Провадження № 2/537/121/2015
Справа № 537/6296/13-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.05.2015 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді Фадєєвої С.О.,

з участю секретаря Герасименко Л.М.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що 09 січня 1998 року згідно рішення № 21 виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області йому на сім'ю з однієї особи, був виданий ордер № 336 на кімнату АДРЕСА_1. Позивач, починаючи з 1996 року по теперішній час в даній квартирі зареєстрований та проживає. З липня 2004 року на даній житловій площі була зареєстрована його донька ОСОБА_2, яка вийшла заміж та з січня 2010 року стала проживати зі своїм чоловіком у АДРЕСА_1. В даний час на житловій площі проживає тільки він. З січня 2010 року відповідач житлом не користується, не цікавиться ним, припинила виконувати обов'язки члена сім'ї, пов язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг. Доходи позивача не великі, він є інвалідом 1-ої групи, потребує значних витрат зі свого лікування, при цьому для недопущення утворення боргів, він вимушений сплачувати всі комунальні та інші послуги і за відповідача, яка не проживає на даній житловій площі з 2010 року. Вважає, що оскільки відповідач добровільно вибула на проживання до іншого житлового приміщення та з січня 2010 року не користується вищевказаною житловою площею, не сплачує комунальні послуги, тому вона втратила право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні житлом, де просила зобов'язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди у володінні та користуванні кімнатою АДРЕСА_1 та вселити її у вказане житло. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що у житлове приміщення вона вселилася законно як член сім'ї наймача, за згодою позивача, який є її батьком, зареєструвала своє місце проживання, вела з ним спільне господарство. Реалізовуючи своє право на приватизацію житла вона разом з позивачем подала пакет документів до органу приватизації з метою набуття права власності на житлове приміщення, що підтверджує її інтерес до житла. 28.11.2009 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4, на той час мешкала в кімнаті сама, оскільки позивач ОСОБА_1 проживав у співмешканки, яка стала заперечувати проти її (ОСОБА_2Д.) проживання у кімнаті. Після того як відповідачка вийшла заміж вона тимчасово перед пологами у травні 2010 року виїхала з кімнати та стала мешкати у батьків чоловіка, які допомагали їй доглядати малолітню дитину. Рішенням виконкому Кременчуцької міської ради № 422 від 2013 року надано дозвіл на приватизацію кімнати АДРЕСА_1 та ОСОБА_1, але після того, як вона намагалася повернутися на постійне місце проживання, позивач та його співмешканка ОСОБА_5 чинили їй перешкоди в користуванні кімнатою, вселили туди сторонніх людей, яким здавали кімнату у найм. На її звернення до УЖКГ Кременчуцької міської ради з проханням видати їй свідоцтво про право власності на кімнату вона отримала відмову у зв'язку з тим, що свідоцтво повинен отримувати уповноважений власник, яким є ОСОБА_1

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснення не надавав, в подальшому в судові засідання не з'являвся, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, позицію з приводу зустрічного позову ОСОБА_2 до нього не висловив.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позові.

Представники третіх осіб ТОВ «Добробит», Крюківського районного відділу у м. Кременчуці УДМС України в Полтавській області, КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Полтавської області в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі.

Третя особа відділ обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Кременчуцької міської ради на даний час ліквідована.

Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до наступних висновків.

В силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Як встановлено судом, рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 09.01.1998 року №21 ОСОБА_1 надана кімната АДРЕСА_1 на склад сім»ї 1 особа, видано ордер №336 на вселення у вказану кімнату та 19.06.1996 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за вказаною адресою.

З 26.07.2004 року по 26.05.2014 року за вказаною адресою як член сім'ї наймача була зареєстрована як проживаюча ОСОБА_2 Згідно довідки, виданої ТОВ «Добробит» за вих.. №1497 від 27.05.2014 року, ОСОБА_1 зареєстрований у гуртожитку в м.Кременчуці за адресою АДРЕСА_1 і займає житлову площу 16.60 кв.м., ОСОБА_2 була знята з реєстрації 27.05.2014 року за судовим рішенням.

Позивачем даний позов подано до суду 26.11.2013 року. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, відповідач ОСОБА_2 не проживає в АДРЕСА_1 з січня 2010 року, що також підтверджується актом про не проживання від 05.11.2013 року, та по теперішній час.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №223 від 19.03.2010 року будинку АДРЕСА_1 надано статус гуртожитку.

Ст. 71 ЖК України передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а якщо вони були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Згідно ст..72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановленні строки, проводиться в судовому порядку.

Главою 4 ЖК УРСР не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням.

У статті 130 ЖК УРСР передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України.

Разом із тим, окрім відповідної глави ЖК УРСР, зазначене питання врегульоване лише у Примірному положенні про гуртожитки. У розділі VIII Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства. У зв'язку з цим необхідно розмежовувати правовий режим гуртожитків, житлові приміщення у яких підлягають приватизації та правовий режим гуртожитків, які призначені для тимчасового проживання.

