УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,Гончара В.П., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_6 35 851 грн 45 коп. заборгованості за договором кредиту та 358 грн 51 коп. судового збору.

На обґрунтування своїх вимог посилалось на ті обставини, що 10 травня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір, за яким банк надав відповідачці 5 000 грн кредитних коштів у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік за користування ними на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Однак відповідачка не виконала взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого утворилась заборгованість, просив задовольнити позов.

15 травня 2014 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 35 601 грн 45 коп. заборгованості за кредитним договором та 356 грн 01 коп. судового збору.

17 червня 2014 року рішенням апеляційного суду Миколаївської області рішення суду першої інстанції змінено та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 426 грн 94 коп. заборгованості за відсотками за кредитним договором та 104 грн 26 коп. судового збору.

У задоволенні позовних вимог про стягнення кредитних коштів відмовлено.

У касаційній скарзі відповідачка просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не виконала взятих на себе зобов'язань зі сплати кредитних коштів та процентів за користування ними у строки, визначені договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

При цьому вважав, що строк позовної давності, встановлений сторонами у п'ять років, не пропущено позивачем, оскільки він перервався сплатою позичальником 26 березня 2009 року частини коштів на погашення кредиту, тому підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності немає.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що сторонами не було погоджено збільшення строку позовної давності до п'яти років, тому позивач пропустив трирічний строк для звернення до суду з позовом про стягнення суми тіла кредиту, що є підставою для відмови у задоволенні цих вимог та стягнення відсотків за користування коштами у межах трирічного строку позовної давності.

Проте з таким рішенням апеляційного суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Цим вимогам оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 10 травня 2006 року між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику 5 000 грн у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних за користування коштами на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, - до 31 травня 2009 року.

Відповідачка взятих на себе зобов'язань не виконала, у зв'язку з чим станом на 31 травня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 35 851 грн 45 коп, з яких: 9654 грн 58 коп. - заборгованість за кредитом, 24 013 грн 47 коп. -заборгованість за процентами за користування коштами, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 1 683 грн 40 коп. - штраф (процентна складова).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не виконав вимоги процесуального права та не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції та його висновків про збільшення сторонами строку позовної давності до п'яти років та нарахування штрафу, а пославшись на те, що позивачка не підписувала Умови та Правила надання банківських послуг, які надано позивачем в різних редакціях, отже між сторонами не було досягнуто згоди щодо цих обставин, не встановив, які ж саме Умови діяли на час укладення договору кредиту і чи були вони частиною договору.

Отже, не перевірив, чи дотримано позивачем строки для звернення до суду з позовом та не спростував висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення боргу за кредитним договором.

При цьому не перевірив умов договору щодо надання кредиту та умов і порядку його виконання - щомісячними платежами чи одноразовим платежем, а відтак не перевірив дотримання строків позовної давності за кожним платежем окремо, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року № 6-134цс14.

Крім того, встановивши, що строк дії картки визначено до 31 травня 2009 року, не з'ясував, який строк дії договору, та не перевірив розрахунок заборгованості та правильність нарахування і стягнення відсотків за користування кредитом після закінчення цього строку, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Разом із тим, встановивши, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення суми тіла кредиту, не з'ясував, чи є за таких обставин підстави для стягнення відсотків за користування кредитними коштами з урахуванням положень ч. 1 ст. 266 ЦК України про те, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової, зробив передчасний висновок про задоволення цих позовних вимог.

Невиконання судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і є підставою для скасування ухваленого у справі рішення апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 червня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 335, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково, рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 червня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко