Номер провадження: 22-ц/785/782/15
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Виноградової Л.Є.,

Гайворонського С.П.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 грудня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів,

встановила:

19 червня 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому ставив питання про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 безпідставно набутих коштів у розмірі 41 548 грн. 40 коп. та судових витрат у солідарному порядку.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 08.04.2006 року між ним та ОСОБА_3, яка перебувала в шлюбі з відповідачем ОСОБА_4, був укладений у простій письмовій формі попередній договір, згідно якого вона отримала грошові кошти у розмірі 5 200 доларів США, що є еквівалентом 41 548 грн., для подальшого укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що свої зобов'язання по попередньому договору відповідач не виконала, договір купівлі-продажу не уклала та гроші не повернула, ОСОБА_5 просив його позовні вимоги задовольнити.

Справа була заслухана за відсутності відповідачів.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської Області від 12 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_5 були задоволені.

Ухвалою того ж суду від 01 грудня 2014 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ставлять питання про скасування вищевказаного рішення, зупинення його виконання та ухвалення нового, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що воно було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою колегії суддів від 22.12.2014 року в зупиненні виконання судового рішення було відмовлено, оскільки у відповідності до ст. 301 ЦПК України зазначене питання не входить в компетенцію суду апеляційної інстанції (а.с.130).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений попередній договір, згідно якого ОСОБА_3 отримала від позивача грошові кошти у розмірі 5 200 доларів США, що є еквівалентом 41 548 грн., для подальшого укладення договору купівлі - продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки в подальшому договір купівлі-продажу не був укладений, суд дійшов висновку про те, що відповідач безпідставно набула вищезазначені грошові кошти, у зв'язку з чим та на підставі ст. 1212 ЦК України стягнув ці кошти з відповідачів на користь позивача.

При цьому суд виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 перебували в шлюбі, отримували кошти на потреби сім'ї, а тому повинні нести солідарну відповідальність перед позивачем, як щодо погашення суми боргу, так і щодо відшкодування витрат на оплату судового збору.

Проте, повністю з таким висновком суду погодитись не можна, огляду на наступне.

Ті обставини, що відповідач ОСОБА_3 08.04.2006 року отримала від позивача ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 5 200 доларів США, що на час звернення до суду з позовом було еквівалентом 41 548 грн., визнані сторонами, підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України є встановленими і не підлягають доказуванню.

В даному випадку спірними є питання стосовно того, для яких цілей та яких потреб передавались вказані грошові кошти, чи підлягають вони поверненню та ким із відповідачів.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка, яка розташована за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, СК "Кароліно" № 37, на час отримання відповідачем ОСОБА_3 від ОСОБА_5 грошових коштів, тобто 08.04.2006 року перебувала у фактичному користуванні відповідача ОСОБА_3

Право власності на цю земельну ділянку ОСОБА_3 набувала лише 03 липня 2008 року, на підставі рішення 6 сесії V скликання Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області, що підтверджується відповідним Державним актом серії НЖ № 306275 (а.с.9).

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 08.04.2006 року не мала жодних правових підстав для продажу вказаної земельної ділянки, у тому числі укладення попереднього договору щодо її продажу.

Крім того, посилання позивача ОСОБА_5 на те, що між ним і відповідачем фактично був укладений попередній договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, є безпідставним, оскільки спростовується розпискою відповідача ОСОБА_3 про отримання грошових коштів та відсутністю самого попереднього договору.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у письмовій формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 635 ЦК України договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Як вбачається з матеріалів справи, у письмовій розписці про отримання коштів (а.с.10) не зазначено, що отримані гроші є передоплатою або оплатою за продаж земельної ділянки; зобов'язання у подальшому укласти договір купівлі - продажу; волевиявлення сторін про надання розписці сили попереднього договору.

Тобто сторони не мали волевиявлення надати своїм правовідносинам сили попереднього договору, а тому розписка не може свідчити про укладення між сторонами попереднього договору.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Таким чином, враховуючи, що у відповідності до ст. 220 ЦК України, у разі недержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, останній є нікчемним, колегія суддів зазначає, що доводи позивача про те, що між ним і відповідачем ОСОБА_3 був укладений попередній договір, є безпідставними і спростовуються наявними у справі доказами.

Разом з тим, колегія суддів також не погоджується з доводами відповідача ОСОБА_3 про те, що грошові кошти вона отримала в якості орендної плати за користування вказаною земельною ділянкою позивачем ОСОБА_5, оскільки зазначені доводи не підтверджуються жодними доказами, які є в матеріалах справи та спростовуються розпискою про отримання грошових коштів.

За договором найму (оренди) земельної ділянки, на який посилається відповідач ОСОБА_3, наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату (ст. 792 ЦК України).

Однак, матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами договору найму (оренди) земельної ділянки на встановлений договором строк за плату.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів того, що позивач ОСОБА_5 користувався вказаною земельною ділянкою, одержував від цього користування якийсь прибуток, як про це зазначала представник відповідача ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції.

Видані відповідачем ОСОБА_3 генеральні довіреності на ім'я ОСОБА_5 датовані 2006 роком та 17 лютого 2009 року також не можуть свідчити про надання останньому земельної ділянки в користування, оскільки за вказаними довіреностями ОСОБА_5 був наділений всіма повноваженнями щодо вказаної земельної ділянки, у тому числі її відчуження третім особам (а.с. 14).

Всі вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_3 безпідставно набула грошові кошти у розмірі 5 200 доларів США, що є еквівалентом 41 548 грн., оскільки не мала правових підстав для продажу земельної ділянки, яка їй не належала на праві власності, у зв'язку з чим зобов'язана їх повернути ОСОБА_5, як то передбачено ст. 1212 ЦК України.

Так, відповідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

При цьому колегією суддів приймається до уваги, що згідно уточненого позову, позивач мотивував і обґрунтовував свої позовні вимоги саме з посиланням на ст. 1212 ЦК України (а.с.54).

З цих підстав, посилання апелянтів на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки вирішив спір з інших підстав і за іншим предметом, ніж було заявлено в позові, є безпідставними і необґрунтованим.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апелянтів стосовно того, що суд неправомірно виходив із того, що між сторонами був укладений попередній договір, а тому вирішуючи спір, колегія суддів виходить не із вимог, передбачених ст.ст. 216, 220, 657 ЦК України, якими необґрунтовано керувався суд першої інстанції, а із вимог, передбачених ст. 1212 ЦК України.

Крім викладеного, колегія судів зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було неправильно застосовано норми сімейного права, оскільки, керуючись ст. 60, ч.3 ст. 61 СК України, суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що грошові кошти відповідачем ОСОБА_3 були отримані на потреби сім'ї, у зв'язку з чим необгрунтовано стягнув з ОСОБА_4, який перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, безпідставно набуті кошти.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка площею 0,055 га була безкоштовно передана у приватну власність відповідачу ОСОБА_3 рішенням Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 293 від 23 липня 1997 року для ведення садівництва (а.с.118).

Відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином під час шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки така земельна ділянка не є майном, набутим подружжям під час шлюбу, а отримана громадянином у власність шляхом здійснення свого права на приватизацію (постанова Верховного Суду України від 15 лютого 2012 р. у справі № 6-98цс11).

У відповідності до ч. 5 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що безпідставно отримані відповідачем ОСОБА_3 грошові кошти від ОСОБА_5 були сумісною власністю подружжя і були сумісно ними використані, що виключає обов'язок відповідача ОСОБА_4 відповідати за безпідставно отримані грошові кошти особисто ОСОБА_3 в солідарному порядку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апелянтів ОСОБА_3 з приводу того, що рішення суду призвело до порушення законних прав та інтересів ОСОБА_4, у зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4

Колегія суддів також зазначає, що, ухвалюючи судове рішення, суд не вказав, яким чином підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача судовий збір, чи в рівних частках, чи в солідарному порядку.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що діюче цивільно-процесуальне законодавство України не передбачає солідарного обов'язку відповідачів сплачувати судовий збір.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційної скарги частково надали суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 безпідставно набуті грошові кошти у сумі 41 496 грн. а також понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 529 грн. 66 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_5 відмовити, як заявлених безпідставно.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, 310, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч1. ст. 309 ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 грудня 2013 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_5, ІПН: НОМЕР_2, безпідставно набуті грошові кошти у сумі 41 496 грн. (сорок одну тисячу чотириста дев'яносто шість гривень) а також понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 529 грн. 66 коп. (п'ятсот двадцять дев'ять гривень шістдесят шість копійок).

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_5 відмовити, як заявлених безпідставно.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.Є. Виноградова

С.П. Гайворонський