Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним.

Позивачка вказувала, що укладаючи зазначений договір, насправді мала на меті укладення договору довічного утримання, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров'я потребує сторонньої допомоги.

Посилаючись на те, що укладений договір не відповідав її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, ОСОБА_4 просила визнати договір дарування недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 27 березня 2014 року позов задоволено. Визнано договір дарування 5/6 частки житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 у м. Болграді Одеської області, який було укладено 24 грудня 2012 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, недійсним та визнано за ОСОБА_4 право власності на 5/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, що розташований по АДРЕСА_1 у м. Болграді Одеської області.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2014 року, рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, місцевий суд дійшов висновку про те, що зазначений договір порушує права ОСОБА_4, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров'я, укладаючи з відповідачем спірний договір, позивачка мала на меті відчуження на користь ОСОБА_5 частини житлового будинку, лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивачка після укладення зазначеного договору дарування продовжує проживати АДРЕСА_1 у м. Болграді Одеської області, який є її єдиним житлом.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачкою не доведено, що під час укладення оспорюваного договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявності обставин, які зумовлюють визнання договору дарування частини будинку недійсним.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 грудня 2012 року між позивачкою та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_4 передала безоплатно у власність, а відповідач прийняв у власність 5/6 частки житлового будинку АДРЕСА_1

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи з положень ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Проте всупереч вимогам ст. ст. 212, 214 ЦПК України в рішенні апеляційного суду обґрунтування та мотивація щодо наявності чи відсутності помилки - неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, - відсутні, а також до спірних правовідносин не застосовано положення ст. ст. 203, 229 ЦК України та не спростовано висновки суду першої інстанції, що ґрунтувались на встановленому факті відсутності волевиявлення ОСОБА_4 під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідача будинку, який є її єдиним житлом, та позивачка як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_5 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.

Таким чином, місцевим судом при ухваленні рішення про задоволення позову було правильно встановлено обставини, за яких оспорюваний договір дарування не відповідав внутрішній волі позивачки, а похилий вік, наявність низки хвороб, подальше проживання у відчуженому будинку можуть вважатися помилкою в розумінні ст. ст. 203, 229, 717 ЦК України, в зв'язку із чим в апеляційного суду не було правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2014 року скасувати, а рішення Болградського районного суду Одеської області від 27 березня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна
Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко
Ю.Г. Іваненко