Справа № 510/1031/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.10.2015 Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-при секретарі Фурсовой А.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав, проти їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу в попередньому судовому засіданні без його участі.

Позивач на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу без його участі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання.

Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

В ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; копія договору купівлі-продажу часток житлового будинку від 15.01.2014р.; копія рішення суду від 01.04.2010 р.; копія технічного паспорту на житловий будинок розташований по АДРЕСА_1;

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеними вимогами до відповідача ОСОБА_2 зазначивши, що в 2011 р. між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість про купівлю належного ОСОБА_2, житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, після чого позивач передав відповідачеві обумовлену суму, а відповідач передав фактично нерухоме майно та належні документи. Таким чином, сторони домовились про усі суттєві умови договору та відбулося повне його виконання. Так, відповідач фактично передав у власність позивачеві обумовлене їх домовленістю нерухоме майно, а позивач прийняв його та передав відповідачеві обумовлену суму відкупу нерухомого майна. Фактично, позивач вступив в управління та володіння вищевказаним житловим будинком. Пізніше, позивач запропонував відповідачеві оформити вищевказану домовленість про купівлю-продаж нерухомого майна у нотаріальному порядку, проте відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору. Крім того позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 на момент домовленості про купівлю-продаж вказаного будинку, не був в цілому власником усього житлового будинку, за договором купівлі-продажу часток житлового будинку від 15.01.2014 р. викупив у ОСОБА_3, ОСОБА_4 2/3 належних їм частин житлового будинку АДРЕСА_1, тобто став повноправним власником цього будинку.

Право власності на вищевказану нерухомість відповідача ОСОБА_2 підтверджується також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно на вказаний житловий будинок, із якого вбачається, що відповідач є власником вказаного будинку. Таким чином, у 2011 р. ОСОБА_2 відчужив майно позивачу, на яке йому належало право власності частково.

З метою нотаріального засвідчення правочину позивач неодноразово звертався до відповідача, однак з незалежних від позивача обставин, зробити це не вдалося. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на житловий будинок на себе, позивачеві було роз'яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Враховуючи вищенаведене, позивач вимушений був звернутися із позовом до суду.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках.

Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі - позивач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, оскільки на момент здійснення правочину про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , він не знав і не міг знати про те, що ОСОБА_2 не мав права на відчуження 2/3 частин нерухомості. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачем права власності на вищевказану нерухомість, як добросовісним набувачем, оскільки випадків, передбачених ст. 388 ЦК України, для витребування майна від набувача немає.

Крім того, як вже зазначалося вище, між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість про купівлю належного ОСОБА_2, житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, після чого позивач передав відповідачеві обумовлену суму, а відповідач передав фактично нерухоме майно та належні документи. Таким чином, сторони домовились про усі суттєві умови договору та відбулося повне його виконання. Так, відповідач фактично передав у власність позивачеві обумовлене їх домовленістю нерухоме майно, а позивач прийняв її та передав відповідачеві обумовлену суму відкупу нерухомого майна. Фактично, позивач вступив в управління та володіння вищевказаним житловим будинком. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити правочин нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. З метою нотаріального засвідчення правочину, позивач неодноразово звертався до відповідача, проте відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору. Крім того позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 на момент домовленості про купівлю-продаж вказаного будинку, не був цілковитим власником усього житлового будинку, за договором купівлі-продажу часток житлового будинку від 15.01.2014 р. викупив у ОСОБА_3, ОСОБА_4 2/3 належних їм частин житлового будинку АДРЕСА_1, тобто став повноправним власником цього будинку.

При зверненні до відповідних органів з питанням про переоформлення документації на житловий будинок на себе позивачеві було роз'яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору, покупець передав продавцю обумовлену суму, продавець передав покупцю нерухомість в натурі. Позивач фактично вступив у володіння і розпорядження нерухомістю, після укладання угоди організував догляд за майном, тобто правочин між сторонами фактично відбувся. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити правочин нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. З метою нотаріального засвідчення правочину позивач неодноразово звертався до відповідача, однак з незалежних від позивача обставин, зробити це не вдалося. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на житловий будинок на себе, позивачеві було роз'яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Враховуючи вищенаведене, позивач вимушений був звернутися із позовом до суду.

Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов'язки відповідача щодо житлового будинку (які виникли в даний час) та встановленні права на нерухомість у позивача як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 за позивачем як добросовісним набувачем.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 130, 174, 212, 213 ЦПК України, ст.ст. 16, 330, 388, 397, 657 ЦК України 2003р., -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.І. Дудник