АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/906/15 Головуючий 1 інстанції: Шишкін О.В.
Справа № 638/183/14-ц Доповідач: Івах А.П.
Категорія: про визнання права власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Пшенічної Л.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря - Курносової К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Дзержинського району м. Харкова на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що протягом 2002-2003 років він за власні кошти та з власних будівельних матеріалів самочинно збудував одноповерхову нежитлову будівлю за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1, загальною площею 204,76 квадратних метрів. Позивач користується цією нежитловою будівлею більше 10 років, періодично проводить ремонтно-відновлювальні роботи.

Внаслідок чого виникла необхідність у оформленні права власності на нежитлову будівлю, проте в архітектурному відділі Харківського виконкому йому було роз'яснено про необхідність звернення до суду відповідно до вимог ст. 376 ЦК України.

Рішенням Дзержинського району м. Харкова від 23 травня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано за ним право власності на нежитлову будівлю, площею 204,76 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, прокурор Дзержинського району м. Харкова подав апеляційну скаргу, в якій порушує питання про скасування рішення та ухвалення нового, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Учасники процесу, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 через канцелярію подав клопотання про перенесення розгляду справи, поважність причини своєї неявки та неявки позивача в судове засідання не обґрунтував та належним чином не підтвердив.

Судова колегія неявку позивача у судове засідання визнає як без поважних причин та у відповідності до вимог ч. 3 ст. 305 ЦПК України справу розглядає за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

- чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем за власні кошти та на власний розсуд збудовано нежитлову будівлю площею 204,76 м2, що розташована за адресою АДРЕСА_1 у м. Харкові, якою він користується більше 10 років, та, що згідно технічного висновку ТОВ "АРБУДПРОЕКТ" на 2013 р. про стан будівельних конструкцій нежитлової будівлі, і визначення можливості її подальшої експлуатації, враховуючи результати проведення натурного огляду основних будівельних конструкцій нежитлової будівлі, будівельні конструкції знаходяться в нормальному технічному стані і придатні до подальшої експлуатації. Загальний технічний стан основних будівельних конструкцій і планування об'єкту не суперечать вимогам безпечної експлуатації будівлі в цілому, а також відповідають будівельно-технічним екологічним, санітарно-гігієнічним, протипожежним та іншим нормам і правилам. Нежитлові будівля може експлуатуватися безпечно для життя і здоров'я людей.

При цьому суд керувався положеннями ст. 41 Конституції України, ст. 120 Земельного кодексу, ст. 331, ч. 2, 5 ст. 376 Цивільного кодексу України та дійшов висновку про те, що позивач не заподіяв шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства та не порушив прав інших власників, вважав, що встановлення факту права власності на об'єкт нерухомого майна покладається на суд.

З висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки дійшов він його без повного, всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін у правовідносинах, що виникли, та належної правової оцінки наявних у справі доказів.

Так відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею. якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне за собою визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.

Слід зазначити, що в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів самоврядування, розробленої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власник вже має право власності.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. п. 4, 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 цивільного кодексу України" під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно - правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України "Про основи містобудування" № 2780-ХІІ від 16 листопада 1992 року спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного ' будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК. частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до архітектурного відділу Харківського виконкому щодо визнання та оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна.

Крім того, відсутні і докази що останній зверталався до Харківської міської ради з заявою про надання йому у власність або користування земельної ділянки, на якому збудовані нежитлові приміщення і до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області про прийняття в експлуатацію збудованих нежитлових приміщень.

Оскільки ОСОБА_1 не реалізував своє право на отримання земельної ділянки і введення в експлуатацію збудованих нежитлових приміщень шляхом звернення до компетентних органів, його право не можна визнавати порушеним.

Згідно Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого Указом Президента V країни №439/2011 від 8 квітня 2011 року та Порядку здійснення державного архітектурно - будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №553 від 23 травня 2011 року, Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461 органом, який здійснює прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, є Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, які на підставі акту готовності об'єкта до експлуатації видають відповідний сертифікат.

Рішення інспекції про відмову у видачі сертифікату може бути оскаржено до суду.

Отже сертифікат, що засвідчує відповідність об'єкту вимогам проектної документації та будівельним нормам, стандартам і правилам, мала право видати тільки інспекція державного архітектурно-будівельного контролю.

Визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо у прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

З огляду на це, судова колегія вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати, як таке, що ухвалено з порушенням п. п. 3.4 ч. 1ст. 309 ЦПК України і ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст.. ст.. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Дзержинського району міста Харкова задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 травня 2014 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -