до участі в справі.

Ухвалою суду від 01 листопада 2014 року відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_4 про уточнення позовних вимог про:

в свідоцтві про право на спадщину за законом, яке видано ОСОБА_8 23.05.1990 року за реєстром 5-1222, величину частки 1/3 змінити на 1/6 частки домоволодіння АДРЕСА_1, що становить 39,55 кв.м. загальної площі;

в свідоцтві про право на спадщину за законом, яке видано ОСОБА_9 09.09.2002 року за реєстром 5-1519, величину частки 1/3 змінити на 1/6 частки домоволодіння АДРЕСА_1, що становить 39,55 кв.м. загальної площі.

Продовжено розгляд позовних вимог у такій редакції:

визнати за ОСОБА_4 44,4 частки від всього домоволодіння, що становить 105,4 кв.м.;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.05.1990 року, що зареєстровано в реєстрі за № 5.1219.

Позовні вимоги позивачка обгрунтовує тим, що вона перебувала з померлим ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі з 09.07.1978 року по 04.11.2003 року, однак після розірванн шлюбу вони і надалі проживали разом як сім'я, що підтвердили свідки. Причиною розірвання шлюбу стало те, що позивачці стало відомо про скриті дії свогг чоловіка щодо вчинення ним 23.05.1990 року дій по оформленню в односторонньому, прихованому порядку свідоцтва про право на спадщину за законом на себе та своїх братів ОСОБА_8 та ОСОБА_12. Будинок в якому проживали позивачка та померлий ОСОБА_7 належав матері ОСОБА_7 - ОСОБА_9, за якою доглядала позивачка та її чоловік ОСОБА_7. Коли ОСОБА_9 померла, то позивачка вважала, що спадкоємцем її майна стали позивачка та її чоловік ОСОБА_7, оскільки далі проживали в будинку. ОСОБА_7 сказав позивачці, що його брати та сестра не прийняли спадщину після смерті ОСОБА_9. Протягом шести місяців після смерті ОСОБА_9, її діти ОСОБА_8, ОСОБА_12 та ОСОБА_10 не подали заяви про прийняття спадщини, а син померлої та чоловік позивачки ОСОБА_7 фактично вступив у володіння майном як спадкоємець. Позивачка та ОСОБА_7 провели ремонт будинку за свої кошти, що підтверджують свідки, на ремонт кошти позивача позивачка. В 2003 році позивачці стало відомо, що її чоловік ОСОБА_7 приховав від неї факт офомлення свідоцтва про право на спадщину за законом на себе та на своїх братів ОСОБА_8 та ОСОБА_12, такі дії ОСОБА_7 вчинив прихована та всупереч волі позивачки, яка була його дружиною. Отже, будинок та земельна ділянка, яку ОСОБА_7 успадкував після матері є спільною сумісною власністю подружжя, тому після смерті ОСОБА_7, та зважаючи на те, що позивачка та ОСОБА_7 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому позивачка має право на частку в будинку. Подружжю ОСОБА_7 на праві спільної сумісної влоасності подружжя повинно належати 2/3 частини домоволоідння, що становить 158,2 кв.м., оскільки вони проводили капітальний ремонт будинку, вкладали значні грошові кошти в будинок. Із 2/3 частки, ? частки, тобто 79,10 кв.м. належить позивачці на праві спільної сумісної власності. Після смері ОСОБА_7, його частка 1/2, що становить 79,10 кв.м. повиина ділитись між позивачкою, дочкою ОСОБА_3 та сином ОСОБА_6, тобто по 26,3 кв.м. кожному. Остаток 1/3 частки домоволодіння, що становить 79,10 кв.м. належить братам ОСОБА_8 та ОСОБА_12 порівну, тобто по 39,55 кв.м, що становить по 1/6 частки.

З наведених мотивів представник позивачки в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Строк позовної давності вважає, що позивачкою не пропущено з мотивів викладених в уточнення до позовної заяви.

Третя особа ОСОБА_3 в судових засідання просила позовні вимоги задоволити, суду пояснила, що відповідачка намагається позбавити її житла, погрожує їй. Відповідачка ніколи не проживала в будинку, не цікавилась будинком, а після смерті батька намагається його продати та позбавити її житла.

Представник відповідачки та третьої особи ОСОБА_6 в судовому засіданні вимоги позову заперечила, вказавши, що вимоги повністю не обгрунтовані, безпісдавні не грунтується на вимог законодавства яке діяла на час відкриття спадщини та яке дії на даний час. Також вказала, що позивачкою пропущено строк позовної давності. Просила в задоволенні позову відмовити, оскільки її довірителькою правомірно набуто право власноті на будинок, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та на підставі договору дарування. Третя особа ОСОБА_6 набув право власності на підставі рішення суду. Рішення суду ніким не скасовано та має преюдиційне значення для вирішення даної справи.

Свідок ОСОБА_16 суду дала покази в яких вказала наступне. Свідок перебуває з позивачкою у дружніх відосинах, а з відповідачкою не знайома. Свідку відомо, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 проживали в будинку батьків ОСОБА_7, який він успадкував після смерті матері. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 робили ремонт в будинку. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_7 продовжували проживати разом в будинку. При житті батьків, брати ОСОБА_7 не приїжджали до них, проживали в Росії та Казахстані, інколи приїжджала сестра ОСОБА_10. Племінниця ОСОБА_7 - ОСОБА_5, прїжджала вже після смерті свого батька, вона переїхала з Казахстану сюди. З 1991 року ОСОБА_5 проживає у другій частині будинку.

Свідок ОСОБА_19 суду дав покази в яких вказав наступне. Свідок працював з чоловіком позивачки - ОСОБА_7, робив двері в частині будинку позивачки та ОСОБА_7. Свідок працював з ОСОБА_7 з 1983 року. З 1985 року по 2010 рік виконував ремонтні роботи в будинку, робив вікна, двері, підлогу в будинку де проживав ОСОБА_7. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вели спільне господарство, оплачували та замовляли роботу вони двоє. Про те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було розірвано шлюб свідку не відомо. В частині будинку де живе ОСОБА_5 свідок також проводи заміну вікон десь в 2007-2008 роках. Хто був власником будинку свідку не відомо.

Свідок ОСОБА_21, яка є сусідкою сторін, суду дала покази в яких вказала наступне. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 жили разом, вели спільне господарство, всі питання вирішували разом, проводи разом ремонт будинку. Про те хто є власником будинку та що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було розірвано свідку не відомо. Після смерті ОСОБА_7 в будинку появились інші люди.

Свідок ОСОБА_22 суду дала покази в яких вказала наступне. Свідок знала батьків ОСОБА_7. Коли ОСОБА_4 переїхала жити в будинок ОСОБА_7, то будинок був запущений. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 почали його ремонтувати, провели воду, зробили паркан, розчистили подвір'я. ОСОБА_4 просила свідка позичити їй гроші для ремонту будинку. В 1990 роках з Казахстану приїхала дружина брата ОСОБА_7 з дочкою, вони всі разом проживали у будинку, конфліктів не було. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 жили в будинку з того часу як одружились. Свідок вказала, що всього двічі була в будинку, однак бачила як проводився ремонт, оскільки проживала через дорогу.

Свідок ОСОБА_23 суду дала покази в яких вказала наступне. З 1994 по 1997 рік свідок проживала в будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_7, орендувала в них кімнату. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вели спільне господарство, робили ремонт. ОСОБА_4 жила в будинку постійно. Про те, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розірвано свідку не було відомо. Свідку також розказували, що якась частина будинку належить братові ОСОБА_7.

Свідок ОСОБА_24 суду дала покази в яких вказала наступне. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 проживали разом в будинку. Зі слів ОСОБА_7 свідку відомо, що в того був син в Молдові на утримання якого він сплачував алміенти. Після смерті матері ОСОБА_7 в будинку почався ремонт. Ремонтом займалась ОСОБА_4, ОСОБА_7 будинком не займався. Свідок позичала гроші ОСОБА_4 на ремонт будинку. Перед смертю ОСОБА_9 казала, що хата залишиться ОСОБА_7. Згодом ОСОБА_4 почала їздити за кордон щоб віддати борги за ремонт будинку. ОСОБА_7 та ОСОБА_4 жили разом, вели спільне господарство. Брати ОСОБА_7 жили в інших країнах, до матері не приїжджали. Після смерті ОСОБА_7, свідку стало відомо від ОСОБА_4, що шлюб між ними розірвано та те, що якусь частку будинку ОСОБА_7 оформив на брата. Після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_4 сказала свідку, що ОСОБА_7 не залишив будинок ОСОБА_3. ОСОБА_9 за свого життя говорила, що після її смерті будинок має залишитись ОСОБА_7, а після ОСОБА_7 - ОСОБА_3.

Суд роз'яснював сторонам їх права та обов'язки, і постановляє судове рішення на підставі тих доказів, що були надані сторонами.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали, встановивши таким чином фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об'єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до наступних висновків.

Позивачка та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 липня 1978 року по 04 листопада 2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.11, 12).

Позивачка стверджує, що після розірвання шлюбу вони і надалі проживали однією сім'єю. Такі твердження позивачки підтверджуються показами свідків, які допитані в судовому засіданні та які вказали, що позивачка та ОСОБА_7 проживали разом в будинку АДРЕСА_1, вели спільне господарство, аж до смерті ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Позивачка вважає, що їй, як дружині померлого ОСОБА_7 повинна належати частка в спадщині, яка відкрилась після його смерті, а саме 44,4 частки від всього домоволодіння, що становить 105,4 кв.м., оскільки внаслідок їх спільної з ОСОБА_7 праці, вказане домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя.

Суд вважає такі твердження позивачки помилковими та безпідставними виходячи з наступного.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 є його дочка ОСОБА_3 та син ОСОБА_6, які успадкували порівну по 1/6 частки спадкового майна та є власниками по 1/6 частини будинковолодіння, що знаходиться на АДРЕСА_1, що підтверджується копією рішення суду від 14 лютого 2013 року, яке набрало законної сили (а.с.131-143).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, те, що треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є власниками по 1/6 частині будинковолодіння, що знаходиться на АДРЕСА_1 доказуванню та перегляду не підлягає.

Власником іншої частини будинковолодіння, а саме: 2/3 частини є відповідачка ОСОБА_5, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.103).

Вказана обставинами позивачкою не визнається та оспорюється.

Відповідачка набула у власність 2/3 частини будинковолодіння на підставі:

договору дарування № 1-954 від 23.08.2011 року, який укладений між нею та її дядьком, братом померлого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 (а.с.161);

свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті своєї матері ОСОБА_9, яка в свою чергу набула у власність 1/3 частки після смерті свого чоловіка, та брата померлого ОСОБА_7 - ОСОБА_12 (а.с.159).

Брати - ОСОБА_7, ОСОБА_12 та ОСОБА_8 в свою чергу набули у власність кожен по 1/3 частини будинковолодіння що знаходиться на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право спадщини за законом після смерті матері - ОСОБА_9 (а.с.72).

Позивачка вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 травня 1990 року № 5.1219 є недійсним, а будинок після смерті матері її чоловіка перейшов у спільну сумісна власнеість подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7.

Такі твердження позивачки є необгунтованими виходячи з наступного.

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після її смерті відкрилась спадщина, в тому числі на будинковолодіння що знаходиться на АДРЕСА_1.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_9 були її діти - ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_8 та ОСОБА_10. ОСОБА_12 та ОСОБА_8 проживали в Казахстані та в Росії.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР визначено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

ОСОБА_7 проживав разом зі своє. матір'ю на час її смерті, що сторонами визнається та підтверджується показами свідків, а тому фактично прийняв спадщину.

Його брати ОСОБА_12 та ОСОБА_8 не проживали на той час в УРСР, тому для прийняття спадщини мали б подати заяви до державної нотаріальної контори.

Однак цього вони не зробили вчасно, тому позивачка вважає, що свідоцтво про право на спадщину від 23.05.1990 року є недійсним.

Такі твердження є безпідставними, оскільки спадщину замість своїх братів ОСОБА_8 та ОСОБА_12 від їх імені прийняв чоловік позивачки ОСОБА_7, який діяв від імені та в інтересах своїх братів, що підтверджується копіями довіреностей (а.с.237, 238).

Спадщина ними не була прийнята вчасно, однак строк на прийняття спадщини їм було продовжено нотаріусом відповідно до ст. 560 ЦК УРСР: «Строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.».

Оскільки всі дії по оформленні прав на спадщину вчиняв ОСОБА_7 від імені своїх братів, то суд вважає, що такими своїми діями він дав свою згоду на продовження строку для прийняття ними спадщини.

Дочка ОСОБА_9 - ОСОБА_10 своїх прав на спадщину не заявляла та не заявляє, тому суд вважає, що вона відмовилась від права на спадщину після своєї матері та такими своїми діями дала згоду на продовження строку для прийняття спадщини своїми братами.

Інших законних та обгрунтованих підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.05.1990 року недійсним позивачка не навела.

Отже, після смерті ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилась на спадщина його 1/3 частину будинковолодіння що знаходиться на АДРЕСА_1.

Як вже зазначалось судом, спадкоємцями першої черги були його діти ОСОБА_3 та ОСОБА_6, які й успадкували по 1/6 частки будинковолодіння що знаходиться на АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

За змістом ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, які викладені в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»,при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК

Позивачка, хоча й проживала з ОСОБА_7 однією сім'єю, однак права на спадкування, як спадкоємець першої черги не набула, оскільки шлюб між ними було розірвано в 2003 році за ініціативою позивачки.

Майно, а саме 1/3 частина будинковолодіння що знаходиться на АДРЕСА_1, набуте ОСОБА_7 під час шлюбу з позивачкою, однак є його особистою приватною власністю, оскільки набуте в порядку спадкування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Аналогічне визначення містилось і в ч. 1 ст. 24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 15, 16, 1258, 1261, 1264 ЦК України, ст.ст. 548, 549, 560 ЦК УРСР, ст. 57 СК України, ст. 24 КпШС, ст. 3, 4, 10, 11, 57-61 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3, про визнання за ОСОБА_4 44,4 частки від всього домоволодіння, що становить 105,4 кв.м. та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.05.1990 року, що зареєстровано в реєстрі за № 5.1219 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Івано-Франківський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 26 січня 2015 року.

Суддя Бабій О.М.