Ухвала

іменем україни

11 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Ступак О.В.,Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 17 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просила усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання відповідача знести самовільно побудований гараж-сарай під літ. «Б». Позов обґрунтований тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка по АДРЕСА_1, що межує із земельною ділянкою ОСОБА_4 У квітні 2012 року відповідач почав будівництво сараїв з гаражем, що відповідно до плану забудови земельної ділянки повинні знаходитися на відстані 1 м від межі сусідньої земельної ділянки. Проте ОСОБА_4 здійснив будівництво з порушенням будівельних норм, внаслідок чого сараї та гараж розташовані на земельній ділянці позивача. Крім того, актом перевірки інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю (далі - інспекція ДАБК) встановлено, що спірні будівлі, побудовані відповідачем, знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_3, у зв'язку з чим вона не має змоги користуватися належною їй земельною ділянкою у повному обсязі.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 13 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17 жовтня 2014 року, позов задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_3 її земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер :05:001:0038, площею 0,5247 га, шляхом знесення ОСОБА_4 або за його рахунок збудованого гаража-сараю під літ. «Б», розташованого за адресою: АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0, 5247 га, по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30 квітня 2013 року серії САС № 866582 (а. с. 8, том 1).

Постановою Черкаського районного суду Черкаської області від 26 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2014 року, зобов'язано міськрайонне управління Держкомзему у м. Черкаси та Черкаському районі видати ОСОБА_3 державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,5247 га, розташовану по АДРЕСА_1.

Згідно з актом визначення та погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 22 червня 2009 року встановлено межі земельної ділянки ОСОБА_3 та вказано, що межі погоджені і не викликають заперечень, претензії сусідніх землекористувачів відсутні; межові знаки показані на місцевості та передані на зберігання землекористувачу (а. с. 13, том 1).

Також встановлено, що за договором купівлі-продажу від 20 травня 2010 року ОСОБА_4 придбав житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями й спорудами, а саме: житловий будинок з прибудовою літ. «А-1, а» матеріал стін: ракушняк, обкладений цеглою, загальною площею 51,7 кв. м, житловою площею 11,5 кв. м; господарські та побутові будівлі й споруди: погріб «В», гараж «Б», вбиральня «Г», сараї «Д», «б», «б'» та огорожа «1», що розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га по АДРЕСА_2 (а. с. 223, том 1).

Згідно з актом інспекції ДАБК у Черкаській області перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 11 березня 2014 році споруда «гараж-сарай» знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_3, що є порушенням п. 3.25 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень» (недотримання відступу 1 м від сусідньої земельної ділянки) (а. с. 98-99, том 1).

На підставі вказаного акта 11 березня 2014 року інспекцією ДАБК у Черкаській області винесено припис № 47 про усунення порушення законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, яким зобов'язано ОСОБА_4 усунути порушення вимог законодавства, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 3.25 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень» (а. с. 107, том 1).

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 19 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року, визнано протиправним припис від 11 березня 2014 року № 47. Підставою для його скасування стала наявність невирішеного спору між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо права користування суміжними земельними ділянками. Зазначеними судовими рішеннями також встановлено, що ремонт спірного об'єкта нерухомості ОСОБА_4 здійснено зі збереженням геометричних розмірів гаража-сараю відносно сусідньої земельної ділянки (а. с. 206-210, том 1, а. с. 59-61, том 2).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що реконструкція спірного гаража-сараю, здійснена ОСОБА_4, є самочинним будівництвом, не відповідає нормам і правилам забудови, оскільки знаходиться на земельній ділянці позивача, що порушує права останньої як власника сусідньої земельної ділянки.

Проте повністю з такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 15, ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що відповідно до вимог ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не з'ясували фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, чи знаходиться будівля спірного гаража-сараю на земельній ділянці ОСОБА_3, та якими належними й допустимими доказами це підтверджується, з урахуванням того, що припис інспекції ДАБК у Черкаській області про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності скасовано судовими рішеннями з підстав наявності спору між сторонами щодо користування земельними ділянками. Також не встановлено, які саме будівельні роботи проведено відповідачем та чи порушують вони права суміжного землекористувача, а якщо порушують, то якими доказами на час звернення до суду це підтверджується.

Крім того, зобов'язавши відповідача знести самовільно збудований гараж-сарай, суди попередніх інстанцій не спростували заперечень відповідача проти будівництва нової будівлі чи реконструкції існуючої та його доводів про те, що він лише провів ремонт гаража-сараю на тому самому фундаменті, який вже існував на момент укладення ним договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 травня 2010 року.

При цьому поза увагою суду залишилося те, що належні докази, які б свідчили про будівництво нової споруди, чи про реконструкцію або перебудову існуючого гаража-сараю у матеріалах справи відсутні.

Також, задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що знесення споруд є крайнім заходом, й не з'ясували питання щодо можливості здійснення ОСОБА_4 відповідної перебудови зведених ним споруд, та не перевірили наявність належних доказів відмови відповідачем від здійснення такої перебудови. А також не вирішили питання про те, чи порушує здійснене відповідачем будівництво права інших осіб у той спосіб, що тягне за собою саме знесення спірного об'єкта нерухомості повністю, чи можливе усунення цих перешкод в інший спосіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 17 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

І.К. Парінова

О.В. Ступак

С.П. Штелик