У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом приватного акціонерного товариства «ВАП-АСИСТАНС» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «ВАП-АСИСТАНС» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 8 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року приватне акціонерне товариство «ВАП-АСИСТАНС» (далі - ПрАТ «ВАП-АСИСТАНС») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до договору уступки права вимоги (договору факторингу) від 5 червня 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МАГІСТР» (далі - ТОВ «ФК «МАГІСТР») відступило товариству право грошової вимоги до фізичних осіб - позичальників. Між ТОВ «ФК «МАГІСТР» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту від 20 червня 2012 року. Згідно з п.1.1 договору про надання споживчого кредиту кредитор надав відповідачу грошовий кредит у розмірі 10 тис. грн, з строком повернення - до 18 жовтн 2013 року відповідно до порядку повернення, викладеному в додатковій угоді № 1 від 29 жовтня 2012 року. Кредит мав повертатися рівними частинами щомісячно, а саме - за кожні 30 календарних днів користування кредитом, в сумах, викладених в п.1.2.1 договору, зі сплатою за користування одержаним кредитом 189 % річних, які сплачуються рівними частинами щомісяця, а саме - за кожні 30 календарних днів користування кредитом. ТОВ «ФК «МАГІСТР» виконало свої зобов'язання за кредитним договором, перерахувало позичальнику (відповідачу) грошові кошти в розмірі 10 тис. грн, а відповідач в свою чергу, зобов'язання не виконав та допустив заборгованість в розмірі 34 865 грн 23 коп. ТОВ «ФК «МАГІСТР» 5 червня 2013 року повідомило відповідача про відступлення права вимоги та про необхідність сплати заборгованості за рахунок нового кредитора, тобто ПрАТ «ВАП-АСИСТАНС».

Зважаючи на важкий матеріальний стан відповідача та скрутне економічне становище в країні, позивач зменшив суму заборгованості шляхом припинення нарахування пені після 18 лютого 2013 року та просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 18 444 грн 97 коп та судові витрати в розмірі 229 грн. 40 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 6 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 8 жовтня 2014 року, у задоволенні позову ПрАТ «ВАП-АСИСТАНС» відмовлено.

У касаційній скарзі ПрАТ «ВАП-АСИСТАНС» просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПрАТ «ВАП-АСИСТАНС», суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав суду належного розрахунку заборгованості за кредитним договором, оскільки на момент передачі права вимоги новому кредитору заборгованість ОСОБА_3 становила 2 194 грн 86 коп., а позивач просив стягнути заборгованість в більшому розмірі.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також, що позивачем не доведено нараховану суму боргу по тілу кредиту, оскільки розрахунки заборгованості за кредитним договором містять розбіжності. Крім того, виходячи з предмету договору факторингу, відступлення права вимоги відбувається з моменту передачі фактором грошових коштів клієнту (фінансування), про що зазначено в п. 3.5 договору факторингу, однак надані представником позивача платіжні доручення свідчать про передачу грошових коштів за договором у меншому розмірі ніж передбачено договором.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 червня 2012 року між ТОВ «ФК «МАГІСТР» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останній видано кредит у розмірі 10 тис. грн зі сплатою 189 % річних за користування кредитом на строк до 5 грудня 2012 року.

29 жовтня 2012 року між сторонами була укладена додаткова угода №1 до зазначеного договору, за якою погоджено реструктуризувати заборгованість, яка станом на 29 жовтня 2012 року становила 7 004 грн 55 коп.

5 червня 2013 року між ТОВ «ФК «МАГІСТР» та ПрАТ «ВАП-АСИСТАНС» укладено договір уступки права вимоги.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Так, виходячи з предмету договору факторингу та характеру факторингових відносин, момент відступлення (набуття новим кредитором) права вимоги за договором факторингу пов'язаний з настанням певної події - виконання фактором зобов'язання з передачі клієнту грошових коштів.

Судом установлено, що позивач, подавши до суду заяву про уточнення позовних вимог, додав до неї платіжні доручення №№ 7 - 9 від 9 липня 2013 року про сплату грошових коштів за договором відступлення права вимоги від 5 червня 2013 року, однак суд при вирішенні спору до уваги їх не взяв.

Відповідно до п. 2.1 договору факторингу клієнт зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги та всі інші права, належні йому згідно з умовами кредитних договорів, в обсязі та на умовах, що існують на момент відступлення права грошової вимоги до боржників та здійснити факторові оплату за передані у його розпорядження грошові кошти в розмірі 1 тис. грн, які надійшли до ПрАТ «ВАП-АСИСТАНС» у готівковій формі через касу.

Крім того, із заявою про уточнення позовних вимог позивачем було надано детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором із зазначенням сум нарахувань та періодів, за які вони були здійснені.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, а апеляційний суд за правилами ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України за відсутності відповідних позовних вимог постановив ухвалу, в якій тим самим встановив обставини щодо договору факторингу, який ніким не оспорювався, вийшовши за межі заявлених позивачем вимог. При цьому не врахував, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору, при цьому, встановивши спірність суми заборгованості, не з'ясував та не стягнув безспірну суму, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, яким повністю відмовлено в задоволені позову, чим порушено положення ст. ст. 55, 124 Конституції України щодо права на судовий захист.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «ВАП-АСИСТАНС» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 8 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта