Провадження № 2/760/8391/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Букіної О.М.

при секретарі Січкар Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору б/н від 27.06.2006 року в розмірі 8592,86 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В позові посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 27.06.2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

На порушення умов кредитного договору позичальник не виконує зобов'язання по своєчасному поверненню кредитних коштів та процентів за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем.

Враховуючи дані обставини, позивач просив позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. В обґрунтування своїх заперечень посилався на те, що розрахунок заборгованості за договором є невірним, оскільки заборгованість за кредитом становить 7592,62 грн. в той час, як з Довідки про зміни умов кредитування та обслуговування кредитної карти випливає, що сума кредиту ніколи не перевищувала 5550,00 грн., а банківської виписки позивачем взагалі не надано. Також зазначає, що в наданих як доказ «Умовах надання банківських послуг і правил користування банківською карткою» не зазначена дата введення їх в дію та офіційного оприлюднення, що унеможливлює встановлення чи діяв даний документ станом на 27.06.2006 року. Окрім того зазначає, що при укладенні договору не були додержані вимоги ст. 207 ЦК України.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з заявленими вимогами та відповідно на виконання ст. 267 ЦК України подав заяву про застосування строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За правилами ст.ст.1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку

Судом встановлено, що 27.06.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.9).

Згідно п.4. Договору строк дії Карти визначено до травня 2008 року.

Укладання вказаного вище Договору від 27.06.2006 року , відповідачем не заперечувалося в суді.

Вбачається, що у передбачені строки відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, а тому у останнього станом на 16.06.2015 року утворилась заборгованість перед позивачем на загальну суму 8592,86 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 7592,62 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 114,87 грн.; штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; штраф (процентна складова) -385,37 грн. (а.с.6-7).

Вказана вище заборгованість, підтверджується наданим позивачем розрахунком та не спростована відповідачем.

З огляду на викладене суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 8592,86 грн. знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Разом з тим, відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності звернення позивача до суду з даним позовом в порядку ч.3 ст. 267 ЦК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Так, відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою, які є невід'ємною частиною договору б/н від 27.06.2006, граничний строк дії картки (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Як встановлено вище, строк дії платіжної картки між сторонами визначено до травня 2008 року.

Вбачається, що дія картки закінчилась в травні 2008 року.

Також вбачається, що позивач звернувся з даним позовом до суду 01.07.2015 року.

Тобто, сплив строку позовної давності є очевидним.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Між тим, позивач в позовній заяві не зазначив причини пропуску строку позовної давності.

Судом також не встановлено поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності.

Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України вбачається, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 цього Кодексу.

Так, з правових висновків Верховного Суду України, зроблених на підставі постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 вбачається, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Враховуючи обставини викладені вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, внаслідок спливу строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

Керуючись ст.ст. 253, 257, 261, 267, 1054 ЦК України, ст.ст. 5, 6, 10-11, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Суддя: