Справа № 234/5233/15-ц
Провадження № 2/234/2835/15
15 червня 2015 року Краматорський міський суд Донецької області в складі:
головуючого - судді Лутай А.М.,
при секретарі Астахові Р.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Краматорська Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання дій протиправними, стягнення заборгованості, процентів, пені, інфляційних, трьох процентів річних та моральної шкоди, -
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій також зазначила, що вона підтримує свої позовні вимоги у повному обсязі та просить їх задовольнити.
Крім того, вказує, що відповідно до п.6 Договору про банківський вклад - після закінчення строку, визначеного п.1 Договору-заяви, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п.5.2 „Основних умов. Згідно до п.5.2 Основних умов „У випадку закінчення строку розміщення Строкового вкладу, визначеного у Договорі-заяві, та умовами якого передбачена можливість продовження строку розміщення Строкового вкладу після закінчення строку розміщення Строкового вкладу, визначеного у Договорі-заяві, Вкладник у випадку його бажання не продовжувати подальше розміщення Вкладу, отримати кошти з Строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дію Договору припинити, зобовязаний надати Банку письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку Строкового вкладу, визначеного Договором-заявою. Вказану письмову вимогу Вкладник зобовязаний надати Банку у двох автентичних примірниках, один з яких приймається Банком, а другий - повертається Вкладнику з відміткою Банку про отримання письмової вимоги. У зазначеній письмовій заяві Вкладник обовязково зазначає спосіб повернення вкладу: видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок (із вказанням у заяві повних реквізитів рахунку для перерахування). Якщо день повернення суми Вкладу припадає на вихідний, святковий, неробочий день, то повернення суми Вкладу проводиться Банком на наступний перший робочий день. Таким чином, вивчивши заяву позивача від 17.02.2015р. про повернення банківського вкладу, вбачається, що останньою не було вказано жодного способу, яким Банк мав би повернути їй вклад. В свою чергу, Банк вважає такі дії позивача попередньо навмисним створенням умов, які унеможливили на певний час виконання Банком своїх зобовязань.
Щодо стягнення з ПАТ „Банк „Фінанси та Кредит процентів у розмірі 2447,38грн., вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з посиланням на ч.1 ст.1058 ЦК України та на п.2 Договору про банківський вклад, згідно до якого передбачено, що за час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного п.1 зазначеного Договору, Банк нараховує та виплачує Вкладникові проценти за ставкою 22,60 % річних. Таким чином, лише на період розміщення строкового вкладу, а саме: з 12.02.2014р. по 17.02.2015р., Банк повинен нараховувати та сплачувати проценти за ставкою 22,60 % річних. З моменту закінчення строку розміщення строкового вкладу, вклад перераховується на поточний рахунок Вкладника на вимогу, до якого застосовується інша процентна ставка згідно тарифів Банку, яка становить 0,0001 % річних. Таким чином, позивачем безпідставно та необгрунтовано застосовано до існуючих правовідносин при здійсненні розрахунку відсоткової ставки в розмірі 22,60% річних за період з 17.02.2015р., оскільки в даний період підлягає застосуванню відсоткова ставка в розмірі 0,0001% річних, як до Вкладу на вимогу. Отже, у задоволенні позову стосовно стягнення з Відповідача процентів за весь період прострочення повернення вкладу з 17.02.2015р. за 43 дні проеторочення необхідно відмовити.
Також, відповідач не погоджується з розрахунком позивача щодо стягнений індексу інфляції у розмірі 4871,83грн., 3% річних у розмірі 324,87грн. та пені у розмірі подвійної облікової ставки у розмірі 5 704,16грн., які нібито повинні бути виплачені Банком за 43 дні прострочення, так як Договором про банківський вклад передбачено, що за час користування коштами Вкладу протягом строку, визначеного в Договорах про банківський вклад, Банк нараховує та виплачує Вкладникові проценти за ставкою 22,60 % річних. З моменту закінчення строку розміщення строкового вкладу, Вклад перераховано на рахунок Вкладника на вимогу, до якого застосовується інша процентна ставка згідно тарифів Банку, яка становить 0,0001 % річних. Також, Банк вважає, що, оскільки вклад було перераховано на рахунок платника на вимогу, прострочення виконання зобовязань Банку, яке нібито було на думку позивача, відсутнє.
Вважає, що з огляду на те, що Договір про банківський вклад не прострочений, ним передбачено нарахування та сплата процентів за вкладом на вимогу з відсотковою ставкою 0,0001% річних, як то передбачено ч.2 ст.625 ЦК України, а саме: якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, за таких умов застосування позивачем ст.625 ЦК України в частині сплати 3% річних від простроченої суми є безпідставним та необгрунтованим. Таким чином, у задоволенні позову стосовно стягнення з Банка індексу інфляції у розмірі 4 871,83грн., 3% річних у розмірі 324,87грн. та пені у розмірі подвійної облікової ставки у розмірі 5 704,16грн. необхідно відмовити.
Щодо вимог про відшкодуванні моральної шкоди у розмірі 10 000грн. вважає вказані вимоги безпідставними і такими, що суперечать положенням ст.23 ЦК України, так як в згідно вказаної статті моральна шкода полягає: - у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чзі пошкодженням її майна; - у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації особи. Однак, позивач не довела наявності вказаних обставин, а вимоги щодо відшкодування моральної шкоди є бездоказовими, не відповідають дійсності та не підтверджуються матеріалами справи. Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім цього, вказаною Постановою передбачено, що оскільки відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, то необхідно з'ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. В даному випадку мають місце договірні відносини, які склалися між сторонами, а договором, укладеним між позивачем та відповідачем, не передбачена можливість відшкодування моральної шкоди. У звязку з чим, вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди належним чином не вмотивовані. Причинний зв'язок між діями Банку та начебто моральною шкодою належним чином не задокументовано, доказів наявності вказаних обставин суду не надано. В позовній заяві відсутні докази, які б доводили факт спричинення моральної шкоди та обгрунтовані розрахунки розміру такої шкоди. Недоведеним є як сам факт спричинення моральної шкоди, так і її розмір, що просить стягнути позивач, а також останньою не надано методики вирахування розміру моральної шкоди, сума є необгрунтованою, не доведеною і нарахованою без жодних підстав. Просить залишити позовну заяву ОСОБА_1 без задоволеняя, та всі судові витрати покласти на позивача.
Відповідно до ст.224 ЦПК України, з урахування думки позивача, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача та постановити заочне рішення на підставі доказів, що є у справі.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:
Позивач виконала умови Договору, а саме передала відповідачу на депозитний рахунок грошові кошти в національній валюті у сумі 100000грн., що підтверджується квитанцією №97/100/1 від 12.02.2014 року.
Відповідно до п.6 Договору-заяви після закінчення строку, визначеного п.1 цього Договору-заяви, Вклад повертається Вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п.5.2 Основних умов.
Відповідно до п.5.2 Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного у Договорі-заяві, та умовами якого передбачена можливість продовження строку розміщення Строкового вкладу після закінчення строку розміщення Строкового вкладу, визначеного у Договорі-заяві, Вкладник у випадку його бажання не продовжувати подальше розміщення Вкладу, отримати кошти з Строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дію Договору припинити, зобовязаний надати Банку письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку Строкового вкладу, визначеного Договором-заявою. У зазначеній письмовій заяві Вкладник обовязково зазначає спосіб повернення вкладу: видачі готівкою або перерахуванням на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок (із вказанням у заяві повних реквізитів рахунку для перерахування).
Судом встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_3 про повернення їй вкладу відповідач перерахував належну позивачу суму вкладу на рахунок на вимогу, одночасно встановивши щоденний ліміт на зняття коштів, у звязку з чим позивач була позбавлена реальної можливості отримати свій вклад у повному обсязі та розпорядитися ним на свій розсуд.
Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
Відповідно до ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.
Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.
Таким чином, відповідно до змісту ст.ст.526 та 1058 ЦК України зобовязання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобовязання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобовязання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року №6-140цс13, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.
Відповідно до ст.360-7 ЦПК України такі рішення Верховного Суду України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідності із рішенням Верховного Суду України.
Враховуючи вищезазначене, суд вважає встановленим, що відповідач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» порушив взяте на себе за договором грошове зобовязання, дії відповідача щодо обмеження права ОСОБА_1 на розпорядження її грошовими коштами є протиправними.
Виходячи з викладеного, доводи відповідача про те, що Банк виконав умови договору перерахувавши суму вкладу на рахунок на вимогу, суд вважає необґрунтованими та не приймає їх до уваги при ухваленні рішення по справі.
Слід зазначити, що відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 01.12.2014 року №758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», на яку відповідач посилається в своїх запереченнях, видача готівкових коштів у національній валюті через каси та банкомати обмежена до 150 000 гривень на добу на одного клієнта, тобто для встановлення позивачу ліміту на зняття коштів нижче від вказаної суми у Банка не було жодних підстав.
Також суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача проценти за користування коштами вкладу з наступних підстав.
Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
В розумінні ст.536 ЦК України проценти розглядаються як плата за борг, а не відповідальність.
Відповідно до ч.5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
Відповідно до п.10 Договору-заяви він набуває чинності після його підписання Вкладником та Банком з дня надходження коштів на Вкладний рахунок і діє до повного виконання Сторонами своїх зобовязань за договором банківського вкладу.
Оскільки, як встановлено в судовому засіданні, відповідач свої зобовязання за Договором до теперішнього часу не виконав, не повернув позивачу вклад у повному обсязі, суд вважає, що умови Договору про нарахування та виплату позивачу процентів за ставкою 22,60% річних продовжують діяти та на підставі викладеного не приймає доводи відповідача з цього приводу.
Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду України від 29 травня 2013 року №6-39цс13, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка , у відповідності до ст.360-7 ЦПК України, є обовязковою до виконання.
Як зазначалося вище, боржник у разі порушення грошового зобовязання несе відповідальність передбачену ч.2 ст.625 ЦК України, відповідно до якої, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ч.2 ст.625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У звязку з цим зазначені кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу.
Про необхідіність стягнення з боржника інфляційних втрат та трьох процентів річних за порушення грошового зобовязання також зазначено в правових позиціях Верховного Суду України викладених в постановах №6-140цс13 від 25 грудня 2013 року та №6-247цс14 від 28 січня 2015 року, прийнятими за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.
Так, зокрема, в постанові Верховного Суду України №6-247цс14 від 28 січня 2015 року зазначається, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк по день фактичного їх повернення вкладникові, а також 3 % річних та сума відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобовязання.
Враховуючи вищезазначене, суд, в межах заявлених позивачем вимог, вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та три проценти річних за порушення грошового зобовязання.
Що стосується позовних вимог позивача ОСОБА_3 про стягнення з відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на її користь пені за несвоєчасне виконання грошових зобовязань у розмірі 5704,16грн., суд вважає необхідним відмовити їй в цій частині з наступних підстав.
Згідно з п.3 ч.1 ст.611 ЦК у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися зокрема неустойкою.
Відповідно до ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК України виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.
Таким чином, пеня сплачується тільки в разі її включення до змісту договору.
Оскільки Договором вкладу, укладеним між сторонами, не передбачено такий вид забезпечення виконання зобовязання, як пеня, то вимоги позивача про її стягнення не підлягають задоволенню.
Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», на який посилається позивач в своєму позові, як на підставу для стягнення пені, не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки суб'єктами правовідносин, які регулює ций Закон є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.
Суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки ні умовами укладеного між сторонами договору банківського вкладу, ні нормами параграфу 3 гл.71 ЦК, якими регулюються спірні правовідносини, такий вид цивільної відповідальності не передбачений з наступних підстав.
Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди
розглядаються, зокрема:
- коли право на її відшкодування безпосередньо передбаченонормами Конституції або випливає з її положень;
- у випадках, передбачених нормами ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди;
- при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної
Ні умовами укладеного між сторонами договору банківського вкладу, ні нормами параграфу 3 гл.71 ЦК, якими регулюються спірні правовідносини, ні ст.625 ЦК України, якою передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання, такий вид цивільної відповідальності, як відшкодування моральної шкоди, не передбачений.
Пунктом 5 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», на який позивач посилається у своєму позові, як на підставу своїх вимог, передбачено, що право на відшкодування майнової та моральної шкоди мають лише споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб, якщо така шкода завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Враховуючи встановлені в справі обставини, відсутні підстави для застосування цієї норми до спірних правовідносин.
Крім того, слід зазначити, що норма ст.1167 ЦК України регулює позадоговірні відносини, а тому не поширюється на спірні договірні відносини.
Також, у відповідності із ст.88 ч.3 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 974,84грн.
Керуючись Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст.509,526,536,610,625, 1058, 1060 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-215, 224 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання дій протиправними, стягнення заборгованості, процентів, пені, інфляційних, трьох процентів річних та моральної шкоди задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» щодо обмеження права ОСОБА_1 на розпорядження її грошовими коштами, які знаходяться на поточних рахунках в Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит».
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення пені та моральної шкоди відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області через Краматорський міський суд Донецької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте Краматорським міським судом Донецької області, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Вступна і резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 15.06.2015 року. Повний текст рішення складений 18.06.2015 року.

Суддя А. М. Лутай