Як встановлено судом, житлові приміщення у будинку АДРЕСА_1, який має статус гуртожитку, визначено як такі, що підлягають приватизації.

Виходячи зі змісту ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суди повинні встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Наведений в ст. 71 ЖК УРСР перелік випадків збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї не є вичерпним. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Згідно ст..107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Тобто, відповідно до ст..107 ЖК наймач або член сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

Згідно пояснень, викладених у позові позивачем ОСОБА_6, дочка не проживає у спірній квартирі, оскільки вийшла заміж і вибула за іншою адресою до свого чоловіка, тому не проживає у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Отже, позивач викладає обставини як відповідно до ст. 71 ЖКУкраїнської PCP, так і до ст.107 ЖК Української PCP, які є взаємовиключними. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Судом позивачеві ОСОБА_1 роз'яснювалися вказані норми закону, пропонувалося уточнити позовні вимоги та роз'яснювалися наслідки не вчинення таких дій, але останній позовних вимог не уточнив.

Суду не надано доказів, які б свідчили про обрання ОСОБА_2 іншого постійного місця проживання у зв'язку з створенням сім'ї. Сама відповідачка обґрунтовувала свою тимчасову відсутність за місцем проживання тим, що ОСОБА_1 здавав кімнату для проживання іншим людям з метою отримання коштів на лікування, а їй самій необхідна була допомога батьків чоловіка під час вагітності та після народження малолітнього сина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, тому вона з чоловіком та малолітньою дитиною тимчасово мешкала у батьків чоловіка. Після усунення вказаних перешкод вона мала намір повернутися на постійне місце проживання. На підтвердження вказаних обставин відповідачкою надано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1, свідоцтво про народження сина серії НОМЕР_2. Вказаних доводів відповідачки позивачем не спростовано.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.09.2012 року ОСОБА_1, як наймачем, подано заяву до органу приватизації про оформлення передачі в приватну власність к.АДРЕСА_1 на двох осіб, уповноваженим власником визначено ОСОБА_1, заява підписана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особисто. Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 422 від 09 серпня 2013 року, яке не оскаржувалося позивачем, надано дозвіл ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на приватизацію кімнати АДРЕСА_1. Як на час подачі заяви, так і на час прийняття рішення від 09.08.2013 року ОСОБА_2 була зареєстрована за вказаною адресою. Отже, позивач ОСОБА_1 як на час подачі заяви про оформлення передачі у приватну власність житла так і на час прийняття виконкомом рішення, яким сторонам надано дозвіл на приватизацію, визнавав право користування спірним жилим приміщенням за ОСОБА_2 Тобто, станом на день подачі ОСОБА_1 позову строк збереження житлового приміщення за ОСОБА_2 пропущеним не був.

Суд зазначає, що саме позивачу належить право обирати предмет та підставу позову.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки суду не надано доказів як того, що ОСОБА_2 обрала інше постійне місце проживання у зв'язку з створенням сім'ї, так і того, що вона втратила право користування жилим приміщенням у зв'язку з відсутністю у жилому приміщення понад шість місяців без поважних причин.

В позовних вимогах ОСОБА_2 просить усунути їй перешкоди у користуванні кімнатою посилаючись як на ст.. 65 ЖК, якою регулюється користування жилими приміщеннями в будинках громадського і державного житлового фонду, так і на ст..369 ЦК, якою регулюється здійснення права спільної сумісної власності. Судом пропонувалося відповідачці уточнити підставу позову.

Суд вважає, що відповідачкою ОСОБА_2 не доведено того, що позивач ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у володінні та користуванні кімнатою, позовних вимог до ОСОБА_5 вона не пред'являла, клопотань про допуск її до участі в справі чи допит в якості свідка не заявляла. Судом неодноразово роз'яснювався відповідачці та її представнику обов'язок доведення обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та наслідки невчинення таких дій. При цьому суд не може взяти до уваги показання свідків, дані ними в судовому засіданні, в якому було ухвалене скасоване рішення, як на цьому наполягала відповідачка ОСОБА_2, оскільки вказані свідки в даному судовому засіданні не допитувалися і суду не надано будь-яких доказів неможливості їх участі в новому судовому засіданні. Клопотань про їх допит судом ОСОБА_2 не заявляла, хоча судом їй роз'яснено таке право.

Помилковими є і твердження ОСОБА_2 щодо того, що вона на даний час є співвласником спірного житла. ОСОБА_2 не заперечується, що право власності на кімнату у встановленому законом порядку за нею не зареєстровано. Згідно з ч.1,3 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Державна реєстрація права на приватизовані житлові приміщення проводиться на підставі свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити у зв'язку з тим, що вона не є власником спірного житла та у зв'язку з недоведеністю наявності перешкод у його користуванні.

Керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 15, 60, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, ст.ст.65, 71, 72, 130, 107 ЖК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Полтавської області через Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: С. О. Фадєєва

Повний текст рішення виготовлено 21.05.2015 року.