У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого суддів: Ткачука О.С. Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк», третя особа: ОСОБА_8 про визнання недійсними договорів та визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» на рішення апеляційного суду Львівської області від 30 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати недійсними: іпотечний договір від 15 серпня 2008 року, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованим в реєстрі за №922; договір поруки від 15 серпня 2008 року, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_8 та ОСОБА_6; договір поруки від 15 серпня 2008 року, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_8 та ОСОБА_7 Крім того, просили визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 26 січня 2010 року №34, вчинений приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу ОСОБА_9 на іпотечному договорі від 15 серпня 2008 року.

Позов мотивовано тим, що договори поруки позивачами не укладались та не підписувались, а про укладення договору іпотеки від 15 серпня 2008 року на майно: будинок загальною площею 117,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, і земельну ділянку для обслуговування будинку площею 0,05 га, яке є їхньою спільною сумісною власністю, як подружжя, ОСОБА_6 не було відомо та вона своєї згоди на передачу цього майна в іпотеку банку не надавала. Підпис в заяві про надання такої згоди від 15 серпня 2008 року належить не їй.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 10 червня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 30 вересня 2014 року рішення районного суду скасовано в частині відмови у задоволенні позову щодо визнання недійсними іпотечного договору, договору поруки від 15 серпня 2008 року та таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення цих вимог. Визнано недійсним договір поруки від 15 серпня 2008 року, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_8 та ОСОБА_6, як поручителем. Визнано недійсним іпотечний договір від 15 серпня 2008 року, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованим в реєстрі за № 922. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 26 січня 2010 року № 34, вчинений приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу ОСОБА_9 на іпотечному договорі від 15 серпня 2008 року, укладеному між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_7 посвідченого приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованим в реєстрі за № 922. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що оспорюваний договір іпотеки був укладений з дотриманням вимог цивільного законодавства, оскільки іпотечне майно належало іпотекодавцю на праві особистої власності і не потребувало згоди ОСОБА_6 на його передачу в іпотеку. Укладення оспорюваних договорів поруки нічим не спростовано, а їх дійсність підтверджена матеріалами справи.

Крім того, суд дійшов висновку, що виконавчий напис нотаріуса від 26 січня 2010 року №34 на іпотечному договорі від 15 серпня 2008 року про звернення стягнення на іпотечне майно, з огляду на відсутність підстав для визнання іпотечного договору недійсним, відповідає вимогам закону.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову апеляційний суд виходив з того, що майно, яке перебуває у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників, а підставою для визнання недійсним правочину щодо розпорядження таким майном, зокрема, є відсутність у співвласника, який вчинив цей правочин, належної згоди інших співвласників на його укладення. Про належність спірного майна на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7, як подружжя, було відомо і ВАТ «Державний ощадний банк України», на вимогу якого при укладенні оспорюваного іпотечного договору від 15 серпня 2008 pоку було надано заяву ОСОБА_6 від 15 серпня 2008 року, посвідчену приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу ОСОБА_9, про надання згоди ОСОБА_7 на передачу цього майна в заставу.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №2231 від 5 серпня 2014 року, проведеної експертами Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз на підставі ухвали апеляційного суду Львівської області від 10 червня 2014 року, підпис від імені ОСОБА_6, який міститься на заяві ОСОБА_6 від 15 серпня 2008 року про надання згоди ОСОБА_7 на передачу цього майна в заставу, виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою.

Встановивши, що ОСОБА_6 у встановлений законом спосіб не надавала згоду своєму чоловікові ОСОБА_10 на передачу спірного нерухомого майна в іпотеку ВАТ «Державний ощадний банк України» за іпотечним договором від 15 серпня 2008 року, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання його недійсним.

Згідно вказаного експертного висновку, не належить ОСОБА_6 і підпис, який вчинено від її мені іншою особою і в договорі поруки від 15 серпня 2008 року, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_11 та ОСОБА_6, як поручителем, що підтверджує доводи позивача про те, що такий договір вона фактично не укладала.

Посилаючись на вказані обставини та виходячи з положень ст.ст. 203, 215 ЦК України, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними іпотечного договору від 15 серпня 2008 року та договору поруки від 15 серпня 2008 року, який було укладено від імені ОСОБА_6, як поручителя.

За таких обставин апеляційний суд визнав таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Городоцького районного нотаріального округу ОСОБА_9 від 26 січня 2010 року за реєстраційним №34, вчинений на іпотечному договорі від 15 серпня 2008 року.

З такими висновками суду апеляційної інстанцій погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15 серпня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Городоцьке відділення № 6324 та ОСОБА_8 укладено договір відновлювальної кредитної лінії, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 95 000 грн, зі сплатою процентів за його користування у розмірі 20% річних.

В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між банком, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 укладено договір поруки; та між банком, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 договір поруки, згідно яких позивачі, як поручителі зобов'язались відповідати перед банком за своєчасне і повне виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

Крім цього, 15 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_7, як іпотекодавцем було укладено іпотечний договір, посвідчений та зареєстрований в реєстрі за №922, за яким останній передав в іпотеку банку належне йому майно: будинок загальною площею 117,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, і земельну ділянку для обслуговування цього будинку площею 0,05 га.

Пунктом 1.1 іпотечного договору передбачено, що предмет іпотеки: житловий будинок належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого Городоцькою міською радою Львівської області 25 вересня 1989 року, рішення Городоцької міської ради №203 від 18 квітня 1989 року; земельна ділянка - на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого Городоцькою міською радою Львівської області від 30 серпня 1996 та рішення Городоцької міської ради №466 від 18 липня 1996 року.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним іпотечного договору ОСОБА_6 у якості підстав визнання правочину недійсним посилалась на те, що їй не було відомо про укладення її чоловіком ОСОБА_7 іпотечного договору та жодної згоди на передачу спільного майна в іпотеку вона не надавала.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11,ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 24 Кодексу України про шлюб та сім'ю, норми якої діяли на час набуття ОСОБА_7 у власність житлового будинку, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Аналогічні положення містяться і в ч.1 ст. 57 СК України, де визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування; майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

За змістом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому, з положень ст. 57 СК України прямо випливає, що особистою приватною власністю чоловіка є майно, набуте ним за час шлюбу на підставі договору дарування.

Задовольняючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції зробив висновок, що та обставина, що ОСОБА_7 набув у власність житловий будинок та земельну ділянку в період перебування у шлюбі з ОСОБА_6, є безспірною, тому згода останньої на передачу цього майна в іпотеку була обов'язковою.

При цьому суд не врахував, що позов був пред'явлений до банку про визнання договорів недійсними. Питання про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя позивачами не ставилось. Встановивши в мотивувальній частині рішення факт, що спірне майно є спільною сумісною власністю позивачів апеляційний суд фактично вийшов за межі позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Розглядаючи даний спір суд апеляційної інстанції не з'ясував правового режиму майна, яке було передане в іпотеку, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном, та не надав належну оцінку доказам, які підтверджують підстави набуття права власності на нього, не визначився з нормою закону, яка підлягає застосуванню.

В ході розгляду справи банк посилався на те, що майно, передане в іпотеку є особистою власністю іпотекодавця, оскільки набуте ним на підставі договору дарування, тому згода його дружини на передачу майна в іпотеку не була необхідною.

Вказаних доводів апеляційним судом не перевірено.

Визнаючи таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис суд апеляційної інстанції послався виключно на факт визнання недійсним іпотечного договору.

При цьому, свої висновки з посиланням на норму закону не мотивував, не перевірив підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, неповноту перевірки законності і обґрунтованості рішення місцевого суду, порушення норм процесуального права, що в свою чергу, призвело до поверхового вирішення спору.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.ст.336, 338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 30 вересня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська