Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 02 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на 1/2 частину квартири,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду від 02 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовлено.

У поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалася на його незаконність та необгрунтованість в частині відмови в задоволенні її позову через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що фактично суд встановив, що відповідно до норм Сімейного кодексу України вона є співвласником спірної квартири АДРЕСА_1, однак прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні її позову про визнання права на частину цієї квартири, оскільки позов про визнання квартири спільною сумісною власністю не заявлявся.

Доводила, що спірну кооперативну квартиру вони з ОСОБА_3 отримали на сім'ю, перебуваючи в шлюбі, повну її вартість виплатили за рахунок коштів, отриманих сумісною працею за час шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України набута в шлюбі квартира є спільною сумісною власністю, частки вказаного майна відповідно до ст. 70 СК України є рівними, а відтак вона вправі отримати половину вказаного майна у власність і не зобов'язана ставити питання про визнання її співвласником майна, оскільки це чітко регламентовано законом.

Стверджувала, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1, а тому ОСОБА_3 мав право отримати Свідоцтво про право власності лише на ? частину квартири.

Просила рішення Рівненського міського суду від 02 березня 2015 року в частині відмови в задоволенні її позову до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на 1/2 частину квартири скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення по суті її позовних вимог.

___________________________________________________________________________________________________

Справа №569/16093/14-ц Головуючий в суді І інст. - Бердій М.А.

Провадження № 22-ц /787/716/2015р. Суддя-доповідач -Боймиструк С. В.

ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 у встановленому законом порядку, завчасно був повідомлений про час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явився і причин неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за його відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного позову про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру та визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач - позивач ОСОБА_1 не заявила позовну вимогу про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, проти чого заперечує позивач-відповідач по справі, і без прийняття рішення по якій не можливо вирішити спір по зустрічній позовній заяві.

Такий висновок місцевого суду не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Право заявляти чи не заявляти якісь вимоги та відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України обирати спосіб захисту своїх інтересів належить особі.

Відповідно до ч.1 ст.3 та ч.1, ч.2 ст.11 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Заявляти ОСОБА_1 позовну вимогу про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя необхідності не було. Ця обставина випливає з закону.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Сторони по справі перебували в шлюбі з 29 грудня 1981 року (а.с.6)

21 червня 1983 року спірна квартира АДРЕСА_1 була отримана сторонами в справі на сім'ю з трьох чоловік по ордеру № 162, де в подальшому в серпні того ж року й були прописані (а.с.44,25).

Оскільки зазначена квартира була кооперативною, то основного квартиронаймача за згаданим ордером ОСОБА_3 було прийнято в члени ЖБК і станом на 1 січня 1991 року вартість цієї квартири була повністю сплачена (а.с.24,31,32).

Згідно роз'яснень, які містяться в п.6-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи " № 9 від 18 вересня 1987 року, відповідно до п.1 ст.17 Закону "Про власність" при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідна угода сторонами в справі не укладалась, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін у справі.

Згідно ч.1 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

12 серпня 2013 року, без згоди дружини, ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 оформив на себе, як єдиного власника та отримав Свідоцтво про право власності, тобто незаконно, чим порушив право спільної сумісної власності ОСОБА_1 (а.с.7-10).

22 вересня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано, однак відповідно до ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ч.1 ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка в об'єкті права спільної сумісної власності подружжя є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, оскільки Свідоцтво про право власності отримане ОСОБА_3 з порушенням закону та прав ОСОБА_1, то її права підлягають захисту шляхом визнання цього свідоцтва частково недійсним та визнання за нею права власності на ? частину спірної квартири АДРЕСА_1.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, не в повній мірі з'ясував обставини, які мають значення для справи, не всі його висновки відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні зустрічного позову із ухваленням нового рішення про його задоволення.

В решті рішення не оскаржувалось та не було предметом апеляційного перегляду.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313-314, 316-317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 02 березня 2015 року в частині відмови ОСОБА_1 у визнанні частково недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на 1/2 частину квартири скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити та визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на квартиру видане на ім'я ОСОБА_3 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати 828,9 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: