Справа № 370/988/14 Головуючий у І інстанції Тандир О. В.
Провадження № 22-ц/780/891/15 Доповідач у 2 інстанції Воробйова Н. С.
Категорія 18 13.05.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

13 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Верланова С.М., Березовенко Р.В.

при секретарі Бобко О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати недійсним договір дарування 245/250 часток майстерні загальною площею 1453,5 м.кв., укладений 30.07.2013 року між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А.П., зареєстровано в реєстрі за № 2143.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що зміст вказаного правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, моральним засадам та відповідно до ч. 1 ст. 203, ст.. 215 ЦК України має бути визнаний недійсним. На момент відчуження майна ОСОБА_3 існувала заборона відчуження належного йому майна, встановлена Солом'янським районним судом м. Києва та ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві.

В заяві на ім»я суду позивач просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити із вказаних у позовній заяві підстав.

Заперечуючи позов відповідачі вказували на те, що при укладанні договору дарування частини майстерні, будь-які порушення вимог закону, які стали б підставою для визнання договору дарування недійсним відсутні, позивач не надав доказів про порушення його прав відповідачами.

Рішенням Макарівського районного суду від 06 жовтня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 245/250 частин майстерні за адресою: с. Копилів Макарівського району, Київської області, укладений 30.07.2013 року між ОСОБА_3, як дарувальником та ОСОБА_2, як обдарованою, посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А.П., зареєстрований в реєстрі за №1143.

Зобов'язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 245/250 частин майстерні за адресою: с. Копилів Макарівського району, Київської області, отриманої на підставі зазначеного вище договору.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 551899,74 грн., отриманих за вищевказаним договором.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили скасувати рішення суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та вимогам закону та ухвалити нове рішення по справі.

Апеляційні скарги підлягають до задоволення частково з таких підстав.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (ст. 16 ЦК України).

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, вимог щодо змісту правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу щодо підстав звільнення від доказування.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

По справі встановлено, що рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 09 квітня 2012 року з ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто борг в розмірі 891833 грн. за договором позики.

Ухвалою судді Солом»янського районного суду від 21 лютого 2012 року на забезпечення позовних вимог ОСОБА_4 було вжито заходів забезпечення позову та накладено арешт на майно, яке зареєстроване за ОСОБА_3, а саме : на квартиру АДРЕСА_1; автомобіль марки FIAT, державний номер НОМЕР_1, автомобіль марки FIAT, державний номер АА3570, автомобіль марки Hyndai Tacson, державний номер НОМЕР_2, земельну ділянку 8.90 га, яка розташована на території Григоро-Бригадирівської сільської ради і яка належить останньому на праві приватної власності на землю на підставі державного акту серії НОМЕР_3, виданого Кобеляцьким районним відділом земельних ресурсів (т.1. а.с.179-180).

На виконання ухвали суду від 21 лютого 2012 року державним виконавцем було винесено постанову про накладання арешту на все майно боржника та заборону на його відчуження.

Зазначена постанова в подальшому, ухвалою Солом»нського районного суду від 22 грудня 2014 року за скаргою ОСОБА_3 на неправомірні дії державного виконавця, була скасована в частині пункту 2 стосовно заборони здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належало боржникові, визнано неправомірними дії державного виконавця щодо винесення постанови від 12 березня 2012 року в частині заборони здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржникові (т.2 а.с.53-54 зв).

Ухвалою Солом»янського районного суду від 17 серпня 2012 року задоволено заяву ОСОБА_4 (позивача по справі) про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді Солом»янського районного суду від 21 лютого 2012 року (т.2 а.с.55).

Згідно матеріалів виконавчого провадження ВП №38532371 встановлено, що 20.06.2013 року державним виконавцем ВДВС Солом»янського управління юстиції в м.Києві відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2-921/12 від 22.05.2012 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі 891833,54 грн. В цей же день, 20.06.2013 року державним виконавцем винесено Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постановлено накласти арешт на все майно, що належить боржнику у межах суми звернення стягнення 891833,54 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ( т.1 а.с.129,130 зв.)

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3, на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу від 04.11.2005 року, належала 245/250 частин майстерні за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.58).

30.07.2013 року між ОСОБА_3, як дарувальником та ОСОБА_2, як обдарованою було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3, подарував ОСОБА_2, 245/250 часток вказаної вище майстерні за адресою:АДРЕСА_2. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А.П., зареєстровано в реєстрі за №1143( т.1 а.с.54).

Як вбачається із витягу з державного реєстру обтяжень рухомого майна від 30.07.2013 року, який сформовано приватним нотаріусом Дурицьким А.П., на момент посвідчення договору дарування, за ОСОБА_3, обтяження чи обмеження не зареєстровані, предмет дарування - 245/250 часток майстерні за адресою с.Копилів, Макарівського району під арештом чи забороною відчуження не перебувала (т.1а.с. 57-64).

Як видно з матеріалів справи, ухвалою Солом»янського районного суду м.Києва від 17 липня 2014 року встановлено, що ОСОБА_3 про існування постанови від 20 червня 2013 року про арешт належного йому майна та оголошення заборони на його відчуження, у т.ч. щодо спірного майна-частини майстерні, дізнався 27 січня 2014 року (т.1 а.с.242 зв).

По справі також встановлено, що відомості про обтяження нерухомого майна було внесено до Єдиного реєстру обтяжень нерухомого майна 01 серпня 2013 року, після дати укладання договору дарування частини майстерні між сторонами.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд виходив з того, що на час укладання договору дарування спірного майна 245/250 часток майстерні, що знаходиться по вул. Заводська,2-а, с. Копилів, Макарівського району, Київської області була чинною Постанова ВДВС Солом»янського РУЮ у м.Києві про накладання арешту на майно боржника та встановлено заборону на його відчуження, а тому зазначений правочин суперечить законодавству і повинен бути визнаний недійсним.

Даний висновок суду не в повній мірі відповідає дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що про відкриття виконавчого провадження та винесення постанови від 20 червня 2013 року про накладання арешту на все майно ОСОБА_3 та заборону його відчуження останній дізнався у січні 2014 року, а саме 27 січня 2014 року (т.1 а.с.242 зв).

З матеріалів справи також вбачається, що ухвалою Солом»янського районного суду від 17 серпня 2012 року задоволено заяву ОСОБА_4 про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, тобто, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді Солом»янського районного суду від 21 лютого 2012 року скасовано саме за заявою позивача (т.2 а.с.55).

В той же час, відповідно до матеріалів виконавчого провадження, ОСОБА_4 , отримавши виконавчий лист про примусове стягнення боргу з ОСОБА_3 22 травня 2012 року, з заявою до виконавчої служби звернувся більше ніж через рік, а саме 18 червня 2013 року ( т.1 а.с.129).

Матеріали справи свідчать про те, що під час посвідчення договору дарування 245/250 часток майстерні за адресою с.Копилів, Макарівського району нотаріусом було дотримано усіх вимог чинного законодавства України; зокрема, здійснено перевірки щодо арештів, заборон та податкових застав на вищевказане нерухоме майно, передбачені Законом України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядком надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно Витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно - зазначена вище частка майстерні під забороною відчуження (арештом) не перебувало. Як зазначав нотаріус Дурицький А.П. будь-яких перешкод для вчинення вищевказаних нотаріальних дій на момент укладання договору не було, підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій, передбачені чинним законодавством - були відсутні.

Крім того, як вбачається зі змісту Постанови від 20 червня 2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виконавцем накладено арешт на все майно, що належить боржнику у межах суми звернення стягнення боргу - 891 833,54 грн.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач-боржник ОСОБА_3 про арешт належного йому майна та заборону його відчуження, а саме частини майстерні, дізнався у січні 2014 року і на час укладання договору дарування (30 липня 2013 року) , дані про обтяження вказаного майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні, а також, що при посвідченні договору дарування приватним нотаріусом було дотримано вимог чинного законодавства України : ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, висновок суду про невідповідність оспорюваного правочину вимогам закону та порушення чинного законодавства при його посвідченні, на думку колегії, не ґрунтуються на обставинах та матеріалах справи.

Крім того, як встановлено з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_4 було достеменно відомо про існування у боржника іншого майна, проте, будь-яких дій щодо погашення боргу за рахунок іншого майна (рухомого та нерухомого) останнім до 18 червня 2013 року не здійснювалося.

Доводи позивача про те, що спірний договір унеможливлює примусове виконання рішення суду спростовуються матеріалами справи.

Так, позивачем не надано доказів про те, що саме оспорюваним правочином -укладеним договором дарування частки майстерні порушено права останнього і що сума грошового боргу за виконавчим листом не може бути погашена за рахунок іншого нерухомого та рухомого майна боржника, а саме квартири у м.Києві, транспортних засобів, земельної ділянки, площею 8,9 га. ( зокрема, з наданого відповідачами висновку експертної грошової оцінки про вартість земельної ділянки ринкова вартість земельної ділянки площею 8,9 га, що належить відповідачу ОСОБА_3 становить 979655,22 грн. (т.2 а.с.19 ).

В силу положень ст..203,215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

На думку колегії, з урахуванням дійсних обставин справи, посилання суду на те, що зміст оспорюваного правочину суперечить актам цивільного законодавства, а при його посвідчені порушено вимоги чинного законодавства, є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження у ході вирішення справи. У зв»язку з цим, не можна також погодитися з рішенням суду в частині застосування за ініціативою суду, наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом застосування двосторонньої реституції. Зобов»язавши ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 245/250 частин майстерні за адресою с.Копилів, Макарівського району, а ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 551899,74 грн., отриманих за договором, суд, в порушення вимог закону, не звернув увагу на те, що умовами спірного договору передбачено безоплатну передачу права власності на нерухоме майно від дурувальника до обдарованої.

Колегія суддів вважає, що висновки суду по даній справ не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону, а тому рішення суду не може бути залишеним без змін, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст..ст.307,309 ЦПК України, колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: