АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Борисової О.В.

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, поданою через представника ОСОБА_3, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення із самовільно занятої кімнати,

в с т а н о в и л а :

у вересні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, у якому, з урахуванням уточнень до позовних вимог, просили зобов'язати останнього передати їм ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1, не чинити їм перешкоди у користуванні кімнатою АДРЕСА_2, виселити відповідача з кімнати НОМЕР_1 площею 17, 4 кв. м та вселити їх у цю кімнату.

Справа № 755/26593/14-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/5642/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Бартащук Л.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обгрунтування позову зазначали, що згідно ордеру № 821 від 25.06.1996 року ОСОБА_1 отримала право користування житловою площею у комунальній квартирі АДРЕСА_2. 26.06.1997 року вона разом з донькою ОСОБА_2 (ОСОБА_2) вселилися у цю квартиру, зареєструвалися в ній. Надалі у це житлове приміщення була зареєстрована малолітня донька ОСОБА_1 - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Кожен блок у приміщенні колишнього гуртожитку при їх вселенні складався з трьох ізольованих кімнат під окремими номерами, а місцями загального користування були коридор, кухня, туалет, ванна та кладовка. Вони користувалися кімнатою площею 17, 4 кв.м, особовий рахунок № НОМЕР_2. На даний час спірний блок є трикімнатною квартирою збільшеного планування із окремими кімнатами, де кожна кімната має свій окремий номер ( НОМЕР_1 - кімната, яка надана ОСОБА_1, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 - кімнати відповідача). Після переведення гуртожитку на баланс ЖЕК № 404, блоки отримали номери вже як окремі квартири і відповідачу належать кімнати № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 у квартирі НОМЕР_5. У зв`язку з сімейними обставинами у 2011 році вони тимчасово не користувалися спірним жилим приміщенням. Проте, коли повернулися до свого постійного місця проживання не змогли вселитися до свого житла, оскільки відповідач змінив замки на вхідних дверях квартири НОМЕР_5, самовільно зайняв їхню кімнату НОМЕР_1 та чинить їм перешкоди у користуванні цією кімнатою.

Ухвалою суду від 04.03.2015 року позовні вимоги в частині вселення позивачів в кімнату залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.03.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивачі подали апеляційну скаргу, у якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилаються на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд вийшов за межі позовних вимог та вирішив питання про їх право на спірне житлове приміщення, незважаючи на те, що таких позовних вимог ніким не заявлялося. Суд не взяв до уваги, постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 15.10.2011 року, у якій зазначено, що відповідач самовільно без згоди ОСОБА_1 змінив замки на вхідних дверях та не впускає її до помешкання та докази про те, що їм видавався ордер на вселення і вони зареєстровані у спірному приміщенні, проте завод «Арсенал» не передав ордери при передачі будинку на баланс ЖРЕО. Крім того, суд не врахував положення ст. ст. 30, 47 Конституції України, ст. ст. 9, 109 ЖК України та принцип 8 Декларації прав дитини.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Відповідач та його представник ОСОБА_9 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Інші сторони у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки форми 3 № 739 від 09.07.2014 року в кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_4

Згідно листа ЖРЕО 414 № 8 від 16.01.2012 року позивачам роз'яснено порядок одержання ордеру на зайняття жилої площі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачі не отримали ордер на зайняття кімнати площею 17,4 кв.м від балансоутримувача будинку - Дніпровської районної в м. Києві ради та не надали доказів видачі їм ордеру попереднім балансоутримувачем будинку чи укладення з ними договору найму, а відтак не довели своє право користування спірним житловим приміщенням.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 07.12.2011 року Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією відповідачу видано ордер № 013284 серія Б на сім`ю з трьох осіб на право зайняття жилого приміщення площею 29,3 кв.м, яке складається з 2 кімнат у комунальній квартирі АДРЕСА_1.

Судом правильно встановлено, що спірна кімната ніколи відповідачу не надавалася та останній дану обставину не заперечує. Разом з тим, відповідач визнав ту обставину, що ним встановлено вхідні двері для проходу як у кімнати, надані йому, так і у спірну кімнату, та він не надає доступу до спірної кімнати позивачам.

У матеріалах справи знаходиться копія витягу з книги реєстрації виданих ордерів, де зазначено під № 821 видача ордеру ОСОБА_1 (а.с. 3).

Відповідно до паспортів та довідки ф. 3 позивачі з 26.06.1997 року були зареєстровані у спірну кімнату, а з 2012 року у цій кімнаті зареєстрована малолітня ОСОБА_4, 16.03.2012 року.

Згідно з листом ДП «Україна житло-сервіс» ЖРЕО - 414 ОСОБА_2 повідомлено про те, що працівниками підприємства було відвідано комунальну квартиру АДРЕСА_1, але до кімнати, де зареєстровані позивачі комісії доступу надано не було. Також у листі роз`яснено, що для отримання ордеру на спірну житлову площу необхідно звернутися у відділ обліку і розподілу житлової площі Дніпровського району м. Києва та повідомлено про те, що будинок прийнято на обслуговування ЖРЕО - 414 у 2002 році та на спірну житлову площу ордер від заводу «Арсенал» не передавався. У цьому листі зазначено також про те, що заборгованість по спірній кімнаті станом на 01.12.2011 року складає 17 227,85 грн. (а.с. 11).

Зазначивши про відсутність договору найму спірного житлового приміщення, суд не звернув уваги на те, що саме на позивачів нараховуються комунальні послуги.

Відтак висновки суду про те, що позивачі ніколи не набували право користування спірним житловим приміщенням суперечать наявним у матеріалах справи доказам.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач не надає доступ до спірної кімнати не лише позивачам, а і працівникам ДП «Україна житло-сервіс» ЖРЕО - 414.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Матеріали справи не містять доказів про те, що позивачі у встановленому законом порядку були визнані такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням чи вирішувалося питання про їх виселення із спірного житлового приміщення у зв`язку із зміною правового статусу будинку. Поза увагою суду залишилися доводи позивачів про те, що у спірному житловому приміщенні знаходяться їх особисті речі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заперечуючи проти позову відповідач лише вказував на те, що позивачам спірне житлове приміщення не надавалося, а з часу їхньої реєстрації дана кімната надавалася іншим особам, які в ній і проживали, проте будь - яких доказів на підтвердження даних обставин не надано.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням та зобов'язання надати ключі від вхідних дверей комунальної квартири НОМЕР_5 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Разом з тим, відповідач стверджує, що ніколи не вселявся та не проживав і не проживає у спірному житловому приміщенні, а позивачі будь - яких доказів про те, що відповідач там проживає не надали, а відтак вимоги про виселення відповідача колегія суддів вважає необґрунтованими, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_5 надати ОСОБА_1, ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 та не чинити ОСОБА_1, ОСОБА_2 разом з неповнолітньою ОСОБА_4 перешкод у користуванні кімнатою НОМЕР_1 у квартирі АДРЕСА_1.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді