АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/54/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Белоконна І.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя,

встановила:

В липні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між сторонами 23.04.2013 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказувала, що суд першої інстанції при винесенні рішення керувався нормою Закону України «Про іпотеку», яка не існувала на день підписання договору іпотеки, тоді як статтею 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки, було передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов, зокрема: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності. Тобто вказана норма Закону містить обов'язкову умову - майно, що передається в іпотеку, повинно належати іпотекодавцю на праві власності.

Оскільки при підписанні договору іпотеки ОСОБА_2 не мала права власності на майно, що передавалось в іпотеку, то вказана угода не відповідала вимогам закону. Тому відповідно до вимог ст. 203, 215 ЦК України має бути визнано недійсним і договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 23.04.2013 року.

В судове засідання апелянт та її представники повторно не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, тому колегією суддів визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Представник відповідача подав заяву про розгляд справи в його відсутності та письмові пояснення, в яких просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 08.09.2008 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Також 08.09.2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець передає іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1, яка стане власністю іпотекодавця у майбутньому, після державної реєстрації у законному порядку договору купівлі-продажу квартири.

Отже, на момент укладення договору іпотеки позивач не була власником зазначеного нерухомого майна, тому вважає такий договір нікчемним. Оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, то позивач просить визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між сторонами 23 квітня 2013 року, відповідно до якого іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає в рахунок погашення боргового зобов'язання квартиру, що перебуває в іпотеці іпотекодержателя у відповідності до іпотечного договору від 08.09.2008 року.

Судом першої інстанції при вирішенні даного спору встановлено, що 08 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач надав ОСОБА_2 кредитні кошти в сумі 300 000 доларів США, цільове призначення яких - придбання квартири, загальною площею 105,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

У забезпечення виконання зобов'язань між сторонами 08.09.2008 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка стане власністю іпотекодавця після державної реєстрації у встановленому законом порядку.

Право власності на зазначену квартиру було зареєстроване державним реєстратором ОСОБА_5, приватним нотаріусом КМНО 23.04.2013 року в Державному реєстрі речових прав.

23 квітня 2013 року між сторонами було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого позивач передала, а відповідач прийняв в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до норм Цивільного Кодексу України та Закону України «Про іпотеку», які діяли на момент укладення договору іпотеки, немає жодних положень у цивільному законодавстві, на підставі яких договір іпотеки можна було б визнати нікчемним. На час розгляду вказаної справи в суді договір іпотеки від 08.09.2008 року недійсним ( нікчемним) та таким, що не відповідає вимогам закону, судом в установленому законом порядку не визнаний.

Виходячи із положень ст. 6, 11, 203, 215, 627 ЦК України та ст. 5,18 Закону України «Про іпотеку», суд першої інстанції дійшов висновку, що укладений між сторонами договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 23.04.2013 року відповідає вимогам законодавства та вільному волевиявленню сторін, а тому підстави для визнання вказаного договору недійсним - відсутні.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи, які викладені в апеляційній скарзі позивача, є аналогічними обґрунтуванню її позовних вимог і були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Відхиляючи доводи позивача про нікчемність договору іпотеки з тих підстав, що позивач не була власником майна на момент укладення договору іпотеки 08.09.2008 року, суд першої інстанції правильно виходив з того, що зазначений договір іпотеки у встановленому законом порядку недійсним судом не визнавався, тоді як статтею 204 ЦК України закріплено принцип презумпції правочину, відповідно до якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Посилання позивача на нікчемність договору іпотеки правильно відхилені судом першої інстанції як безпідставні та необґрунтовані, оскільки норми Цивільного кодексу України та Закону України «Про іпотеку», які б визначали на момент укладення такий договір іпотеки нікчемним, відсутні.

Письмове клопотання представника апелянта про зупинення даного апеляційного провадження до розгляду Оболонським районним судом м. Києва цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору іпотеки, провадження по якій відкрито ухвалою від 10.11.2014 року, колегією суддів визнано необґрунтованим та відхилено, оскільки зазначена обставина ( визнання іпотечного договору недійсним за рішенням суду) не була підставою даного позову, а позивач посилалась лише на нікчемність іпотечного договору.

Судом першої інстанції також правильно прийнято до уваги п. 1.1 іпотечного договору, відповідно до якого іпотекодавець ОСОБА_2 зобов'язалась зареєструвати право власності на предмет іпотеки не пізніше 08.10.2008 року та надати у зазначений строк іпотекодержателю копію договору купівлі-продажу квартири з відміткою КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про реєстрацію. З моменту реєстрації права власності іпотекодавця на предмет іпотеки нерухоме майно, зазначене в п.1.1. цього договору, вважається таким, що продовжує перебувати в іпотеці згідно з відповідними реєстраційними реквізитами без необхідності внесення змін до цього договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, що діяла до 25.12.2008 року, предметом іпотеки можуть бути об'єкти незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

Таким чином, доводи апелянта про те, що на момент укладення іпотечного договору 08.09.2008 року ( за реєстровим № 1254) особою, за якою було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1, була ОСОБА_4, а не позивач ОСОБА_2, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки 08.09.2008 року за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_6 за реєстровим № 1249, ОСОБА_2 купила вищевказану квартиру у ОСОБА_4 та зобов'язалась у визначений договором строк зареєструвати своє право власності на предмет іпотеки.

Доводи апелянта про невідповідність такого договору вимогам закону колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на момент укладення договору від 23.04.2013 року про задоволення вимог іпотекодержателя і на час розгляду цієї справи судом першої інстанції відсутнє рішення суду про визнання іпотечного договору від 08.09.2008 року недійсним.

Як вбачається зі змісту договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 23.04.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 2206, в п. 1.2 договору визначено, що розмір невиконаного іпотекодавцем грошового зобов'язання за кредитним договором становить 7 535 672 грн. 04 коп., що складає еквівалент 942 783,94 долари США, що складається із заборгованості по кредиту - 341 501,82 долари США, заборгованості за відсотками - 157 490,3 долари США, нарахованої пені - 443 791,82 долари США.

В пункті 1.5 договору сторони визначили, що на підставі висновку експертної оцінки вартість об'єкта нерухомості на момент укладення цього договору становить 2 030 000 грн., що становить 253 972,23 долари США.

Пунктом 1.6 договору сторони визнали, що з моменту нотаріального посвідчення цього договору іпотекодержатель не матиме будь-яких вимог до іпотекодавця щодо виконання ним боргового зобов'язання, а іпотекодавець не матиме будь-яких прав на об'єкт нерухомості.

Відповідно до п. 2.9 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 23.04.2013 року, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначено всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами вимог), які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблено законний і обґрунтований висновок, що викладені позивачем у позовній заяві обставини не є підставою для визнання недійсним укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 23.04.2013 року.

Інші доводи апеляційної скарги не містять обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду щодо необґрунтованості та безпідставності заявленого позову.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: