У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_7, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування реєстрації, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 14 квітня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 28 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним позовом, просили визнати недійсними договори купівлі-продажу домоволодіння по АДРЕСА_1 від 30 жовтня 2013 року та земельної ділянки площею 0,0456 за вказаною адресою, укладені ними 30 жовтня 2013 року із ОСОБА_6, а також скасувати реєстрацію права власності останньої на ці об'єкти нерухомості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у них було відсутнє волевиявлення на укладення оспорюваних договорів, а також такі було укладено під впливом тяжкої обставини та у зв'язку із боргом у розмірі 5000 доларів США, а тому вони звернулися в агентство нерухомості «Брокер» для оформлення договору позики.

Працівник агентства ОСОБА_9 запропонувала їм укласти договір позики з громадянином ОСОБА_10 у розмірі 20 000 доларів США, забезпеченого заставою належного їм на праві власності домоволодіння по АДРЕСА_2. Погодившись на запропоновані умови, 30 жовтня 2013 року вони разом із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 звернулися до приватного нотаріуса ОСОБА_7 для посвідчення договору позики. Як виявилося згодом, нотаріус не з'ясувала дійсні наміри сторін до вчинення правочину і посвідчила договори купівлі-продажу належного їм нерухомого майна, яких вони не бажали укладати.

Після підписання наданого нотаріусом примірника договору, зміст якого вони не читали, ОСОБА_10 передав їм 7 000 доларів США, а вони передали нотаріусу документи, які посвідчують право власності на домоволодіння по АДРЕСА_2, як гарантію повернення боргу.

На початку 2014 року ОСОБА_10 звернувся до них із вимогою про звільнення будинку, тоді вони дізналися про укладення ними договорів купівлі-продажу з ОСОБА_11

Позов також обґрунтовано тим, що оспорювані договори купівлі-продажу укладено на вкрай невигідних умовах, оскільки вартість відчуженого за ними майна значно менша за ринкову вартість, що є підставою для визнання цих договорів недійсними.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 28 травня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 30 жовтня 2014 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в інтересах якого діяла ОСОБА_12, та ОСОБА_6 укладено договори купівлі-продажу, за умовами яких остання стала власником домоволодіння по АДРЕСА_1, а також земельної ділянки, площею 0,0456 га, за цією ж адресою. Зазначені договори посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № № 10942, 10945.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачі не довели вчинення оспорюваних договорів під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, а також не довели відсутність волевиявлення на укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Вирішуючи спір у межах позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судами встановлено, що для укладення договору купівлі-продажу позивачами було надано нотаріусу документи, що посвідчують їх особи, правовстановлюючі документи на домоволодіння та земельну ділянку під ним, документи щодо визнання ОСОБА_5 недієздатним, про призначення ОСОБА_3 його опікуном та відповідну згоду органу опіки й піклування, згоду ОСОБА_13 на відчуження його дружиною нерухомого майна, звіт від 25 вересня 2013 року про незалежну оцінку домоволодіння, відповідно до якого його вартість становить 29 900 грн. Позивачі не надали докази, що оспорювані ними договори були укладені внаслідок обставин, на які посилалися позивачі як на підставу позову.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи в позові, суди на підставі досліджених і оцінених в сукупності доказів дали оцінку всім обставинам, на які посилалися сторони, як на підставу позову, та дійшли обґрунтованого висновку про їх недоведеність.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів про те, що надані позивачами нотаріусу документи безспірно свідчать про їх бажання укласти договори відчуження житлового будинку та земельної ділянки.

Судами встановлено, що звіт від 25 вересня 2013 року, згідно із яким оціночна вартість будинковолодіння є значно меншою у порівнянні із звітом від 24 лютого 2014 року, позивачами особисто подано нотаріусу для оформлення договору купівлі-продажу, він не був оскаржений сторонами.

Установлені судами обставини, що волевиявлення позивачів було спрямоване на укладення договорів відчуження житлового будинку та земельної ділянки підтверджуються матеріалами справи (а.с. 93-100).

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів про недоведеність позовних вимог і в частині укладення договір на вкрай невигідних умовах.

З огляду на викладене, касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін відповідно до ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 14 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 28 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник