Справа № 605/601/15-ц
"10" грудня 2015 р. . Підгаєцький районний суд Тернопільської області у складі головуючої судді Ігнатової Г.В. при секретарі Лежигубській О.В.за участю позивача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право на користування житлови приміщенням ,-
Позивач ОСОБА_1Є звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в с. Мужилів вул. Мохунівка, 16 Підгаєцького району Тернопільської області Вобґрунтування вимог покликалися на те, що житловий будиноку з надвірними будівлями що в с. Мужилів вул.. Мохунівка, 16 Підгаєцького району Тернопільської області є її власністю.. В даному будинку зареєстровані та постійно проживають позивачта члени її сімї Крім них у даному будинку зареєстрований, але з 2007 року фактично не проживає відповідач -її син ОСОБА_2 Відповідач житлом не цікавиться, не оплачує комунальні послуги, тому просять визнати його таким, що втратив право на користування житлом в порядку ст.. 405 ЦК України.
В судовому засіданні позивач позов підтримала з наведених в ньому підстав. Оскільки відповідачі в судове засідання не зявився, просила ухвалити заочне рішення.
Відповідач ОСОБА_2., будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог статті 74 ЦПК України, за місцем проживання, в судове засідання не з"явилася, про причини неявки суд не повідомила, письмових пояснень або заперечень до суду не надала. Відповідно до ч. 4,5 ст. 74 ЦПК України відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. у звязку з чим суд заочно розглянув справу на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, прийшов до наступного висновку.
Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
За змістом ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, його дружина, діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки абоекономічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.
Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Як вбачається з матеріалів справи , відповідно даних по господарської книги № 3 виконкому Мужилівської сільської ради народних депутатів с. мужилів Тернопільської області за 1986-1990 роки в житловому будинку, по особовому рахунку № 264 головою двору була ОСОБА_3 також проживали ОСОБА_4 з членами своєї сімї в тому числі її син ОСОБА_2, відповідач в справі.
Встановлено ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями що в с. Мужилів вул.. Мохунівка, 16 Підгаєцького району Тернопільської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13.11.2006 року виданого на підставі рішення виконавчого комітету за № 29 від 31.10.2006 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.11.2006 року. На даний час право власності на житловий будинок за позивачем ніким не оспорено.
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у даному будинку з часу народження , як син ОСОБА_1, про що зазначила особисто в судовому засіданні позивач ОСОБА_1.
Отже, відповідач постійно проживав у спірному житловому будинку позивача, як член сімї на правах сина позивачки , набув права користування житловим приміщенням та зареєстрував своє місце проживання в установленому законом порядку і мав право користування цим житлом на підставі ч.1 ст. 405 ЦК України.
У разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сімї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через
відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.
Як встановлено судом, відповідачу звязку з переїздом на роботу в м. Львів з 2006 року залишив житло в с. Мужилів вул.. Мохунівка, 16 , але час від часу навідувався та проживав в ньому по січень 2013 року. Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні позивач та свідок ОСОБА_5, який є сином позивачки та братом відповідача в справі.
Крім того позивач та вказаний свідок вказали, що до спірного будинку відповідач не приїзжає з січня 213 року і з того часу не цікавиться житлом, його особистих речей в будинку немає.
Факт відсутності відповідача за місцем реєстрації підтверджується актом Мужилівської сільської ради Підгаєцького району № 382 від 04.11. 2015 року; № 387 від 09.11. 2015 року та № 398 від 12.11. 2015 року
Враховуючи наведене, суду доведено, що відповідач не проживає в спірному будинку тривалий час, більше одного року, з невідомих їм причин, добровільно залишила житло та не повертається .
Відповідно до ст. 405 ЦК України таких угод чи домовленостей з власником житла у відповідача ОСОБА_2 досягнуто не було. Суду не надано доказів наявності між відповідачем та власником житла домовленості щодо користування цим житлом у випадку відсутності члена сімї власника житла понад встановлені строки без поважних причин
Також згідно п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу.
Судом встановлено, що на час розгляду справи відповідач ОСОБА_2 не проживає у будинку більше одного року, без поважних причин, особистих його речей у будинку немає, не виявляє інтересу до житла. Разом з тим, суд не виявив обставин, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України та будь-яких інших поважних причин, за наявності яких житлове приміщення могло б бути збережене за відповідачем більше одного року.
Враховуючи те, що відповідач понад один рік не проживає за місцем своєї реєстрації у будинку, який є власністю позивача, без поважних причин , що в свою чергу перешкоджає позивачу оформити субсидії на житлово комунальні послуги ,суд вважає, що він втратив право на користування цим житлом. , і позов позивачки є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
На підставі ст. 405 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України , -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, що за адресою по вул.Мохунівка, № 16 с. Мужилів Підгаєцького району Тернопільської області.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Тернопільскої області через Підгаєцький районний суд шляхом подання 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Головуючий: підпис ОСОБА_6