У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради до ОСОБА_3, Брюховицької селищної ради, треті особи: Управління Держкомзему у м. Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про витребування майна та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради про визнання права власності на майно, за касаційною скаргою прокурора Львівської області на рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року, касаційними скаргами представництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2013 року, рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року прокурор Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог просив поновити строк для звернення до суду; скасувати рішення Брюховицької селищної ради від 23 жовтня 2008 року № 618; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 5 листопада 2008 року, укладений між Брюховицькою селищною радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Новобуддизайн»; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 грудня 2008 року в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,2300 га; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 27 січня 2009 року ОСОБА_3; витребувати в ОСОБА_3 земельну ділянку та зобов'язати повернути її в розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що земельні ділянки загальною площею 8,8643 га (у тому числі й спірна земельна ділянка площею 0,2300 га), які розташовані в районі АДРЕСА_1 у смт Брюховичі у м. Львові, є землями лісового фонду, які належать до категорії лісів першої групи (ліси населених пунктів, які призначені для виконання рекреаційних, санітарно-гігієнічних та оздоровчих функцій) та перебували в державній власності.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року зобов'язано Брюховицьку селищну раду прийняти рішення про відчуження товариству з обмеженою відповідальністю «Новобуддизайн» (далі - ТОВ «Новобуддизайн») земельної ділянки площею 8,8643 га, що розташована в районі АДРЕСА_1 у смт Брюховичі у м. Львові й перебуває в оренді ТОВ «Новобуддизайн» для будівництва дошкільного спортивно-навчального центру, та укласти з ТОВ «Новобуддизайн» договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки.

23 жовтня 2008 року Брюховицькою селищною радою прийнято рішення № 618, на підставі якого 5 листопада 2008 року між селищною радою й ТОВ «Новобуддизайн» було укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки загальною площею 8,8643 га, з яких: 1,8000 га - для житлового будівництва та 7,0643 га - для будівництва об'єктів дошкільного спортивно-навчального центру.

25 грудня 2008 року між ТОВ «Новобуддизайн» (продавець) і ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (покупці) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (з одночасним поділом її в натурі) за умовами якого ОСОБА_3 переходить у власність земельна ділянка площею 0,2300 га.

27 січня 2009 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2300 га, що розташована в районі в районі АДРЕСА_1 у смт Брюховичі у м. Львові.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 липня 2010 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року скасовано, крім того, Брюховицька селищна рада з перевищенням повноважень здійснила відчуження зазначеної земельної ділянки, яка відноситься до лісів першої групи.

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом, просила визнати незаконною бездіяльність Кабінету Міністрів України в період із 7 грудня 2004 року до 5 листопада 2008 року у реалізації його повноважень власника земельної ділянки рекреаційного призначення загальною площею 8,8643 га в районі АДРЕСА_1 у смт Брюховичі у м. Львові, а також визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,2300 га з цільовим призначенням для громадсько-житлового будівництва, кадастровий № :04:003:0063 в районі АДРЕСА_1 у смт Брюховичі у м. Львові.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що бездіяльність Кабінету Міністрів України є проявом байдужого волевиявлення власника щодо юридичної долі земельної ділянки, що призвело до її продажу Брюховецькою селищною радою для ТОВ «Новобуддизайн» у порядку виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року. Спірну земельну ділянку вона добросовісно набула у ТОВ «Новобуддизайн», тому має право розпоряджатись нею на власний розсуд. Крім того, земельну ділянку вона набула у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тому зазначена земельна ділянка не підлягає витребуванню.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2013 року закрито провадження у справі в частині вимог первісного позову про скасування рішення Брюховецької селищної ради № 618 від 23 жовтня 2008 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2013 року первісний позов задоволено. Витребувано у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,2300 га, кадастровий № :04:003:0063 та зобов'язано ОСОБА_3 повернути її у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України. В іншій частині позову відмовлено. В зустрічному позові відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу на рішення суду першої інстанції.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення первісного позову та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор Львівської області просить скасувати рішення апеляційного суду у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі представництво Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційних скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора Львівської області підлягає задоволенню частково, касаційна скарга представництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року - відхиленню, а касаційне провадження в частині оскарження представництвом Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року - закриттю.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що рішеннями Брюховицької селищної ради від 11 березня 2004 року № 245 та від 18 березня 2004 року № 263 було вилучено земельні ділянки, ліси першої групи, у кварталі 44 з державного лісового фонду Брюховицького лісництва Львівського державного лісового господарства, загальною площею 19,1 га, і віднесено їх до земель селища рекреаційного призначення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2005 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 квітня 2005 року, ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 серпня 2005 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 жовтня 2009 року, визнано неправомірними та скасовано зазначені рішення Брюховицької селищної ради від 11 березня 2004 року № 245 та від 18 березня 2004 року № 263.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року зобов'язано Брюховицьку селищну раду прийняти рішення про відчуження ТОВ «Новобуддизайн» земельної ділянки площею 8,8643 га, що розташована в районі АДРЕСА_1 у смт Брюховичі у м. Львові та перебуває в оренді ТОВ «Новобуддизайн» для будівництва дошкільного спортивно-навчального центру, й укласти з ТОВ «Новобуддизайн» договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки.

23 жовтня 2008 року Брюховицькою селищною радою прийнято рішення № 618, на підставі якого 5 листопада 2008 року між радою й ТОВ «Новобуддизайн» було укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки.

25 грудня 2008 року між ТОВ «Новобуддизайн» (продавець) і ОСОБА_3 (покупець) та ще трьома фізичними особами укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з одночасним поділом її в натурі, за яким, зокрема, ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,2300 га для громадсько-житлового будівництва.

Зазначена земельна ділянка розташована у кварталі 44 Львівського держлісгоспу загальною площею 19,1 га, ліси 1 групи, та віднесена до земель селища рекреаційного призначення.

27 січня 2009 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку площею 0,2300 га, що розташована в районі АДРЕСА_1 у смт Брюховичі у м. Львові.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 липня 2010 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року скасовано за нововиявленими обставинами; провадження у справі закрито.

Ухвалюючи рішення про витребування у ОСОБА_3 спірної земельної ділянки та повертаючи таку у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Брюховицької селищної ради № 618 від 23 жовтня 2008 року не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки Брюховицька селищна рада не мала повноважень розпоряджатись спірною земельною ділянкою з огляду на те, що не була її власником. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатької області від 19 листопада 2004 року (про зобов'язання Брюховицької селищної ради прийняти рішення про відчуження земельної ділянки площею 8,8643 га, до якої входить і спірна земельна ділянка площею 0,2300 га) було скасовано цим же судом за нововиявленими обставинами.

Відмовляючи в зустрічному позові, суд першої інстанції виходив із того, що сторони не узгодили в Кабінеті Міністрів України, який розпоряджається землями рекреаційного призначення, питання щодо відчуження спірної земельної ділянки, тому відсутні підстави для визнання бездіяльності Кабінету Міністрів України у реалізації його повноважень. Крім того, оскільки спірна земельна ділянка вибула поза волею власника, то відсутні і підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на неї.

Ухвалюючи нове рішення про відмову в первісному позові, апеляційний суд виходив із того, що розмежування земель державної і комунальної власності в межах смт Брюховичі не проводилось, сторони не надали доказів перебування спірної земельної ділянки станом на 2008 рік у державній власності, земельна ділянка площею 8,8643 га в районі АДРЕСА_1 у смт Брюховичі у м. Львові на час винесення Брюховицькою селищною радою рішення № 618 від 23 жовтня 2008 року, а також на час укладення договору купівлі-продажу від 5 листопада 2008 року із ТОВ «Новобуддизайн» знаходилась у межах смт Брюховичі, а тому Брюховицька селищна рада мала повноваження щодо розпорядження цією земельною ділянкою. Апеляційний суд також дійшов висновку, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем земельної ділянки, тому земельна ділянка не підлягає витребуванню у неї.

Із висновками апеляційного суду в частині вирішення спору по суті погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно зі статтею 7 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб'єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, як зазначено в частині другій статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Згідно зі статтею 13 ЗК України саме до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення (стаття 56 ЗК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК України, частина перша статті 17 ЛК України).

Відповідно до статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статті 31 ЛК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі, передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припинення права користування ними.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до частини дев'ятої статті 149 ЗК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 грудня 2014 року (справа № 6-99цс14), передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини дев'ятої статті 149 ЗК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Згідно із ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За змістом ст. 388 ЦК України особа, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, може захистити свої порушені права шляхом пред'явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов'язально-правових відносин)

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 316 ЦПК України не взяв до уваги норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не перевірив належним чином доводи і заперечення сторін та доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, не з'ясував правовий режим спірної земельної ділянки, не спростував висновків суду першої інстанції про те, що правом розпорядження нею має виключно Кабінет Міністрів України та дійшов передчасного висновку про відмову в позові прокурора.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2013 року закрито провадження в частині позовних вимог про скасування рішення Брюховецької селищної ради № 618 від 23 жовтня 2008 року. У частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 5 листопада 2008 року між Брюховицькою селищною радою та ТОВ «Новобуддизайн» суд відмовив у закритті провадження, виходячи із того, що існує спір про право на земельну ділянку, розгляд цієї позовної вимоги одночасно з іншими буде сприяти спрощенню вирішення спору (а.с. 212, т.1).

Із матеріалів справи вбачається, що представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 просив суд першої інстанції закрити провадження і в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 5 листопада 2008 року, укладеного між Брюховицькою селищною радою та ТОВ «Новобуддизайн», посилаючись на те, що зазначена позовна вимога підлягає розгляду в порядку господарського судочинства (а.с. 133-135, 208-209, т.1).

Водночас із матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2012 року визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 5 листопада 2008 року, укладений між Брюховицькою селищною радою та ТОВ «Новобуддизайн». Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2012 року в цій частині залишено без змін рішенням апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2013 року (а.с. 56-63, т.3) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року (а.с. 51-55, т.3).

Суд першої інстанції, з посиланням на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2012 року зазначив, що є підстави для закриття провадження у справі в частині вимог про недійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки від 5 листопада 2008 року, укладеного між Брюховицькою селищною радою та ТОВ «Новобуддизайн». Проте питання про закриття провадження у справі в цій частині відповідно до вимог ЦПК України не вирішив, інших висновків не зробив, а в резолютивній частині рішення відмовив в позові в цій частині.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд не з'ясував, чи є підстави для закриття провадження у справі в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 5 листопада 2008 року між Брюховицькою селищною радою та ТОВ «Новобуддизайн», та чи законне рішення суду в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно із ч. 1 ст. Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов'язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об'єкти (об'єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об'єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про охорону культурної спадщини» надання об'єктів культурної спадщини, що є пам'ятками, в користування юридичним та фізичним особам з науковою, культурно-освітньою, туристичною та іншою метою здійснюється з дотриманням встановлених цим Законом вимог.

Доводи касаційної скарги представництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року про те, що заявник здійснює вивчення та дослідження місць, пов'язаних з історією та релігією єврейського народу, а відповідно до замовленої ними картографічної бази даних на 44 квартал Брюховицького лісництва накладається об'єкт культурної спадщини - місце масових розстрілів євреїв у 1942 році і поховань, не спростовують висновки апеляційного суду про те, що оскаржуваними рішеннями не вирішено права та обов'язки заявника.

Таким чином, касаційна скарга представництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року підлягає відхиленню, а оскаржувана ухвала апеляційного суду про закриття апеляційного провадження - залишенню без змін відповідно до ст. 342 ЦПК України.

Ураховуючи, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2013 року та рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року не вирішено питання про права та обов'язки представництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу, а касаційне провадження за касаційною скаргою представництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу на зазначені судові рішення було відкрито помилково, касаційне провадження у цій частині підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст. 336, 342, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора Львівської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу представництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року залишити без змін.

Касаційне провадження за касаційною скаргою представництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року закрити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник