АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Борисової О.В., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, поданою через представника ОСОБА_3, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про повернення застави та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Справа № 757/19440/14 Апеляційне провадження № 22-ц-796/2010/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Ільєва Т.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
у листопаді 2012 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просили стягнути з останньої на їх користь 16 100 грн., переданих у заставу та в рахунок відшкодування моральної шкоди 16 000 грн..

В обґрунтування позову зазначали, що 05.05.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди нерухомого майна, за умовами якого остання повинна була передати протягом 7 днів у строкове володіння та користування будинок, що розташований за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1. Вони в свою чергу, були зобов'язані сплачувати за користування орендну плату в сумі 2 000 доларів США щомісячно та повинні були передати у рахунок забезпечення виконання зобов'язань завдаток - кошти в сумі еквівалентної 2 000 доларів США, які були ними передані відповідачу 13.05.2012 року. Проте, їм було створено неможливі умови для проживання, в зв'язку із чим вони достроково, а саме 08.08.2012 року звільнили будинок. Згідно умов договору відповідач, після звільнення ними будинку, зобов'язана була повернути 16 100 грн., проте не повернула та на письмову претензію не відреагувала.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.11.2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивачі через представника подали апеляційну скаргу, у якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилаються на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що 16 200 грн. не є орендною платою, а є заставою, а також ту обставину, що строк договору оренди сплив 13.08.2012 року та умови договору не містять положень про залишення спірної суми у орендодавця.

У судовому засіданні представник апелянтів ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.05.2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди нерухомого майна, за умовами якого відповідач передала позивачам у строкове володіння та користування будинок, що розташований за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 5.2 договору орендна плата сплачується авансом кожного місяця.

Відповідно до п. 4.4 договору орендар має право відмовитися від договору, попередивши орендодавця в строк 20 днів, при цьому сплачена наперед орендна плата орендареві не повертається.

Орендна плата сторонами визначена у розмірі 2 000 доларів США щомісячно. Сторони передбачили, що у момент укладення договору сплачується орендна плата за перший місяць проживання, а заставна сума - 2 000 доларів США сплачується на момент заселення.

Відповідно до розписки, відповідач отримала у момент укладення договору оренди 05.05.2012 року орендну плату у розмірі 16 100 грн., а 13.05.2012 року -заставну суму 16 100 грн..

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачі не надали доказів про те, що договір розірвано, оскільки останні не попереджали відповідача про відмову від договору оренди ні у встановлений законом, ні у встановлений договором строк.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на 5 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 825 цього ж Кодексу наймач житла має право за згодою інших осіб, які постійно проживають разом з ним, у будь-який час відмовитися від договору найму, письмово попередивши про це наймодавця за три місяці. Якщо наймач звільнив помешкання без попередження, наймодавець має право вимагати від нього плату за користування житлом за три місяці, якщо наймодавець доведе, що він не міг укласти договір найму житла на таких самих умовах з іншою особою.

Сторони у договорі не встановили строк дії договору оренди.

Позивачі не попереджали відповідачку про відмову від договору оренди відповідно до вимог ч. 1 ст. 825 ЦК України та звільнили орендоване житло без попередження.

Направлення претензії про розірвання договору оренди після виселення не є належним попередженням про відмову від договору оренди, оскільки договором передбачено, що про відмову від договору орендар має попередити орендодавця в строк 20 днів.

Договором оренди також не визначено правову природу заставної суми, підстави та порядок її повернення чи залишення цієї суми у орендодавця.

Натомість п. 4.4 договору передбачено, що у разі відмови орендаря від договору сплачена наперед орендна плата орендареві не повертається.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно встановив обставини справи на основі об'єктивної оцінки доказів, наданих сторонами та правильно застосував норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 593 ЦК України колегія суддів вважає безпідставними, оскільки поняття застави, надано у ст. 572 ЦК України, згідно з якою в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь - яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Сторони договору застави не укладали. Саме по собі зазначення у розписці про те, що 13.05.2012 року отримана заставна сума у розмірі 16 100 грн. не свідчить про укладення сторонами договору застави, як і не вказує на те, яке зобов`язання, забезпечене заставою.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді