20.01.2015 Справа № 363/4672/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Підкурганного В.В.

при секретарі Подшибякіній О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права проживання, встановлення сервітуту та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2014 року позивачка звернулася до суду із названим позовом у якому просила визнати за нею право користування будинком за адресою по АДРЕСА_2 та встановити щодо нього особистий, безстроковий сервітут.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що перебуває із відповідачем у шлюбі із 2008 року та проживала із ним АДРЕСА_1, та доглядала покійного батька відповідача, який проживав АДРЕСА_2.

А з 2011 року фактично проживала за місцем помешкання покійного батька відповідача у АДРЕСА_2 у зв'язку із погіршенням стану його здоров'я.

Кілька разів на тиждень приїздила до чоловіка у м. Вишгород де займалася домашніми та господарськими справами.

Зазначала про зловживання відповідачем алкогольними напоями та про те, що ніякої допомоги померлому батьку не надавав, його життям не цікавився, офіційно не працював. Всі обов'язки щодо матеріального утримання та догляду за покійним покійного виконувала вона самостійно.

Послалася на статті 401, 402, 404, 405 ЦК України, які на її думку, слугують законними підставами для задоволення позову.

В свою чергу, відповідач скористався своїм правом, передбаченим статтею 123 ЦПК України та подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення у якій на підставі статей 316, 383, 391, 405 ЦК України просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком по АДРЕСА_2 та усунути йому перешкоди у користуванні у домоволодінні за зазначеною адресою шляхом виселення відповідачів; стягнути понесені судові витрати із співвідповідачки ОСОБА_1

У судовому засіданні позивачка за первісним позовом власний позов підтримала і просила про його задоволення із викладених у ньому підстав, зазначивши, що сама вона родом із АРК Крим і їй разом із її донькою ніде проживати, крім як у будинку АДРЕСА_2. Вважала, що така поведінка її вже колишнього чоловіка нав'язана йому іншими людьми, а над ним проводять експеримент в результаті якого він не розуміє що робить.

Щодо задоволення зустрічного позову заперечувала, вважаючи його безпідставним.

В свою чергу ОСОБА_2 та його представник заперечував щодо задоволення первісного та наполягали на задоволенні зустрічного позову.

Співвідповідачка ОСОБА_3 до суду не з'явилася, заперечень щодо слухання справи за її відсутності не було.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (а.с. 6).

13 грудня 2008 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали шлюб (а.с. 9).

Рішенням Вигородського районного суду Київської області від 26 вересня 2014 року зазначений шлюб було розірвано (а.с. 32-33).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 (а.с. 39-42).

Відповідно до довідки від 27 квітня 2012 року № 140 відповідач ОСОБА_2 перебуває із 17 травня 2011 на «Д» обліку (а.с. 15).

З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне.

Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

У статті 402 ЦК України йдеться про те, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Згідно статті 404 ЦК України, право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Зазначені норми цивільного законодавства держави розкривають поняття сервітуту, розрізняють їх види, окреслюють підстави та умови виникнення сервітуту.

Позивачка просила суд про встановлення особистого сервітуту щодо користування будинком по АДРЕСА_2.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З урахуванням встановлених обставин по справі, визначення законодавчих норм регулювання правовідносин між сторонами по справі, суд зазначає про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову.

Так, у статті 405 ЦК України чітко визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Таким чином, позивачка, як колишній член сімї відповідача ствердила у суді, що постійно проживала із померлим у 2012 році ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_2 у зв'язку із потребою догляду за ним.

Однак, судом зазначається, що вона була членом сімї його сина, а не померлого. Власником того ж будинку у с. Новосілки ОСОБА_2 став в порядку спадкування в травні 2014 року.

Звернувшись до суду ще в квітні 2014 року ОСОБА_2 в судовому порядку розірвав шлюб із ОСОБА_1 у вересні 2014 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 не проживав у с. Новосілки разом із батьком і колишньою дружиною, про що і свідчить відмітка у його паспорті про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, а саме м. Вишгород Київської області, а власником спірного будинку став лише у 2014 році (а.с. 10-11).

За таких фактичних обставин, диспозиція статті 405 ЦК України не дає підстав для прийняття судом рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_1

Посилання позивачки на зловживання відповідачем алкоголем і неучасть у житті покійного батька, предмету та підстав заявленого позову не стосуються.

Також, на переконання суду, не підлягає задоволенню і зустрічний позов ОСОБА_2

Зокрема, позивач у зустрічному позові обґрунтовує його нормами статті 316, 383, 391, 405 ЦК України.

В той же час, підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням визначені у статтях 71-72 ЖК України

Питання про виселення осіб та визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням врегульовуються статтями 109-116 ЖК України.

Взагалі, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Тому, стаття 391 та 405 ЦК України, у даному випадку, не підлягають застосуванню судом для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про виселення відповідачів та визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В той же час, питання про вирішення зустрічного позову на основі житлового законодавства перед судом не ставилося.

Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням викладеного, з урахуванням статті 88 ЦПК України, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в цілому.

Керуючись статтями 209-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права проживання, встановлення сервітуту - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя