У Х В А Л А

11 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Григор'євої Л.І.,

Романюка Я.М., Сімоненко В.М.-,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий альянс» про стягнення коштів,

встановила:

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 лютого 2015 року поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 березня 2014 року та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2014 року; відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі.

У травні 2015 року від ОСОБА_4 надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2015 року з підстав з підстав, передбачених частинами 1, 4 ст. 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норми матеріального права статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» .

Як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норми матеріального права заявник надає ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року, від 28 листопада 2012 року та постанову Верховного Суду України від 16 січня 2013 року, в яких на його думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

У судовому рішенні у справі, про перегляд якої подано заяву, касаційний суд, погодившись з висновками судів попередніх інстанцій виходив з того, що діяльність «Житловий альянс» по наданню послуг із адміністрування придбання товарів у групах на момент укладення оспорюваного договору не була віднесена до переліку видів фінансових послуг і на той час не потребувала ліцензування, тому з цих підстав договір не може бути визнано як випадок нечесної підприємницької практики у розумінні пункту 7 частини 3 статті 19 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-IX «Про захист прав споживачів».

У той самий час, в судових рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- в ухвалі від 11 липня 2012 року суд касаційної інстанції в справі про визнання недійсним, повернення коштів та відшкодування моральної шкоди, дійшов висновку, що умови спірного контракту є несправедливими та непрозорими і спрямованими на введення в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми, оскільки ОСОБА_6 сплачувала кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, публічне акціонерне товариство «Філдес Україна» без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному учаснику групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи «Кар Кредит»;

- в ухвалі від 28 листопада 2012 року суд касаційної інстанції в справі про захист прав споживача, визнання контракту недійсним та стягнення грошових коштів виходив з того, що зміст умов укладеного контракту свідчить про те, що позивач сплачував відповідачеві власні кошти не за одержання автомобіля, а фактично за можливість призначення автомобіля, що надавалось не за рахунок відповідача, а за рахунок залучення інших споживачів та їх коштів до системи придбання автомобіля у групі, яке залежить від розміру фонду групи та внесення коштів іншими членами системи та власного розсуду відповідача.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2013 року в справі про захист прав споживача, суд скасовуючи ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про відмову в задоволенні позову та направляючи справу на новий розгляд виходив з того, що оскільки ОСОБА_ 8 сплачував кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, ЗАТ «Філдес Україна» без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи «Кар Кредит», тому суд касаційної інстанції помилково погодився з висновками попередніх інстанцій про те, що спірний договір це досягнута між сторонами угода, яка не порушує прав ОСОБА_8, а діяльність ЗАТ «Філдес Україна» з реалізації системи «Кар Кредит» не є такою, що вводить споживача в оману.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві ОСОБА_4 доводи не вказують на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норми матеріального, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий альянс» про стягнення коштів відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Григор'єва

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко