РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/20398/14-ц

пр. № 2/759/1366/15

18 листопада 2015 року Святошинський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Коваль О.А. при секретарі Ярмощук К.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 14.11.2013 року ОСОБА_2 взяв у нього в борг 10 000 доларів США, які зобов»язався повернути в строк до 26.05.2014 року, про що написав відповідну розписку. Строк повернення вказаного боргу скінчився, але гроші відповідач так і не повернув, у зв"язку з чим просить їх стягнути в судовому порядку, а саме в гривневому еквіваленті у розмірі 154 124 грн. по офіційному курсу НБУ станом на 14.11.2014 року та згідно ст. 1048 ЦК України проценти за період з 14.11.2013 року по 14.11.2014 року в розмірі облікової ставки НБУ у сумі 10 042 грн. 84 коп., та згідно ст. 625 ЦК України 3 % річних за порущення грошового зобов»язання за період з 27.05.2014 року по 14.11.2014 року у сумі 1 661 грн. 25 коп.

В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги, зокрема просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 14.11.2013 року у гривневому еквіваленті по офіційному курсу НБУ станом на 14.04.2015 року, зокрема у розмірі 228 820 грн. 33 коп. та згідно ст. 1048 ЦК України проценти за період з 14.11.2013 року по 14.04.2014 року в розмірі облікової ставки НБУ у сумі 10 042 грн. 84 коп., та 3 % річних за порущення грошового зобов»язання за період з 27.05.2014 року по 14.04.2015 року у розмірі 9 754 грн. 50 коп.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримував, просив їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник позивача у судовому засіданні також позовні вимоги свого довірителя підтримував, просив їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити. Суду пояснив, що вказану розписку про отримання ним в борг у позивача 10 000 доларів США він писав та підписував, але не 14.11.2013 року, як у ній зазначено, а 26.11.2013 року під психологіним та фізичним тиском позивача ОСОБА_1, який 26.11.2013 року вивіз його до лісу близько міста Ірпінь, в якому двоє знайомих ОСОБА_1 його били та вимагали написати вказану розписку, що під їх тиском він і зробив, після чого його відвезли назад додому. Через два дні, а саме 29.11.2013 року він поїхав до травпункту, 30.11.2013 року до міліції, де написав заяву про те, що його побив ОСОБА_1 08.12.2013 року до нього знову прийшов ОСОБА_1 та хотів зайти в будинок, але він викликав міліцію, після чого було порушено кримінальну справу. Зазначив позивач і те, що ніяких коштів, зокрема і 10 000 доларів США він не отримував від ОСОБА_1 в борг, навіщо він вимагав від нього написати таку розписку йому незрозуміло та невідомо.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити, вказуючи на відсутність волі ОСОБА_2 на написання такої розписки, оскільки така була написана 26.11.2013 року під психологіним та фізичним тиском позивача ОСОБА_1, без фактичного отримання вказаних у розписці грошей.

Після таких пояснень відповідача, позивач у судовому засіданні категорично заперечив існування заявлених відповіачем фактів та подій, додатково пояснюючи, що ніякого тиску, ані фізичного, ані психічного над ним не чинив, його ніколи не бив. ОСОБА_2 самостійно, власноручно написав розписку про отримання в нього в борг 10 000 доларів США, саме 14.11.2013 року в своєму будинку на другому поверсі, на маленькому журнальному столику без участі інших осіб. Вказані кошти він фактично йому передав в руки того ж дня, як той пояснив, задля купівлі земельної ділянки, яку потім хотів перепродати дороще на чому заробити відповідні кошти. До лісу нікого не вивозив, нікого не бив, психологічного тиску не чинив, виказуючи своє припущення, що таким чином відповідач намається уникнути повернення позичених у нього коштів.

З огляду на вказане, позивач та його представник у судовому засіданні заявили клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи для з»ясування в якому стані така розписка була дійсно написана відповідачем, яке згідно відповідної ували суду від 29.05.2015 року було задоволено та відповідно проведено Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз 16.09.2015 року.

Після відновлення провадження у справі, внаслідок проведення вказаної екпертизи, позивач та його представник у судовому засіданні підтримали ще раз свої вимоги, зазначаючи, що такі доведені належними та допустимими доказами, коли сторона відповідача свої заперечення так і не довела.

