Справа № 761/8781/14-ц
Провадження № 2/761/153/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Панасенко Ж.В.,

розглянувши відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - Позивач), в особі свого представника, 24 березня 2014 року звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі - Відповідач - № 1), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту.

Позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що 18.03.2014 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1802/11, виданого 28.03.2013р. Шевченківським районним судом м. Києва, було складено Акт опису й арешту майна. Зазначила, що опис та арешт майна були проведені державним виконавцем незаконно, оскільки всі описані меблі та техніка, що знаходились в квартирі АДРЕСА_1 належать на праві особистої власності саме їй, а не відповідачу ОСОБА_3 Вказує, що жодним чином вона не відчужувала своє право власності на описане рухоме майно на користь Відповідача № 1 і, що відповідно до домовленості між нею та ОСОБА_3 все рухоме майно, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_1, було надано ОСОБА_3 в безоплатне користування на невизначений час. Накладений державним виконавцем арешт порушує її право власності на арештоване майно як власника цього майна, так як у державного виконавця немає жодних підстав здійснювати його опис та арешт. Просить суд ухвалити судове рішення, яким визнати за нею право власності на рухоме майно описане державним виконавцем згідно Акту від 18.03.2014р. та зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві зняти арешт з описаного майна, судові витрати покласти на відповідача.

В ході судового розгляду справи, згідно уточненої позовної заяви від 13.11.2014 року, Позивач пред'явила позов до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві та просила суд ухвалити судове рішення, яким визнати за нею право власності на рухоме майно, описане державним виконавцем згідно Акту від 18.03.2014р. та зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві зняти арешт з описаного майна.

Крім того, 17 жовтня 2014 року, ОСОБА_1, як третя особа із самостійними вимогами (далі - Третя особа), пред'явила позов до ОСОБА_2 (далі - Відповідач № 1), ОСОБА_3 (далі - Відповідач № 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту.

Свої позовні вимоги Третя особа обґрунтовує тим, що 18 березня 2014 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві було складено Акт опису й арешту рухомого майна, що знаходилось в квартирі АДРЕСА_1 у м. Києві. Зазначила, що Позивач ОСОБА_2 невірно зазначила, що рухоме майно належить їй на праві власності, оскільки відповідно до Договору купівлі-продажу від 02.02.2014 року, Позивач продала їй всі меблі та техніку, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 і, що на даний час описане рухоме майно належить саме їй, а не Позивачеві чи Відповідачу ОСОБА_3 Зазначила, що за усною домовленістю вона залишила все майно у подарованій квартирі та надала його у безоплатне користування ОСОБА_3 Вважає, що описане й арештоване рухоме майно порушує саме її права власності. Просить суд ухвалити судове рішення, яким визнати за нею право власності на рухоме майно, описане державним виконавцем згідно Акту від 18.03.2014р. та зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві зняти арешт з описаного майна, судові витрати покласти на Відповідача.

В ході судового розгляду справи, Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Третя особа притягнула до участі у справі в якості відповідача (далі - Відповідач № 3).

Ухвалою суду від 10 серпня 2015 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції ум. Києві про визнання права власності на майно та звільнення майна з під арешту було закрито на підставі заяви Позивача про відмову від позову.

Представник Третьої особи у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання також не з'явилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, та одночасно зауважила, що визнає позовні вимоги Третьої особи із самостійними вимогами.

Представник Відповідача Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві у судове засідання не з'явився. Про місце, день та час судового розгляду повідомлений в установленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи у його відсутність, як і пояснень чи заперечень на позов, до суду не надав.

Заслухавши пояснення представника Третьої особи із самостійними вимогами, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Судом встановлено, що відповідно до матеріалів виконавчого провадження № 3178/12, на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві знаходиться виконавчий лист № 2-1802/11, виданий 28.03.2013 року Шевченківським районним судом м. Києва (а.с.58-78) на підставі рішення суду від 17.05.2012 року за позовом Кредитної спілки «Дністер» до ОСОБА_3, ОСОБА_5. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В рамках виконавчого провадження № 3178/12, державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Байрамовим Т.Р. 18.04.2014 року було описано і арештовано рухоме майно, яке знаходилось в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.73-74).

Також судом встановлено, що згідно реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 19.08.2004 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстрована за боржником ОСОБА_3 (а.с.56). Вказана квартира подарована боржнику ОСОБА_3 ОСОБА_2 05 серпня 2004 року (а.с. 54-55).

За змістом частин 1 та 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт майна боржника може накладатися державним виконавцем шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Третя особа із самостійними вимогами, звертаючись до суду з позовом вказує, що описане і арештоване рухоме майно 18.03.2014 року належить саме їй, а не боржнику за виконавчим провадженням № 3178/12 ОСОБА_3, тому порушуються її майнові права. Як доказ надала суду ксерокопію договору купівлі-продажу від 2 лютого 2014р. меблів та техніки, яка знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.39)

Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов'язок із доказування покладено на осіб, яким надано право захисту прав, свобод та інтересів сторін (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто процесуальними нормами встановлено право на участь у доказуванні, так і обов'язок їх доказування.

Суд не приймає до уваги договір купівлі-продажу від 02.02.2014 року меблів та техніки, які знаходились в квартирі АДРЕСА_1, в м. Києві, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1. оскільки не є належним доказом, який підтверджує право власності останньої на придбані нею речі. При цьому, звертає на себе увагу той факт, що первісний позов був поданий Відповідачем № 1, яка просила суд визнати за нею право власності на спірне майно з мотивів належності вказаного майна саме їй, оскільки згідно договору дарування квартири, вона зауважувала, що подарованою за цим правочином є лише квартира АДРЕСА_1, в м. Києві і, що майно, яке знаходиться у квартирі належить саме їй. У подальшому вказана особа від позову відмовилася та визнала позовні вимоги Третьої особи. При цьому варто зауважити, що з позовом ОСОБА_2 звернулася 24 березня 2014 року, у якому вказувала, що вона є власником спірного рухомого майна, проте, в ході розгляду справи, Третя особа, пред'явивши позов, надала суду ксерокопію договору купівлі-продажу спірного майно, укладеного між сторонами 02 лютого 2014 року, тобто, до звернення ОСОБА_2 із позовом до суду, яка, всупереч умовам вказаного договору, обґрунтовувала свій позов належним їй правом власності на спірне майно.

Відповідно до частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору відповідно до ст.60 ЦПК України, не надано в порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України належних та допустимих доказів того, яким чином був проведений нею розрахунок з ОСОБА_2 за придбані меблі та техніку згідно договору купівлі-продажу від 02.02.2014 року і таких у судовому засіданні не здобуто.

Отже, Третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору в судовому засіданні не доведено, що арештоване і описане спірне майно належить їй на праві особистої власності, і що державним виконавцем при накладенні арешту на майно порушено її майнові права.

Крім цього, у пункті 24 постанови № 6 від 07.02.2014 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору».

З аналізу зазначеної правової норми випливає, що боржник у такій категорії справ може бути лише відповідачем, а орган державної виконавчої служби може бути лише третьою особою, а не відповідати за пред'явленими позовними вимогами.

Отже, Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві не є належним відповідачем у справі.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги пред'явлені третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору не доведені належними та допустимими доказами, а тому не підлягають до задоволення у повному обсязі.

З урахуванням викладеного, на підставі статті 655, Закону України «Про виконавче провадження», керуючись ст.ст. 11, 57-59, 60, 174, 209, 210, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту - в і д м о в и т и у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :