н/п 2/490/3142/2015 Справа № 490/4420/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Рішення

іменем України

03 грудня 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.

при секретарі Гудковій Є.С.,

за участі сторін та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення , -

В С Т А Н О В И В :

В травні 2015 року позивачі звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просили зобовязати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні квартирою № 35 в будинку № 8 по вул. Колодязна в м.Миколаєві шляхом зобов'язання звільнити житлове приміщення.

Позивачі та їх представник в судовому засіданні просили про задоволення позову, посилючись на неможливість власника користуватися квартирою для власних потреб, відсутність у відповідача права на користування квартирою після смерті попереднього власника, а також вказували на те, що у відповідачки є на праві власності інше житло.

Відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що в квартиру вона вселилася на законних підставах з дозволу і за проханням попереднього власника її рідного батька, який в зв'язку з хворобою потребував постійного стороннього догляду. Посилалися, що відповідачка не має можливості проживати в квартирі за місцем своєї реєстрації. На теперішній час вони оспорюють договір дарування , на підставі якого позивач став власником спірної квартири, оскільки під час його укладання батько не розумів значення своїх дій, отже до вирішення цього питання не вважає позивачів власниками цієї кварири.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників , дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 05.05.2009 року АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4, який є рідним батьком відповідачки.

За договором дарування від 06 липня 2009 року вказана квартира подарована ОСОБА_4 - ОСОБА_5

На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 липня 2010 р. після смерті ОСОБА_5 , померлої 13 вересня 2009 року, АДРЕСА_1 належала чоловіку спадкодавиці ОСОБА_6.

На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 лютого 2015 р. після смерті ОСОБА_6, померлого 27 липня 2014 року, АДРЕСА_1 належить синові спадкодавиця ОСОБА_1.

Зазначена квартира в цілому складається з двох окремих житлових кімнат, загальною площею 46,1 кв.м., житловою полощею 27,6 кв.м.

На теперішній час в квартирі ніхто не зареєстрований, відповідачка проживає в спірній квартирі , протягом кількох останніх років саме вона сплачує усі комунальні послуги за цю квартиру, особові рахунки не преоформлені, значаться за ОСОБА_4

Відповідачка зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, яка належить їй на праві власності.

Як стверджує позивачка, вона з 2010 року стала проживати разом з батьком з його дозволу та на його прохання, оскільки він після перенесеного інсульту не міг обходитися без постійної сторонньої допомоги.

Членом сім'ї теперішнього власника квартири ОСОБА_1 ОСОБА_3 не була ні на час набуття ним права власності , не є і на час розгляду справи. За такого, не набула самостійного сервітутного права користування спірною квартирою, яка належить іншій особі.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції»закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном , на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно ст. ст. 150, 155 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою).Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Отже, право членів сім'ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Наведені вище вимоги закону свідчать про те, що з переходом права власності на зазначену квартиру до позивача, відповідачка втратила право користування квартирою як член сім'ї колишнього власника цієї квартири.

Як роз'яснено в пункті 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Виходячи з правового статусу відповідача, яка на час пред'явлення позову втратила правові підстави проживання та користування житловим приміщенням, суд вважає, що є підстави для застосування статті 98 ЖК України за аналогією закону, оскільки як встановлено в ході розгляду справи відповідачка постійно проживає у спірній квартирі та на зберігає власні речі, що порушує права позивача.

В разі, коли такі перешкоди полягають у неправомірному користуванні житлом власника, або іншим належним йому приміщенням для цілей проживання, останній вправі, відповідно до положень житлового законодавства, вимагати виселення із належного йому приміщення.

Отже, зі змісту наведених норм законів, випливає, що позивач , який в установленому законом порядку ( на тепершній час не існує доказів зворотнього) набув право власності на спірну квартиру, має право вимагати усунення перешкод та виселення з цього приміщення тимчасових мешканців, в якості якої і проживає в спірній квартирі відповідачка і порушує його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, отже позов підлягає частковому задоволенню.

При цьому суд не може прийняти до уваги заперечення відповідачки та її представника стосовно того, що квартира є спірним майном, оскільки в порядку кримінального провадження розслідується декілька кримінальних проваджень щодо злочинних дій позивачів по заволодінню цією квартирою, також нею в судовому порядку оспорюється і договір дарування, і Свідоцтво про право на спадщину позивача, оскільки на час розгляду справи право власності позивача на зазначену квартиру не скасоване та зареєстроване у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України, ст.150 ЖК України, ст. ст. 10, 57-58, 60, 88, 169, 208-209, 212-215, 218, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 - задовольнити.

Виселити та зобов'язати звільнити житлове приміщення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 243 грн. 60 коп. судового збору .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя Центрального районного суду

м. Миколаєва ОСОБА_7