Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю до ОСОБА_6, треті особи: Ленінська сільська рада Первомайського району Миколаївської області, відділ Держкомзему у Первомайському районі Миколаївської області, про знесення самочинно збудованої будівлі, за касаційною скаргою ОСОБА_6, яка діє через представника ОСОБА_7, на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області звернулась до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що за результатами перевірки, проведеної її посадовою особою (акт перевірки від 07 червня 2012 року), установлено, що в 2006 році ОСОБА_6 збудувала зерносховище та під'їзд до нього на земельній ділянці у АДРЕСА_1 (адресу об'єкта не присвоєно).

Вказуючи на те, що цей об'єкт збудований з порушенням вимог ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ч. 1 ст. 376 ЦК України на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, та без відповідного документа, який дає право на виконання будівельних робіт, ураховуючи, що вимоги, зазначені в її приписах про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, відповідачем добровільно не виконані, просила: на підставі ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зобов'язати ОСОБА_6 знести самочинно збудоване зерносховище, що розташоване у АДРЕСА_1 (напроти земельної ділянки по АДРЕСА_2); витрати на проведення робіт зі знесення вказаної будівлі покласти на ОСОБА_6

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 грудня 2013 року, позов задоволено Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2014 року вказані судові рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 23 квітня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказані судові рішення скасувати і закрити провадження у справі.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що у 2006 році ОСОБА_6 збудувала зерносховище та під'їзд до нього на земельній ділянці у АДРЕСА_1, яка не була їй відведена в установленому законом порядку для цієї мети.

07 червня 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області було складено акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності ОСОБА_6, згідно з яким установлено, що остання у 2006 року збудувала вказане зерносховище за відсутності відповідного дозволу й проекту та на земельній ділянці, яка не була відведена під будівництво в установленому законом порядку; і що об'єкт використовується нею без прийняття до експлуатації, з порушенням вимог містобудівного законодавства, та винесено припис № 131, яким зобов'язано ОСОБА_6 оформити відповідні документи, що дають право на експлуатацію зерносховища, до 01 вересня 2012 року.

08 червня 2012 року видано припис про зупинення експлуатації приміщення.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2012 року припис Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області від 08 червня 2012 року скасовано.

Постановами Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області від 20 червня 2012 року та від 19 вересня 2012 року визнано ОСОБА_6 винною у вчиненні адміністративних правопорушень, які передбачені ч. 3 ст. 96 і ч. 1 ст. 188-42 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зазначені постанови скасовано постановами Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року та від 26 липня 2013 року відповідно.

Задовольняючи позов Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що зерносховище є самочинним будівництвом, оскільки збудоване на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, а також без відповідного проекту й дозволу, з істотним порушенням будівельних норм та правил, і що його перебудова є неможливою, та, врахувавши положення ст. 376 ЦК України й ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», дійшов висновку про те, що вказане зерносховище підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила будівництво.

З таким висновком судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Будівництво об'єктів нерухомості являє собою взаємопов'язану діяльність різних суб'єктів права, які поєднані єдиною метою, спрямованою на безпосереднє забезпечення та створення об'єкта будівництва, яка включає різні аспекти і етапи будівництва.

Порядок будівництва нерухомого майна врегульовано відповідними нормативними актами, а саме: Земельним кодексом України; ЦК України; законами України: «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про архітектурну діяльність», «Про пожежну безпеку», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про екологічну експертизу», «Про охорону культурної спадщини»; Порядком видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05 липня 2011 року № 103, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 липня 2011 року за № 902/19640.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч. 1 ст. 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом частин 4 та 7 ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що об'єкт нерухомості збудований ОСОБА_6 на земельній ділянці, що не була відведена у встановленому порядку для цієї мети.

Разом із тим, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог особи, яка не є власником земельної ділянки, на якій зведено об'єкт нерухомості, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, не встановив, яким чином порушуються права зазначеної особи, хоча для правильного застосування статей 376, 386, 391 ЦК України встановлення цього факту є обов'язковим.

Крім того, за змістом ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил право на звернення до суду з вимогою про знесення самочинного будівництва має відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. При цьому, якщо можливо провести відповідну перебудову самочинного будівництва, суд може постановити рішення про зобов'язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести таку перебудову.

Відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені в приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та (або) якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені вимоги відповідно до вказаної норми та положень ч. 7 ст. 376 ЦК України, суди повинні встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкта та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Ухвалюючи рішення про зобов'язання відповідача знести самочинно збудований об'єкт, суди виходили із того, що цей об'єкт збудований без комплексного висновку державної інвестиційної експертизи, без затвердженого проекту будівництва та без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, а тому не може відповідати державним стандартам, нормам і правилам, що встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують розробку й реалізацію містобудівної документації. При цьому суд посилався на те, що орган державного архітектурно-будівельного контролю видав відповідні приписи, зокрема, про зупинення експлуатації зерносховища, вимоги яких не були виконані відповідачкою, однак не врахував, що у подальшому ці приписи було скасовано відповідним рішенням суду, крім припису від 07 червня 2012 року, яким відповідача зобов'язано в установлений строк оформити документи, що дають право на експлуатацію зерносховища.

Разом з тим, розглянувши спір у порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, залишив поза увагою, що позивач - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю - звернувся до суду як суб'єкт владних повноважень на виконання владних управлінських функцій зі здійснення архітектурно-будівельного контролю у зв'язку з порушенням забудовником вимог законодавства з питань будівництва, містобудування та архітектури, та не перевірив, чи не є відносини між сторонами публічно-правовими та чи підлягає зазначений спір вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Адже п. 1 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 08 квітня 2011 року № 439/2011, визначено, що Державна архітектурно-будівельна інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до п. 3 вказаного Положення основними завданнями Державної архітектурно-будівельної інспекції України є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства, у тому числі здійснення в межах своїх повноважень державного контролю за дотриманням законодавства, стандартів, нормативів, норм, порядків і правил із зазначених питань.

Суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень вказаного не врахували, а тому колегія суддів приходить до висновку про скасування цих рішень на підставі ст. 338 ЦПК України з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє через представника ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 грудня 2013 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
А.В. Маляренко
Т.О. Писана