У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», поданою представником Овчаруком Артемом Степановичем, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 11 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 10 березня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 укладено договір кредиту, згідно з умовами якого останній отримав кредит в розмірі

8 170 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі

12 % річних, з кінцевим терміном повернення 9 березня 2011 року.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор ПлюС») укладено договір факторингу. У цей же день між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу. У звʼязку з укладанням зазначених договорів ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора за договором кредиту від 10 березня 2006 року

№ 21.12.021 AV-1. Зазначало, що відповідач належним чином взяті на себе зобовʼязання за кредитним договором не виконує, у звʼязку із чим утворилася заборгованість. Тому позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 лютого 2014 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 11 вересня

2014 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 лютого 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ТОВ «Кредитні ініціативи» -

Овчарук А.С. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 11 вересня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності позивачем заявлених позовних вимог.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 10 березня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір

№ 21.12.00.021 АУ-1, згідно з яким останній отримав кредит в розмірі

8 170 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі

12 % річних та з кінцевим терміном повернення 9 березня 2011 року.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке у свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15.

У цей же день, 28 листопада 2012 року, між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу.

Предʼявляючи позов, позивач зазначав, що згідно з вказаними договорами факторингу до нього перейшло право вимоги за кредитним договором, укладеним 10 березня 2006 року між ОСОБА_3 та АКБ «ТАС-Комерцбанк».

Пославшись на те, що ксерокопії договорів факторингу належним чином не завірені, а тому не можуть вважатися належними та допустимими доказами у справі, суди на порушення ч. 4 ст. 10, згідно з якою суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, а також ч. 2 ст. 64, ст. ст. 130, 303, 315 ЦПК України не витребували оригінали цих документів, не роз'яснили позивачеві його права на подання завірених відповідно до чинного законодавства копій цих доказів або надання суду оригіналів для огляду в судовому засіданні.

Суди не звернули уваги на те, що позичальник не виконує умов кредитного договору ні первинному, ні новому кредитору, та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав неотримання відповідачем повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором.

Так, відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами 1, 2 ст. 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору, і таке виконання зобов'язання є належним.

На наведене суди уваги не звернули та на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірили, чи погашав ОСОБА_3 заборгованість на користь первинного кредитора, не навели підстав неврахування суми заборгованості, визначеної позивачем, отже, не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірили доводів та наданих сторонами доказів та фактично ухилилися від вирішення спору по суті. Порушене право кредитора фактично залишилось незахищеним.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, правовідносини між сторонами не визначені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України, оскільки порушення закону допущені як районним судом, так і апеляційним, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», подану представником Овчаруком Артемом Степановичем, задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 11 вересня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко