Провадження №2/761/514/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 січня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Макаренко І.О.

при секретарі: Нечипорук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, головного управління юстиції у м.Києві про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона проживала в будинку АДРЕСА_1 з народження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3, після смерті якого їй стало відомо, що батько ОСОБА_3 залишив заповіт на ОСОБА_2 16.11.1985 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. На час смерті ОСОБА_3 не мав спадкового майна і будинок не був введений в експлуатацію, у зв'язку з чим позивач просить визнати свідоцтво на спадщину за заповітом недійсним.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позов підтримала та просила його задовольнити, вважає, що ОСОБА_2 пропустив шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини, оскільки заяву він подав до нотаріальної контори майже через 10 місяців, тому свідоцтво про право на спадщину є недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 24.12.1992 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

На підставі договору на право побудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 28 січня 1953 року ОСОБА_3 належала ? частина жилого будинку, розташованого в АДРЕСА_1, що підтверджується дублікатом вищевказаного договору (а.с. 43-47).

За життя останній склав заповіт, посвідчений 03 серпня 1982 року державним нотаріусом четвертої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 43-8650, яким належну йому одну другу частину жилого будинку з відповідними надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 і все те, що буде йому належати за законом, заповів ОСОБА_2 (а.с.63).

16.10.1985 року ОСОБА_2 звернувся до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на підставі чого отримав свідоцтво про право на спадщину, посвідчене Четвертою Київською державною нотаріальною конторою (а.с. 59, 69).

За вимог ст. ст. 525, 526 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Згідно до ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ст. 534 ЦК Української РСР Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями; прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 Цивільного кодексу Української РСР визначено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Після смерті ОСОБА_3, спадкоємцем, який прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, був ОСОБА_2, що підтверджується його заявою, поданою до Першої Київської державної нотаріальної контори (а.с. 59 зворот).

В судовому засіданні встановлено, що померлий ОСОБА_3 мав право власності на ? частину жилого будинку на підставі договору на право побудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 28 січня 1953 року, що був зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об'єкти нерухомого майна м.Києва, але у зв'язку із втратою оригіналу вищевказаного договору, був виданий його дублікат, який зареєстрований Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об'єкти нерухомого майна м.Києва 06.11.1985 року, цей факт не заперечувався представниками сторін в судовому засіданні. Даний факт спростовує твердження позивача, що на момент смерті ОСОБА_3, останньому не належало зазначене нерухоме майно.

Відповідно до ст. 50 Закону України "Про нотаріат" (в редакції, яка була чинною на час вчинення нотаріальних дій) державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна.

Таким чином, свідоцтво про право на спадщину було видане державним нотаріусом Четвертою Київською державною нотаріальною конторою згідно вимог ЦК України (в редакції 1963 р.) та Закону України "Про нотаріат", а тому вимоги позивача щодо визнання недійним свідоцтва про право на спадщину задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 524, 525, 526, 534, 548 ЦК Української РСР, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, головного управління юстиції у м.Києві про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: