Справа № 286/2232/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Вачко В. І.

з секретарем Мінич Ю. М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Овручі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про знесення самочинно побудованих приміщень , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про знесення самочинно побудованих приміщень бані та туалету, що знаходяться по АДРЕСА_1. В обгрунтування заявленого позову позивач посилається на ст.375, 376 ЦК України та те, що вона є власником будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_2 на підставі рішеннямОвруцького районного суду Житомирської області від 22.10.2008 року у справі № 2-1754/08р. Її сусідом по даній земельній ділянці є відповідач, який є власником 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1. Однак, як їй стало відомо, на земельній ділянці відповідача у 2013 році було самовільно збудовано господарські будівлі (дворовий туалет та літню баню) без відповідних дозволів та з порушенням будівельних (санітарних) норм і правил. Зокрема, дворовий туалет та літня баня споруджені без дотримання вимог про відстань до житлового будинку, а саме зведені на відстані близько 2,5 метрів від належного позивачу житлового будинку, що є порушенням ДБН 360-92* «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», згідно із яким відстань від дворової вбиральні до житлового приміщення повинна бути не менше 15 метрів, та СНІП 2.07.01-89, згідно з яким відстань від житлового приміщення до бані повинна бути не менше 6 метрів.

Ухвалою суду від 06.06.2014 року було відкрито провадження у справі та призначено її судовий розгляд на 22.07.2014 року. В ході судового розгляду неодноразово оголошувались перерви в судових засіданнях у зв'язку з необхідністю подання сторонами нових доказів у справі. Хід судового розгляду за участю сторін відображений в протоколах судового засідання від 22.07.2014 року, від 07.08.2014 року, 14.10.2014 року, 06.11.2014 року, 27.11.2014 року, 02.12.2014 року.

В судових засіданнях позивач та її представник вимоги та доводи позовної заяви підтримали, просили її задоволити та зобов'язати ОСОБА_3 знести самочинно побудовані приміщення дворової вбиральні (туалету) та літньої бані, що знаходяться в АДРЕСА_2, а не АДРЕСА_1, оскільки за їх твердженням насправді право власності на належну відповідачу 1/2 частину житлового будинку та присадибну земельну ділянку для її обслуговування, де знаходяться спірні споруди, зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2, що спричинило внесення змін у правовлюючі документи на належну позивачу нерухомість, у зв'язку із зміною адреси з АДРЕСА_2, на АДРЕСА_2.

В судових засіданнях відповідач проти вимог та доводів позовної заяви заперечив, просив у її задоволенні відмовити за безпідставністю, покликаючись на те, що він проживає за адресою АДРЕСА_1, і спірні об'єкти знаходяться саме за цією адресою; позивач є його сусідкою; дворовий туалет споруджений відповідачем на належній йому присадибній ділянці у квітні 2006 року на відставі 16 метрів від найближчого вікна, що відчиняється, житлового будинку позивача, та на відстані 1,8 метра до сусідньої межі; вигрібна яма герметично закрита та очищається кожних 3 місяці і щотижня дезинфікується розчином хлору; споруда, яку позивач називає банею (літньою банею), насправді є гоподарською побудовою для інвентаря, яка збудована у 2013 році з дотриманням санітарних і протипожежних норм і правил, оскільки відстань від цієї споруди до сусідньої межі становить 1,62 метри, тоді як по нормах СНІП відстань від побудови до паркану (межі) повинна становити не менше 1 метра; однак, за дозволом на зведення спірних споруд відповідач до сільської ради чи будь-якого іншого органу не звертався. При цьому відповідач визнав, що дворовий туалет зведений на фундаменті.

В судове засідання 27.01.2015 року відповідач не з'явився, хоча був належно повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, що стверджується його розпискою у судовій повістці, про причини неявки суд не повідомив, клопотань не заявляв. При цьому позивач та його представник, які прибули в судове засідання 27.01.2015 року настоюють на продовженні розгляду справи та її вирішенні по суті у цьому засіданні у відсутності відповідача.

Таким чином, оскільки відповідач брав участь в судових засіданнях 22.07.2014 року, 07.08.2014 року, 06.11.2014 року, 27.11.2014 року, 02.12.2014 року та висловив свою позицію стосовно заявлених позовних вимог і йому надавалась можливість надати нові докази у їх заперечення, про слухання справи 27.01.2015 року він був належно повідомлений під розписку і про поважність причин неявки не повідомив, суд не вбачає перешкод для завершення розгляду справи у цьому судовому засіданні за відсутності відповідача.

Відтак, заслухавши думку сторін та дослідивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з копії рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 22.10.2008 року у справі № 2-1754/08р, яке набрало законної сили 03.11.2008 року, за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2. Рішенням виконавчого комітету Раківщинської сільської ради Овруцького району Житомирської області № 26 від 09.07.2014 року «Про переіменування вулиці та нумерації будинку в селі Раківщина» було внесено зміни до нумерації належного ОСОБА_1 будинку в АДРЕСА_2 на АДРЕСА_2, що стверджується копією цього рішення. Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 25856586 від 21.08.2014 року, виданого Реєстраційною службою Овруцького районного управління юстиції Житомирської області, за ОСОБА_1 реєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2.

Як вбачається з листа виконкому Раківщинської сільської ради Овруцького району Житомирської області від 26.03.2014 року № 40, 02.10.1992 року на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 14 Раківщинською сільською радою та згідно з рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 12.01.2006 року, за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку площею 0,115 га для її обслуговування, які розташовані по АДРЕСА_1 На виконання вимог ухвали суду від 14.10.2014 року відповідачем надано суду копію договору дарування від 02.10.1992 року, згідно з яким ОСОБА_3 одержав в дар від ОСОБА_5 1/2 частину (східна сторона) житлового будинку, розташованого в с.Раківщина Овруцького району Житомирської області, а також копію рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 12.01.2006 року у справі № 2-3199, згідно з яким за ОСОБА_3 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,115 га для обслуговування 1/2 частини житлового будинку в с.Раківщина Овруцького району Житомирської області. Позивач стверджує, що відповідач зареєстрував право власності на належні йому 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку для її обслуговування, за адресою: АДРЕСА_2 (а не АДРЕСА_1, як зазначено у нього в технічному паспорті на житловий будинок), що і спричинило прийняття виконавчим комітетом Раківщинської сільської ради Овруцького району Житомирської області рішення № 26 від 09.07.2014 року щодо внесення змін до нумерації належного позивачу будинку в АДРЕСА_2 на АДРЕСА_2.

Згідно з ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту його державної реєстрації.

Згідно з ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з наданою Реєстраційною службою Овруцького районного управління юстиції Житомирської області на запити суду Інформацією № 28395697 від 21.10.2014 року та № 29346495 від 12.11.2014 року, зокрема з Реєстру прав власності на нерухоме майно, за ОСОБА_3 на праві приватної власності зареєстрована лише 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 (дата внесення запису про державну реєстрацію 26.12.2008 року). Тоді як згідно з Інформацією № 28394168 від 21.10.2014 року та № 29345851 від 12.11.2014 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єктів нерухомого майна, на будинок АДРЕСА_1 права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження не зареєстровані.

Як повідомив на запит суду Відділ Держземагенства в Овруцькому районі Житомирської області листом від 12.11.2014 року № 6472, за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельних ділянок для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в с.Раківщина Овруцького району Житомирської області згідно Книги записів других примірників державних актів на земельну ділянку та державного земельного кадастру не значиться, інформація про одержання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації за певним видом її цільового призначення (використання) відсутня.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Раківщинської сільської ради Овруцького району Житомирської області від 09.07.2014 року № 25 «Про переіменування вулиці та нумерації будинку в селі Раківщина», копія якого долучена відповідачем до матеріалів справи, запропоновано сесії сільської ради внести зміни до нумерації будинку в АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1.

Однак, доказів того, що рішенням сесії Раківщинської сільської ради Овруцького району Житомирської області фактично було внесено зміни до нумерації будинку в АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1 відповідачем суду не надано.

Як вбачається з копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1, виготовленого Коростенським МБТІ 04.03.2014 року за замовленням ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку, до схематичного плану розташування будівель та споруд на присадибній земельній ділянці включено спірну споруду дворового туалету (позначений літерою «Т»), що визнано сторонами (при цьому відповідач у судовому засіданні пояснив, що спірну споруду дворового туалету ним збудовано у квітні 2006 року на фундаменті); тоді як спірна споруда літньої бані (чи господарської споруди для інвентаря, як її називає відповідач) у схематичному плані не відображена, з чого можна зробити висновок що така споруда зведена після 04.03.2014 року. З огляду на вищеописані документальні докази суд вважає, що у цьому технічному паспорті допущена описка в номері житлового будинку, і насправді він стосується належної відповідачу 1/2 частини житлового будинку в АДРЕСА_2. Тобто спірні споруди знаходяться, за адресою: АДРЕСА_2, а не АДРЕСА_1, як помилково вважає відповідач.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.376 ЦК України, самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи із змісту цієї норми, самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Відповідно до ст.376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинно збудованого нерухомого майна.

Як роз'яснено у п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 року № 6, позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

Сторонами у справі визнано, що вони є сусідами і їх земельні ділянки межують між собою. Таким чином, в розумінні ст.ст.375, 376 ЦК України, ОСОБА_1 є належним позивачем за вимогами про знесення самочинної забудови споруд дворового туалету та літньої бані ОСОБА_3 Тобто позивач, як користувач суміжної земельної ділянки, що визнано сторонами у справі (так як доказів існування правовстановлюючих документів на земельну ділянку по АДРЕСА_2 позивач суду не надав, а лише надав копію кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка)), мав право звернутись до відповідача з позовом про знесення самочинно збудованих споруд. Тоді як відповідач, як користувач земельної ділянки, на якій зведено спірні споруди, є належним відповідачем. При цьому судом враховано те, що право власності на земельну ділянку для обслуговування 1/2 частини житлового будинку (яке було визнано за ним судовим рішенням), як по АДРЕСА_2, так і по АДРЕСА_1, за відповідачем у встановленому законом порядку не зареєстровано, а тому відповідно до ст.331 ЦК України та ст.125 ЗК України у нього де-юре не виникло права власності на таку земельну ділянку в силу нездійснення його державної реєстрації, а отже, на поточний момент він є лише землекористувачем.

Як роз'яснено у п.8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 року № 6, право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (ст.95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 102 1 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Як вбачається з листа виконкому Раківщинської сільської ради Овруцького району Житомирської області від 20.06.2014 року № 118, ОСОБА_3 дійсно побудував літню баню на відстані 2 метри та туалет на відстані 5 метрів від належного ОСОБА_1 житлового будинку, внаслідок чого створив несприятливі умови для проживання її родини. При цьому, як повідомив виконком сільради, ОСОБА_3 за дозволом на будівництво вищевказаних споруд на належній йому земельній ділянці до виконкому сільради не звертався, будівництво проводив самовільно, однак межових знаків не порушив, самостійно знести споруди ОСОБА_3 відмовляється.

В судовому засіданні відповідач визнав, що за дозволом на зведення спірних споруд до сільської ради чи будь-якого іншого органу не звертався. При цьому суд звертає увагу відповідача на те, що технічний паспорт - це документ, який складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна, а тому не є дозвільним документом на забудову.

Як стверджується листом Овруцького міжрайонного управління головного управління Держсанепідслужби у Житомирській області від 05.07.2014 року № 647, туалет ОСОБА_3 розташований близько 2,5 метрів до житлового будинку ОСОБА_1, а також будується літня баня ОСОБА_3 близько 2,5 метрів від житлового приміщення ОСОБА_1

Згідно з таблицею 3.2а* пункту 3.25а* Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень. ДБН 360-92**», затвердженого наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 року № 44, відстань між житловим будинком та дворовою вбиральнею повинна бути не менше 15 метрів.

Згідно з СНІП 2.07.01-89 в районах садибної забудови відстань від вікон житлових приміщень (кімнат, кухонь і веранд) до стін будинку і господарських споруд (сараю, гаражу, бані), розташованих на сусідніх участках, по санітарних і побутових умовах повинна бути не менше 6 метрів.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи, організації та громадяни при розробленні і використанні нових технологій, проектуванні, розміщенні, будівництві, реконструкції та технічному переобладнанні підприємств, виробничих об'єктів і споруд будь-якого призначення, плануванні та забудові населених пунктів, курортів, проектуванні і будівництві каналізаційних, очисних, гідротехнічних споруд, інших об'єктів зобов'язані дотримувати вимог санітарного законодавства.

Відтак, спірні споруди збудовано відповідачем з істотним порушенням будівельних (санітарних) норм і правил, тобто відповідно до ст.ст.375, 376 ЦК України - самочинно.

Як зазначено у листі виконкому Раківщинської сільської ради Овруцького району Житомирської області від 20.06.2014 року № 118 та підтверджено відповідачем у судовому засіданні, останній відмовляється здійснити перебудову дворового туалету та літньої бані.

Відповідно до положень ст.ст.186, 381 ЦК України розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди є приналежністю головної речі (будинку). А тому при розгляді справ про знесення самочинно збудованих споруд, які зведені особою на присадибній земельній ділянці, слід звертати увагу на наявність будівельного паспорта, технічних умов, документів, що надають право виконувати підготовчі та будівельні роботи, дотримання при забудові будівельних норм та правил, а також на наявність порушення прав інших осіб.

Проте відповідач на спростуванння доводів позовної заяви не надав суду дозвільних документів на будівництво дворової вбиральні (туалету), літньої бані на його присадибній ділянці, висновків СЕС про відповідність санітарним нормам та правилам. Тоді як позивачем доведено факт порушення відповідачем будівельних (санітарних) норм і правил при зведенні спірних споруд.

Згідно з ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на викладне в сукупності, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд врахував вимоги ст.95 ЗК України про права землекористувачів, а також ст.152 ЗК України про способи захисту прав на земельну ділянку, за якими власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з порушенням права володіння земельною ділянкою.

Позивач сплатив судовий збір в сумі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 174, 196, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити.

Зобов'язати ОСОБА_3 знести самочинно побудовані приміщення дворової вбиральні (туалету) та літньої бані, що знаходяться у належному йому домоволодінні по АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у відшкодування сплаченого судового збору 243,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Овруцький районний суд Житомирської області в Апеляційний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: В. І. Вачко