У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого суддів: Ткачука О.С. Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість по кредитному договору від 31 січня 2008 року у розмірі 12037,18 грн. та судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 31 січня 2008 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач в порушення умов договору у встановлений договором строк не провела чергові платежі. Станом на 31 жовтня 2013 року рахується заборгованість на загальну суму 12037,18 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 квітня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2014 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 31 січня 2008 року у розмірі: 3842,25 грн заборгованості за кредитом; 2791,31 грн заборгованості по процентах за користування кредитом; 476,84 грн заборгованості по комісії за користування кредитом; 500 грн штрафу (фіксована частина) та 549,49 грн штрафу (процентна складова), а всього 8159,89 грн, та 277,31 грн понесених судових витрат.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості у сумі 3877,29 грн та в цій частині справу передати на новий розгляду до суду апеляційної інстанції, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відхилити, касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки останнє надходження коштів на кредитну картку було здійснено боржником 23 грудня 2008 року, тобто з цього часу позивачу стало відомо про порушення умов договору і з цього часу має відраховуватися строк позовної давності.

Скасовуючи рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що за умовами укладеного між сторонами договору, ОСОБА_6 зобов'язалась повернути суму кредиту, сплатити відсотки та комісію за кредитне обслуговування шляхом внесення щомісячних платежів протягом строку дії платіжної картки. Відповідно до пунктів 3.1.1, 3.1.3., 5.4 розділу 2 «Правила користування платіжною карткою» Умов та правил надання банківських послуг, строк дії картки (місяць і рік) вказано на ній та вона є дійсною до останнього календарного дня зазначеного місяця. По закінченню строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк, якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява держателя картки про закриття карткового рахунку. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами за попередній місяць, а строк погашення кредиту в повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, що зазначений на платіжній картці (в полі MONTH). Таким чином, у даному випадку, трирічний строк позовної давності за зобов'язаннями ОСОБА_6 щодо повернення кредиту обчислюється з 1 квітня 2013 року, а погашення процентів та комісії банку - щодо кожного щомісячного платежу окремо.

Згідно висновків апеляційного суду відповідач ОСОБА_6 зобов'язана повернути позивачеві суму заборгованості за кредитом - 3842 грн. 25 коп. та сплатити проценти і комісію за користування кредитом - в межах трирічного строку позовної давності, а також штрафи відповідно до пункту 8.6. розділу І Умов та правил надання банківських послуг - 500 грн. (фіксована частина) та 549 грн. 39 коп. (процентна складова).

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам, не узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося те, що за умовами п. п. 3.1.1, 3.1.3 Розділу II Умов строк дії картки зазначений на лицьовій стороні картки (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня указаного місяця. За закінченням строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк, якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшло письмової заяви держателя про закриття картрахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картрахунку для оплати послуг із виконання розрахункових операцій за картрахунком (в передостанній день місяця закінчення строку дії) і при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором.

Зі змісту п. 5.4 Правил вбачається, що строк погашення кредиту у повному обсязі здійснюється не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці у полі «Моnth».

Відповідно до п. 9.4 Умов вбачається, що у разі наявності перевитрати платіжного ліміту по картці та непогашення його клієнтом на протязі шести місяців, картка закривається.

За висновками Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеними у постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, яка, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Вирішуючи спір по суті, в порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не визначився з характером спірних правовідносин та нормою права, що підлягає застосуванню, на зазначене вище уваги не звернув та дійшов до неправильного висновку про дотримання банком строку позовної давності і наявності підстав для часткового задоволення позову. При цьому, не врахував термін дії картки, обставини щодо дати внесення останнього платежу, а також обставин щодо не видачі відповідачу нової картки, після закінчення строку дії попередньої.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки останнє надходження коштів на кредитну картку було здійснено боржником 23 грудня 2008 року, тобто з цього часу позивачу стало відомо про порушення умов договору і з цього часу має відраховуватися строк позовної давності.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову без належного з'ясування обставин справи та помилково вважав, що місцевий суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню. Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2014 року скасувати, рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 квітня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська