Справа № 466/2946/14 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/783/1024/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Щербая В.П.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, -

встановила:

Оскарженим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 основного боргу в сумі 240 000 (двісті сорок тисяч) гривень, три відсотки річних в сумі 54 049,31 (п'ятдесят чотири тисячі сорок дев'ять) гривень 31 копійка та судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, таким, що не відповідає обставин справи, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що жодних договірних відносин між сторонами даного спору не існувало, а кошти не передавалися. Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Вказує, що рішення суду першої інстанції є таким, що суперечить не тільки фактичним обставинам справи, а й навіть поясненням та показам, які позивач раніше давала в судових засіданнях в якості свідка.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Встановлено, що 21.03.2014 року ОСОБА_2 звернулася з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_5 основного боргу в сумі 240 000 гривень, три відсотки річних в сумі 54049,31 гривень та судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що за домовленістю та згодою і безпосередньою участю свого чоловіка ОСОБА_7, 15.08.2006 р. надала у позику ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 25 000 доларів США. 15 серпня 2006 року було укладено договір позики грошових коштів, згідно якого відповідач ОСОБА_5 взяв у в борг 25 000 доларів США, та зобов'язувався повернути вказані кошти до 15 вересня 2006 року.

Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою від 15 серпня 2006 року, яку власноручно написав відповідач ОСОБА_5 Після спливу строку повернення грошей відповідач, на пропозицію про добровільну сплату боргу, такого не повертає. Тому просила задовольнити позов.

Судом встановлено, що 15 серпня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір позики грошових коштів, згідно якого відповідач ОСОБА_5 взяв в борг 25 000 доларів США, та зобов'язувався повернути вказані кошти до 15 вересня 2006 року.

Судом також встановлено, що відповідач порушив умови договору позики, не повернув позивачу гроші в сумі 25000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становить 240 000 гривень і крім того три відсотки річних з прострочених до повернення коштів, що становить суму 54049,31 гривень та судовий збір становить 243 грн. 60 коп.

При цьому суд врахував, що відповідачем не представлено жодних доказів про те, що розписка від 15 серпня 2006 року написана ним власноручно отримана позивачем шахрайським способом.

Встановивши, що ОСОБА_5 не заперечує факт написання вказаної розписки та, що вказаний договір відповідає вимогам ч.1 ст.207, ст.1046, ст.1047 ЦК України, суд задовольнив позов.

При цьому досліджуючи посилання відповідача про пропуск позивачкою строку позовної давності, суд встановив, що такий не пропущений, оскільки про своє порушене право вона довідалась після того, як 04 червня 2013 року Апеляційним судом Львівської області було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_7

Суд врахував, що раніше 21.04.2008 року чоловік позивачки ОСОБА_7 подав до суду позов про стягнення з відповідача вказаної суми позики. 16 листопада 2012 року Шевченківським районним судом м. Львова ухвалено рішення в справі, яким позовні вимоги були задоволені в еквіваленті сумі 25 000 доларів (справа № 2/1328/139/12).

Однак 04 червня 2013 року Апеляційним судом Львівської області ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_7 в задоволенні позову на підставі неналежного застосування норм процесуального права судом першої інстанції (№ 22-Ц/783/3174/13).

13 листопада 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_7 залишила без задоволення.

Позивач пояснила, що вважала, що її право мало бути захищене через право вимоги та звернення до суду її чоловіка з огляду на спільність майна.

Враховуючи ці обставини, суд прийшов до висновку, що з огляду на вищезазначене рішення Апеляційного суду у ОСОБА_2 виникло право на захист своїх законних прав щодо повернення суми боргу 25 000 доларів США від відповідача з 04 червня 2013 року.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду з таких підстав.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Враховуючи те, що вказані кошти 25 000 доларів США, як пояснили допитані судом в якості свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_7, були спільним майном подружжя та позивач вважала, що її право буде захищене через подачу позову її чоловіка до відповідача, судова колегія вважає, що правильним висновок суду про те, що початком перебігу позовної давності є 04 червня 2013 року, а тому, подавши позовну заяву до суду 21.03.2014 року, позивач не пропустила строк позовної давності.

При цьому судова колегія враховує і те, що у вказаному договорі зазначено, що відповідач отримав кошти від ОСОБА_7 і це давало підстави ОСОБА_2 вважати, що спільні кошти подружжя будуть повернуті при розгляді попередньої справи № 2/1328/139/12.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач не пропустила строк звернення до суду за захистом своїх прав та правові підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності відсутні.

Тому, враховуючи фактичні обставини справи та підсумовуючи викладене вище, доводи апеляційної скарги про застосування правових наслідків спливу позовної давності судова колегія вважає необгрунтованими, оскільки не спростовано доводи позову та позивача в судовому засіданні про те, що їй стало відомо про порушення своїх прав 04 червня 2013 року.

Посилання апелянта на те, що жодних договірних відносин між сторонами даного спору не існувало, а кошти не передавалися, судова колегія не приймає до уваги з таких підстав.

Встановлено, що в розписці від 15 серпня 2006 року вказано, що кошти передаються в присутності двох свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9.(а.с.6).

Під час розгляду справи відповідач заявляв клопотання про допит цих осіб в якості свідків, однак таке було судом відхилено.

В апеляційній скарзі він вказує, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не були допитані судом як свідки, однак не заявив клопотання про допит апеляційним судом.

В судовому засіданні він та його представник теж не заявили клопотання про допит цих осіб як свідків.

В той же час як ОСОБА_2, так і ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційного суду пояснили, що ці особи не були присутні при написанні вказаної розписки.

При таких обставинах немає підстав вважати, що суд порушив права відповідача, коли відхилив його клопотання про допит цих осіб, як свідків.

Також апелянт вказує, що про шахрайські дії позивача міг підтвердити о.ОСОБА_10, однак не заявив жодного клопотання про виклик його в судове засідання апеляційного суду в якості свідка.

Також апелянтом не представлено доказів того, що незаконність дій ОСОБА_7 свідчать його звернення правоохоронні органи.

Самі по собі звернення з такими заявами ОСОБА_5 в органи міліції не свідчать про те, що ОСОБА_7 вчинив шахрайські дії.

Як пояснили в засіданні апеляційного суду ОСОБА_5 та його адвокат ОСОБА_6 на даний час матеріали перевірки в органах міліції невідомо коли були загублені, а тому немає результатів перевірок. Тому було повторне звернення.

Вони також не вважають, що слід витребувати дані з органів міліції щодо стану перевірки заяв ОСОБА_5 на даний час та оголосити перерву в судовому засіданні.

Апелянт посилається також на те, що допитані судом в якості свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в справі № 22-Ц/783/3174/13 пояснювали, що передача грошей була двома окремими частинами.

В засіданні судової колегії ОСОБА_2 теж пояснила, що передача грошей була двома окремими частинами: 10 000 доларів США, а потім 15 000 доларів США.

Тому безпідставними є посилання апелянта про протиріччя в поясненнях позивача щодо передачі грошей.

ОСОБА_5 не подавав зустрічних позовних вимог щодо вказаного договору позики, як і не заявляв клопотання про те, щоб суд його допитав як свідка.

З врахуванням того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, судова колегія прийшла до висновку, що суд підставно задовольнив позов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України вказаний в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Судова колегія враховує, що згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов"яковим для всіх суб"єктів владних повноважень та для судів України. Суди зобов"язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду, такі не ґрунтуються на законі спростовуються вищенаведеним.

Суд першої інстанції повно встановивши фактичні обставини справи, зокрема те, що в спірному договорі позики вказано факт отримання позичальником грошових коштів у момент укладання договору, дав об'єктивну оцінку зібраним у справі доказам, вірно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Отже, висновки суду відповідають обставинам справи, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування його рішення немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст. 314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.