Справа № 308/9100/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача Джуги С.Д.,

суддів Боднар О.В., Кеміня М.П.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Сюртівської сільської ради, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про тлумачення заповіту, визнання права власності на майно в порядку спадкування,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 ОСОБА_3 предявила позов до Сюртівської сільської ради про тлумачення заповіту та визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_7

На випадок своєї смерті батько залишив заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що за законом матиме право, заповів їй, ОСОБА_8 (після укладення шлюбу ОСОБА_3.) в розмірі 1/2 частини, а другу половину в рівних частинах ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та заповів їй, ОСОБА_8, огрод і всю земельну ділянку.

Спадкове майно складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,53 га за адресою АДРЕСА_1.

Звернувшись до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини, вона отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, так як відсутні правовстановлюючі документи на будинок, і крім того зі змісту заповіту неможливо встановити розмір часток та справжню волю заповідача.

Зважаючи на викладене просила суд: 1) розтлумачити заповіт складений 08.07.1997 року ОСОБА_7; 2) визнати за ОСОБА_3 право власності на 3/5 житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,53 га за адресою АДРЕСА_1.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 26.01.2015 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29.04.2015 року даний позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на порушення судом норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. З аналізу даної норми слідує, що відповідач це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому саме позивач визначає до кого предявити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у такому позові відмовляє.

Предявляючи даний позов, ОСОБА_3 в якості відповідача зазначила Сюртівську сільську раду. В процесі розгляду справи, в порядку ст.33 ЦПК України, не здійснювалася заміна відповідача чи залучення до справи співвідповідача. Судом в порядку ст. 35 ЦПК України залучено лише в якості третіх осіб інших спадкоємців вказаних у заповіті.

Однією з вимог ОСОБА_3 є тлумачення заповіту в порядку ст. 1256 ЦК України.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, тобто одностороннім правочином, яким заповідач розподіляє певні належні йому майнові права між конкретними фізичними особами. Тобто даний провин породжує майнові права та інтереси в осіб вказаних у ньому як спадкоємці.

Із зазначеного слідує, що в разі предявлення одним із спадкоємців за заповітом позову про тлумачення заповіту, інші спадкоємці мають бути обовязково залучені до такої справи в якості відповідачів, так як тлумаченням заповіту безпосередньо вирішується питання про їхні права та інтереси.

Однак інші спадкоємці за заповітом залучені судом до розгляду справи лише в якості третіх осіб, однак процесуальний статус третіх осіб та відповідачів є різним.

Стосовно позовної вимоги про визнання права власності, то виходячи з розяснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи апелянт ОСОБА_2, є спадкоємцем за заповітом за померлим ОСОБА_7, прийняв спадщину за ним в порядку ст. 549 ЦК УРСР, так як постійно проживав у спадковому будинку і фактично вступив у володіння та управління ним, що підтверджується довідкою Сюртівської сільської ради (а.с.62) та визнається самим позивачем.

Таким чином ОСОБА_2 обовязково мав бути залучений як відповідач по даній справі в частині вирішення позовної вимоги про визнання права власності, чого зроблено не було.

Вищезазначене свідчить про те, що даний позов (за обома вимогами) предявлено до неналежного відповідача, що є безумовною підставою для відмови в його задоволенні.

При цьому в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до розгляду справи співвідповідачів в порядку ст. 33 ЦПК України, а відтак виходячи з повноважень апеляційного суду визначених ст. 307 ЦПК України, рішення суду першої інстанції слід скасувати, як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права, та ухвалити по даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 121,80 грн., який підлягав сплаті за подачу апеляційної скарги і від сплати якого був звільнений апелянт як інвалід ІІ групи.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 квітня 2015 року скасувати та ухвалити по даній справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Сюртівської сільської ради, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про тлумачення заповіту визнання права власності в порядку спадкування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 121 (сто двадцять одна) гривня 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення набирає законної сили з дня його постановлення і може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді