12 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до профкому Кіровоградського національного технічного університету про визнання правочину, згоди на звільнення, недійсним та відшкодування моральної шкоди,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 25 листопада
в с т а н о в и л а:
У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до профкому Кіровоградського національного технічного університету про визнання правочину, згоди на звільнення, недійсним та відшкодування моральної шкоди.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 1 вересня 2004 року його було прийнято на роботу викладачем у технікум Кіровоградського національного технічного університету. 23 червня 2011 року профкомом проведено засідання, та надано згоду на його звільнення без присутності позивача. Наказом від 24 червня 2011 року його звільнено з займаної посади з 29 червня 2011 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Вважав, що надання згоди профкому на звільнення є незаконним, просив визнати правочин, згоду на звільнення, недійсним та відшкодувати моральну шкоду.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 жовтня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до профкому Кіровоградського національного технічного університету про визнання правочину, згоди на звільнення, недійсним та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 25 листопада 2014 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 жовтня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що згода профкому не є правочином в розумінні ст. ст. 202, 203 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2‒5, 7 ст. 40 і п. п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 (із наступними змінами) судам роз'яснено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП України. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а тому згода профкому в розумінні положень ст. ст. 202, 203 ЦК України не є правочином.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов до висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 25 листопада

2014 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 25 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до профкому Кіровоградського національного технічного університету про визнання правочину, згоди на звільнення, недійсним та відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Н.А. Горелкіна О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко