Провадження № 2/522/8466/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Прокуратура Одеської області звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 та просить витребувати із чужого незаконного володіння відповідача нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 115, 3 кв. м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Єлісаветинська (Щепкіна), 21, на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, та встановити порядок виконання судового рішення шляхом визнання за Одеською міською радою право власності на вказані нежитлові приміщення.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 12 серпня 2010 року між Одеською міською радою та ТОВ «Арт» був укладений договір купівлі-продажу обєктів нерухомого майна, на підставі якого було здійснено відчуження на користь товариства обєктів комунальної власності, в тому числі, нежитлових приміщень першого поверху, загальною площею 115, 3 кв. м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Єлісаветинська (Щепкіна), 21. Вказаний договір був укладений на підставі рішення Одеської міської ради №5649-V від 14 квітня 2010 року «Про перелік обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішення Одеської міської ради», п. 13 якого доручено представництву по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради укласти договір купівлі-продажу ТОВ «Арт» обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси. В подальшому, ТОВ «Арт» на підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2010 року було здійснено відчуження вищевказаних нежитлових приміщень на користь ОСОБА_1, який на даний час є власником вказаного майна.

Також позивач зазначає, що постановою Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року у справі № 916/2545/13 за позовом заступника прокурора Одеської області до Одеської міської ради, TOB «Арт», TOB «Утьосов», ПП «Елас-Комбі», TOB фірма «Харрісон-Транс-Сервіс», TOB «ІВ-Інвест Лтд», TOB «ІВ-Іммобільє», TOB «Джі Ем Джі Контент», TOB «Опера», TOB «Аверс Строй» було визнано недійсними пункт 13 рішення Одеської міської ради № 5649-V від 14 квітня 2010 року, а також договір міни, укладений між Одеською міською радою та TOB «Арт» шляхом підписання удаваних правочинів: договору дарування від 12 серпня 2010 р. та договору купівлі-продажу 23 об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

В судовому засіданні представник Прокуратури Одеської області та представник Одеської міської ради підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, та вказав, що відповідач являється добросовісним набувачем права власності на нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 115, 3 кв. м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Єлісаветинська (Щепкіна), 21, на підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Арт», яке на час укладення договору було власником вказаних приміщень. Тому, представник вважає вимоги Прокуратури Одеської області щодо витребування майна безпідставними.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно і всебічно зясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках зазначених законом.

Згідно ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» підставою представництва органами прокуратури в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень державних інтересів внаслідок противоправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Прокурор відповідно до ст. 45 ЦПК України здійснює представництво на будь-якій стадії процесу та може вступити у справу, порушену за позовом інших осіб, на захист інтересів держави. Інтереси територіальної громади є складовою частиною державних інтересів.

Судом встановлено, що 12 серпня 2010 року між Одеською міською радою та ТОВ «Арт» був укладений договір купівлі-продажу обєктів нерухомого майна, на підставі якого було здійснено відчуження на користь товариства обєктів комунальної власності, в тому числі, нежитлових приміщень першого поверху, загальною площею 115, 3 кв. м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Єлісаветинська (Щепкіна), 21.

Вказаний договір був укладений на підставі рішення Одеської міської ради №5649-V від 14 квітня 2010 року «Про перелік обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішення Одеської міської ради», пунктом 13 якого було доручено Представництву по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради укласти договір купівлі-продажу з метою продажу ТОВ «Арт» об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, у тому числі нежилих приміщень першого поверху, загальною площею 115, 3 кв. м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Єлісаветинська (Щепкіна), 21.

В подальшому, ТОВ «Арт» на підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2010 року було здійснено відчуження вищевказаних нежитлових приміщень на користь ОСОБА_1, який на даний час є власником вказаного майна.

Постановою Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року у справі № 916/2545/13 за позовом заступника прокурора Одеської області до Одеської міської ради, TOB «Арт», TOB «Утьосов», ПП «Елас-Комбі», TOB фірма «Харрісон-Транс-Сервіс», TOB «ІВ-Інвест Лтд», TOB «ІВ-Іммобільє», TOB «Джі Ем Джі Контент», TOB «Опера», TOB «Аверс Строй» було визнано недійсними пункт 13 рішення Одеської міської ради № 5649-V від 14 квітня 2010 року, а також договір міни, укладений між Одеською міською радою та TOB «Арт» шляхом підписання удаваних правочинів: договору дарування від 12 серпня 2010 р. та договору купівлі-продажу 23 об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

Згідно зі ст. ст. 387, 392 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Ст. 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, ст. 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.

Натомість, спірне майно вибуло з комунальної власності саме за рішенням Одеської міської ради, але в порушення порядку приватизації.

Разом з тим, згідно зі ст. 140 Конституції України та статтею 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» змістом діяльності місцевого самоврядування є вирішення питань місцевого значення в інтересах територіальної громади самою громадою самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють територіальні громади міст та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частинами 5, 6 статті 60 названого Закону встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного майна» приватизація державного майна - платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований об'єкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

Ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону встановлює, що відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування, а частина сьома статті 7 Закону затвердила положення, згідно з яким продаж майна, що є у комунальній власності, здійснюють органи, створювані відповідними місцевими радами.

Враховуючи наявність правомочностей у Одеської міської ради, наданих законом, на вирішення питань щодо розпорядження комунальною власністю, вираження волі на первісне відчуження об'єктів комунальної власності, але його прийняття з порушенням порядку приватизації, колегія суддів вважає, що у даному спорі відсутні необхідні ознаки, визначені ст. 388 ЦК України, для здійснення віндикації у зв'язку із наявністю волі на відчуження комунальної власності.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем будь-яких дій, що вказують на його умисне заволодіння комунальною власністю або обізнаність із незаконністю дій Одеської міської ради на час укладання договору від 12 листопада 2010 року із ТОВ «Арт», що свідчить про добросовісність набуття права власності відповідачем.

Згідно із ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року у справі №21-8во07, на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовував рішення Європейської суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Більш того, Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування».

Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 121, 140 Конституції України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 10, 24, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», ст. ст. 1, 3 Закону України «Про приватизацію державного майна», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. ст. 12, 15, 26, 330, 387, 388, 392 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 88, 208-209, 212, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Ю.Б. Свячена