Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, за касаційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни на рішення апеляційного суду Полтавської області від 07 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2009 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення.

На обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що 20 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і відповідачем було укладено кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 105 тис. доларів США, на умовах сплати 12 % річних та з кінцевим терміном повернення кредитних коштів не пізніше 20 серпня 2023 року.

Також зазначав, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 20 серпня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до положень якого ОСОБА_4 передав банку в іпотеку належний йому житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що відповідач не виконує умови кредитного договору щодо внесення щомісячних платежів, внаслідок чого виникла заборгованість, позивач просив у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 20 серпня 2007 року в розмірі 83 340,65 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, що знаходиться на адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з наданням усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, а також виселити ОСОБА_4 з вказаного будинку і з зняттям з реєстраційного обліку.

У червні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, вказуючи про те, що спірний кредитний договір суперечить ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України, оскільки укладений не в національній, а в іноземній валюті, права на використання якої ані він, ані позивач на момент укладення спірного правочину не мав.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 березня 2013 року, в задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний позов задоволено. Визнано кредитний договір та договір іпотеки від 20 серпня 2007 року, укладені між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, недійсними. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 38 грн 50 коп. понесених судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 07 липня 2014 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовів відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Шуліка А.В. - просить рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні первісного позову скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборонено примусово стягувати нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами в іноземній валюті.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При вирішенні справи судами встановлено, що 20 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір відповідно до якого відповідач отримав 105 тис. доларів США, на умовах сплати 12 % річних за користування кредитними коштами і з кінцевим терміном повернення коштів не пізніше 20 серпня 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 20 серпня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, переметом якого є належний відповідачу житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору станом на 22 січня 2009 року виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 83 340,65 доларів США.

За змістом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон), протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Дія цього Закону не поширюється на осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Однак апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 213 і 214 ЦПК України, застосовуючи до спірних правовідносин Закон, не з'ясовував, чи розповсюджується на них його дія, так як не перевіряв технічної характеристики спірного об'єкта нерухомості, того чи є ОСОБА_4 суб'єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», а також чи використовується предмет іпотеки як місце постійного проживання позичальника, з огляду на те, що відповідач як власник предмета іпотеки зареєстрований за іншою адресою.

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм (ч. 4 Закону).

При цьому під мораторієм розуміється встановлене законом відстрочення виконання зобов'язань на певний період.

Так як вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, тому й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що виключає можливість вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

З огляду на викладене ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення не можна визнати законним й обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею в цій частині справи на новий розгляд.

У решті рішення апеляційного суду в касаційному порядку не оскаржується, а отже, відповідно до ст. 335 ЦПК України судом касаційної інстанції не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни задовольнити.

Рішення апеляційного суду міста Києва від 16 липня 2014 року в частині відмови в позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна
Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко
Ю.Г. Іваненко