Вказав представник позивача і на те, що із висновку КНДІСЕ від 16.09.2015 року вбачається, що розписка від 14.11.2013 року була написана саме вказаної, а не іншої дати, як про те вказують відповідач з його представником та саме відповідачем, при можливому впливі на нього тимчасово збиваючих факторів саме природнього, а не іншого характеру. До такого природного фактору могли відноситися як зовнішня - зокрема незручна поза (наприклад без опори ліктя пишучої руки, незвичне розташування матеріалу письма відносно пишучого), що співпадає із поясненями позивача ОСОБА_1, який пояснював, що така розписка писалася ОСОБА_2 на маленькому, низькому журнальному столику, без опори ліктя. Зазначено у висновку і те, що до такого природного фактору могли відноситися і внутрішні хвилювання, викликані будь-якими причинами, стан операційної напруги (хвилювання, стрес), тоді як встановити конкретну причину, що чинила переважний вплив на ОСОБА_2 під час написання такої розписки експерти неможуть у зв»язку із малим ступенем прояву діагностичних ознак у досліджуваних почеркових об»єктах та схожісттю симптомокомплексів діагностичних ознак, притаманних наведеним групам збиваючих факторів.

Зазначив представник позивача і те, що сторона відповідача жодним чином не довела свої заперечення згідно вказаного позову, вважаючи, що порушені певні права відповідача, відповідним способом їх захисту не скористалася, договір позики укладений у формі розписки не оспорювала взагалі, доказів недійсності вказаного правочину не надала. Вказав представник і те, що навіть клопотання про проведення почеркознавчої експертизи для з»ясування в якому стані така розписка була дійсно написана відповідачем було заявлено не стороною відповідача, яка по суті заперечує дійсність такої, а стороною позивача, яка таку експертизу і оплатила, тоді як відповідач, окрім усних заперечень доказів таким не надає, про їх забезпечення не заявляє.

Відповідач та його представник у судовому засіданні залишилися при своїй позиції, що таку розписку було написано ОСОБА_2 під психологічним та фізичним тиском ОСОБА_1, додавши що таку було укладено також під впливом тяжкої для ОСОБА_2 обставини і на вкрай невигідних умовах, що така розписка не підтверджує взагалі отримання в борг грошей, з її змісту не вбачається факту отримання готівкою позичальником, такі кошти відповідачу фактично не надавалися, що договір позики між сторонами взагалі не укладався, надана розписка викликає сумнів з приводу її достовірності і є фальшивою, а тому таку вважає не можна брати до уваги, як доказ.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»ясніє особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не можу грунтуватися на припущеннях.

Отже, з огляду на вказані норми, як сторона позивача так і строна відповідача повинна довести ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, тоді як суд діючи неупереджено, диспозитивно, обмежений у визначенні на власний розсуд способу захисту порушених прав, чи-то в самостійному збиранні, забезпеченні доказів, оскільки згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-301цс 15 від 06.07.2015 року зазначено, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК, статті 231, 233 ).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 зазначає, що розписка від 14.11.2013 року була ним написана під впливом насильства, а згодом його представник вказав і на те, що така розписка була написана ОСОБА_2 під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для нього умовах.

Згідно статтей 231 та 233 ЦК України такі обставини можуть бути підставами для визнання правочину судом недійсним.

Тоді як, такі вимоги не є предметом розгляду даного провадження, та як з»ясовано в судовому засіданні, взагалі не пред»являлися ОСОБА_2 до суду, хоча такі права неодноразово йому роз»яснювалися, враховуючи і те, що права ОСОБА_2 у судовому засіданні представляє адвокат, тобто фахівець в галузі права.

Отже, враховуючи відсутність відповідного рішення суду про недійсність договору позики укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 14.11.2013 року, відсутність відповідних заявлених позовних вимог ОСОБА_2 про недійність такого, вказаний договір позики в силу ст. 204 ЦК України є правомірним, тобто є чинним і тепер, з огляду на що, посилання сторони відповідача по суті на недійсність такого договору є необґрунтованим, що враховується судом.

Так, згідно наданих суду доказів вбачається, що 14.11.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у простій письмовій формі, згідно якого ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг 10 000 доларів США, які зобов»язався повернути в строк до 26 травня 2014 року.

Копія такої розписки, яка звірялася з наданим у судовому засіданні позивачем оригіналом, міститься в матеріалах справи.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року за № 6-63цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов"язковою для всіх суб"єктів владних повноважень та для всіх судів України.

З огляду на що, позиція відповідача та його представника в частині відсутності доказів передачі грошей в рахунок вказаного договору позики та його взагалі неукладання є необгрунтованою та недоведеною, оскільки оригинал такої розписки свідчить про зворотнє, зокрема про факт укладення договору позики між сторонами і факт передачі грошової суми позичальнику у розмірі 10 000 доларів США.

Посилання сторони відповідача на те, що така розписка була написана фактично не 14.11.2013 року, а 26.11.2013 року також є недоведеною та не спростовує факту винекнення грошових зобов»язань між сторонами підверджених оригіналом цієї розписки, яка як правочин недійсним не визнавалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що у разі вираження зобов'язання в іноземній валюті, його виконання все одно має бути проведено в гривнях. Сума, що підлягає сплаті в гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Офіційним курсом валюти вважається курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави (ст. 1 Закону України "Про Національний банк України").

Згідно договору позики від 14.11.2013 року відповідач повинен був повернути позику позивачу у розмірі 10 000 доларів США до 26.05.2014 року, тоді як позичені кошти відповідач так і не повернув, з огляду на, що вимоги позивача є обгрунтованими, а тому підлягають в цій частині задоволенню, зокрема підлягає стягненню сума заборгованості визначена в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 14.04.2015 року, як того просить у своїх позовних вимогах позивач, а саме у розмірі 228 820 (двісті двадцять вісім тисяч вісімсот двадцять) грн. 33 (тридцять три) коп., що також відповідає межам позовних вимог.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно вище згадуваного договору позики відповідач повинен був повернути позику позивачу 26.05.2014 року.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних за період з 27.05.2014 року (початок прострочки) по 14.04.2015 року (період заявлений позивачем) у розмірі 6 074 грн. 71 коп., який правильно розраховано судом в межах позовних вимог, також підлягають стягненню, тобто задоволенню частково, оскільки зроблений розрахунок стороною позивача був невірний.

Щодо стягнення суми процентів за користування сумою позики за період з 14.11.2013 року по 14.04.2014 року у розмірі 10 042 грн 84 коп., яка вираховувалась стороною позивача з розрахунку розміру облікової ставки НБУ, то в цій частині позов задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п»ятдесятикратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян, і не пов»язаний з здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

З аналізу вказаної норми вбачається, що сторони укладаючи договір позики мають право передбачити в ньому умову щодо отримання позикодавцем зиску від дачі в борг певних коштів, у вигляді відсотків за користування ними позичальником та не містить посилань обов»язковості цієї умови та її застосування стороною правочину тоді коли вона цього забажає без попередньої згоди на це іншої, яка б можливо не погодилась його укладати за таких обставин.

Не вказує на обов»язковість чи автоматичне застосування норми ст. 1048 ЦК України і тоді коли сума позики перевищує п»ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, оскільки знову ж таки це право сторін вільно визначати умови договору згідно діючого законодавства. Вказана норма не може використовуватись стороною правочину і як санкція за невиконання грошових зобов»язань, оскільки такі чітко визначені Цивільним кодексом України. Тоді як, із вказаних правовідносин вбачається, що позивач став вимагати від відповідача і сплату відсотків після порушення ним зобов»язань в частині повернення коштів, коли ч.1 ст. 1048 ЦК України визначено, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, тобто з 14.11.2013 року по 26.05.2014 року, чого знову ж таки вказаним договором позики не передбачено.

Оскільки, укладений між сторонами договір позики грошей умови щодо одержання процентів за користування ними не містить, тому вимога в частині їх стягнення є безпідставною, а відтак задоволенню не підлягає.

Отже, сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 228 820 (двісті двадцять вісім тисяч вісімсот двадцять) грн. 33 (тридцять три) коп. та 3 % річних за порущення грошового зобов»язання у розмірі 6 074 (шість тисяч сімдесят чотири) грн. 71 (сімдесят одна) коп., а в іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо інших заперечень сторони відповідача щодо заявлених позовних вимог, слід зазначити наступне.

В силу ст. 3 ЦПК України кожен має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, собод чи інтересів, що в силу ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а суд розглядає таку не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у часть у справі.

Як вже вище зазначалося, заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 та його представник посилалися на обставини, які можуть бути підставами для оспорення договору позики від 14.11.2013 року та відповідно визнання його недійсним. Недійсність правочину на відміну від нікчемності, визнається виключно за рішенням суду, тоді як під час розгляду даної справи було встановлено, що такого рішення судом не приймалося, відповідного позову до суду не заявлено, що в силу визначених процесуальних норм є правом, а не обов»язком сторони на захист порушеного чи-то невизнаного іншими особами права, яким він розпоряджається на власний розсуд, що кореспондується із правом на звернення особи до суду. Коли суд, згідно вказаних вже норм ЦПК України, розглядаючи справу не може виходити за межі заявлених позовних вимог. Тоді як, незайвим буде нагадати, що в даному провадженні заявлені вимоги, які і підлягають розгляду лише про стягнення суми заборгованості згідно договору позики, а вимоги про недійсність такого правочину відсутні, ніким із заінтересованих осіб не заявлялися, а тому такі і не можуть бути предметом розгляду в даному провадженні.

Враховується судом і те, що клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи задля з»ясування в якому стані розписка від 14.11.2013 року була дійсно написана відповідачем було заявлено не стороною, яка заперечує дійсність такої, а стороною позивача, яка також оплатила її проведення в КНДІСЕ.

Враховується судом і те, що висновок КНДІСЕ за результатами проведення згадуваної експертизи не вказує однозначно на виплив ОСОБА_1 чи будь-якої іншої особи на відповідача під час написання ним такої розписки, який би вказував на відсутність його справжньої волі на написання такої, оскільки в такому висновку експертів зазначено про можливість існування тимчасово збиваючих факторів природного характеру, тоді як встановити конкретну причину, що чинила переважний вплив на ОСОБА_2 під час написання ним такої розписки експерти неможуть у зв»язку із малим ступенем прояву діагностичних ознак у досліджуваних почеркових об»єктах та схожісттю симптомокомплексів діагностичних ознак, притаманних наведеним групам збиваючих факторів. Зазначено у висновку, і те, що така розписка могла бути написана внаслідок хвилювання, стресу, психологічного тиску, тощо, тобто без визначеності конкретного існування впливу на особу під час її написання, який би свідчив про відсутність волі останнього на її написання. Виказані лише нечіткі передбачаючі можливості, що така розписка могла бути написана, як в стані хвилювання, як у стані стресу, так і в стані психологічного тиску та тощо. Коли суд, в силу ч.4 ст. 60 ЦПК України не може виходити із припущень. Слід вказати, що жодна із сторін не заявляла клопотання про виклик до суду експерта, який складав згадуваний висновок, а тому такий оцінюється судом у співставленні з іншими доказами, що були надані суду.

Враховується судом і те, що вказані відповідачем обставини були неодноразовим предметом досудового розслудування слідчим відділом Святошинсього РУ ГУМВС України в м.Києві, яке 18.07.2014 року та 08.05.2015 року винесло постанови про закриття відповідного кримінального провадження у зв»язку із відсутністтю в діянні складу кримінального правопорушення.

Із вказаних постанов Святошинсього РУ ГУМВС України в м.Києві та із наданих суду витягів з кримінального провадження вбачається, що із відповідними заявами ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів 08.12.2013 року, а не як вказує у судовому засіданні через два дня після вказаних ним події.

Доказів заподіяння ОСОБА_2 вказуваних ним тілесних ушкоджень також надано суду не було, про їх забезпечення не заявлялося. Із вказаних постанов Святошинсього РУ ГУМВС України в м.Києві вбачається, що 22.03.2014 року в порядку досудового розслідування призначалася судово-медечна експертиза, якою не було визначено ступінь тяжкості тілесних ушкоджень отриманих ОСОБА_2 та встановлена навпаки необгрунтованість висновків із травпункту, про який і згідує у своїх поясненнях відповідач.

Допитані за клопотанням відповідача в якості свідків ОСОБА_3, яка є рідною сестрою відповідача та тіткою позивача, ОСОБА_4, яка є дочкою відповідача та ОСОБА_5, яка є дружиною відповідача у судовому засіданні не вказали на обставини, які б свідчили про обгрунтованість доводів відповідача в частині неотримання ним коштів в борг у позивача у розмірі 10 000 доларів США та нанесення йому тілесних ушкоджень позивачем задля написання відповідної розписки від 14.11.2013 року, оскільки вказані свідки знають про такі обставини зі слів самого ОСОБА_2, не будучи присутнім, ані при написанні розписики, ані при передачі грошей, ані при заподіянні згадуваних відповідачем тілесних ушкоджень, що загалом, за відсутност інших доказів такому, не можуть достовірно свідчити про існування таких.

Крім того, вказані свідки пояснюють на обставини спілкування ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та відповідно подію побиття відповідача на 26.11.2013 року, коли із розписки вбачається, що така була написана раніше, а саме 14.11.2013 року. Коли належних та допустимих доказів зворотньому надано суду так і не було, про їх забезпечення не заявлено, з огляду на що суд вимушений розглядати справу за наявності наданих доказів, які містяться в матеріалах даної цивільної справи.

Допитувався в судовому засіданні в якості свідка за клопотанням сторони позивача і гр. ОСОБА_6, який пояснив, що 13.11.2013 року він позичив ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 лодарів США, як останній пояснив для того, щоб їх позичити своєму дядьку для придбання земельної ділянки, вказавши що письмових розписок не писали з цього приводу, вказаних грошей йому так і не повернуто, що оцінюється судом відповідним чином у співставленні з іншими доказами.

Посилання представника відповідача на сумнівність та фальшивість доказу, а саме розписки від 14.11.2013 року, то слід вказати наступне.

Відповідно до ст. 64 ЦПК письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, оригинал вказаної розписки у позивача свідчить про невиконання таких грошових зобов»язань відповідачем. Наданий суду для огляду оригинал розписки відповідає тій копії, яка міститься в матеріалах цієї справи.

Згідно п. 28 Постанови Пленум Верховного Суду України, від 12.06.2009, № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПКпросити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПКсприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо).

Під час розгляду вказаної справи сторона позивача не просила суд виключити подану ними розписку від 14.11.2013 року з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів, з огляду на, що сторона відповідача зобов»язана згідно із загальними правилами доказування, визначених ст. 60 ЦПКподати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів, у зв»язку з чим такій стороні надається право на їх відповідне забезпечення, коли таких належних та допустимих доказів, які б вказували на сумнівність та фальшивість її, суду надано так і не було, про їх забезпечення також не заявлено.

Крім того, заперечуючи проти вказаного позову, сторона відповідача вказала на те, що такий правочин, а саме розписку від 14.11.2013 року було укладено також під впливом тяжкої для ОСОБА_2 обставини і на вкрай невигідних умовах.

Тоді як, така правова позиція протирічить позиції щодо її укладання під впливом, тобто без дійсної волі на її укладання відповідачем, оскільки за такою формою укладання правочину такий вчиняється добровільно, без будь-якого насильства, проте під вкрай тяжкими обставинами, якими можуть бути наприклад важка хвороба особи чи її близьких, смерть її годувальника, крайня нужденність сім'ї, загроза втратити заставлене житло, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідне термінове укладення правочину.

Отже, оцінюючи з'ясовані обставини справи, що перевірені представленими доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення вказаного позову, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 228 820 (двісті двадцять вісім тисяч вісімсот двадцять) грн. 33 (тридцять три) коп. та 3 % річних за порущення грошового зобов»язання у розмірі 6 074 (шість тисяч сімдесят чотири) грн. 71 (сімдесят одна) коп.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

Так, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 348 грн. 95 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 204, 231, 233, 524, 525, 526, 530, 533, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст. 1 Закону України "Про Національний банк України", постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постановою Пленум Верховного Суду України, від 12.06.2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 64, 76, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 360-7 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 14.11.2013 року у розмірі у розмірі 228 820 (двісті двадцять вісім тисяч вісімсот двадцять) грн. 33 (тридцять три) коп. та 3 % річних за порущення грошового зобов»язання у розмірі 6 074 (шість тисяч сімдесят чотири) грн. 71 (сімдесят одна) коп., судові витрати у розмірі 2 348 грн. 95 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду можна подати протягом десяти днів з дня його проголошення через Святошинський районний суд м. Києва.

Суддя: