АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/337/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 Ребрина К. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоХрапка В. Д.
суддівДмитренка М. І. , Новікова О. М.
при секретаріЖуравель Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним згідно Закону України «Про захист прав споживачів», -

в с т а н о в и л а :

В квітні 2014 року ОСОБА_6 пред'явив позов до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним згідно Закону України «Про захист прав споживачів». В обґрунтування своїх вимог вказував, що 07 березня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № 354411/9425/0078-7, згідно якого банк надав ОСОБА_6 кошти на споживчі цілі. Позивач вважає, що вказаний договір суперечить законодавству України по захисту прав споживачів, відповідачем в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з позичальником, оскільки ні перед укладенням договору, не протягом його дії відповідач не повідомив його у письмовій формі про умови надання кредиту на не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування. Також ОСОБА_6 зазначає, що йому з боку банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Крім того, договір не містить порядку зміни договору, який врахував би інтереси споживача (позичальника), не містить порядок про припинення договору і в цілому суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Також кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України.

З таких підстав ОСОБА_6 просить визнати недійсним кредитний договір №354411/9425/0078-7 від 07.03.2007 року та договір іпотеки № 926 від 07.03.2007 року.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним згідно Закону України «Про захист прав споживачів» відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду скасувати, як незаконне і постановлене із порушенням норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задоволити його позовні вимоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія проходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги по наступних підставах:

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засідання.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності. По суті позовних вимог суд справу не розглядав. З такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ЦПК України розгляд справи по суті розпочинається доповіддю головуючого про зміст заявлених вимог та про визнання сторонами певних обставин під час попереднього судового засідання , після чого з'ясовується, чи підтримує позивач свої вимоги , чи визнає відповідач вимоги позивача та чи не бажають сторони укласти мирову угоду або звернутися для вирішення спору до третейського суду.

Частиною 1 статті 176 ЦПК України після доповіді у справі суд заслуховує пояснення позивача та третьої особи, яка бере участь на його стороні, відповідача та третьої особи, яка бере участь на її стороні, а також інших осіб, які беруть участь у справі.

Як видно із протоколу судового засідання від 12 грудня 2014 року головуючий не доповідав матеріали справи, позивачу не надавалося право давати пояснення по суті позовних вимог.

Таким чином судом грубо порушено вимоги процесуального законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання : 1) чи мали місце обставини , якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Пленум Верховного Суду України в п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»роз'яснив, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд в рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною в спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд. Постановляючи рішення, не вказав чи доведено позовні вимоги, а пославшись тільки на норми права, які регулюють позовну давність, відмовив в задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

Таким чином, судом порушено норми процесуального законодавства, які є підставою для скасування рішення суду і постановлення нового рішення.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про :

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форму його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в

тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кретину ( в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з пунктом 8 і 9 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити порядок зміни і припинення дій договору, права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України згідно змісту правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншими актами цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Із матеріалів справи випливає, що позивач перед укладенням договорів письмово повідомлений із кредитними умовами, що підтверджується його власноручним підписом (а/с 63).

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору позивач усвідомлював та гарантував, що умови договору є для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими.

Пунктом 12.2 кредитного договору передбачено умови зміни договору.

Розділами 4 і 5 кредитного договору передбачено зобов'язання сторін по договору, а розділами 6 і 7 кредитного договору передбачено права сторін по договору.

Що стосується надання кредиту в іноземній валюті, то суд виходить із наступного.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документі в іноземній валюті при здійсненні розрахунків та території Україна за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом ( частина перша та третя статті 533 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операція здійснюється на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій установлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу ( генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операцію з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами ( банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк ( ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року та 25 травня 2011 року, яка згідно зі ст. 3607 ЦПК України є обов'язковими для судів, які повинні судову практику привести у відповідність до його рішення.

Із матеріалів справи випливає, що відповідач на час надання кредиту мав відповідні ліцензії для здійснення кредитних операцій у валюті.

Кредитний договір та договір іпотеки укладені в письмовій формі і підписані як позичальником, так і представником кредитора, який діяв підставі довіреності.

Факт підписання договору кредитором, так і саму довіреність відповідач не оспорює.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли договірні правовідносини з приводу отримання, користування та повернення кредитних коштів, а також визнання укладених правочинів недійсними з передбачених ст.. 203 ЦК України підстав. При цьому позичальник під час укладення спірних правочинів був ознайомлений з їхніми умовами та погодився з ними, не заперечував факту отримання та використання кредитних коштів і заявив вимоги про визнання цих договорів недійсними лише після звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин в задоволенні позову необхідно відмовити в зв'язку з недоведеністю позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 365 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним згідно Закону України «Про захист прав споживачів» - відмовити.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :