Справа № 694/1296/15-ц
провадження 2/694/536/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

08.12.2015 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області в складі:

головуючої судді Кравченко Т.М.,

при секретарі Некречій Н.Я.,

з участю прокурора Коломійця І.П.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника виконкому Звенигородської міської ради ОСОБА_5,

представника Служби у справах дітей Звенигородської РДА ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем ОСОБА_3 вона перебувала зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2014 року. Від шлюбу з відповідачем мають малолітню дочку ОСОБА_7. ОСОБА_3 тривалий час не виконує своїх батьківських обовязків відносно малолітньої дочки, не приділяє уваги її вихованню, не відвідує батьківські збори в дитячому садочку, не надає матеріальної допомоги, не цікавиться здоровям та долею дитини.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Позивач пояснила, що проживала з відповідачем приблизно чотири роки. При цьому вони періодично жили разом на зйомник квартирах, а періодично вона проживала з дитиною в своїх батьків. В лютому 2014 року вона остаточно переїхала з дитиною до своїх батьків. З відповідачем продовжували спілкуватись до червня 2014 року та у вересні 2014 року вони розлучились. З того часу відповідач не бачиться з дитиною та ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків. Добровільно матеріальної допомоги на утримання дочки не надає. Із позовом про стягнення аліментів до суду вона не зверталась. Відповідач дзвонив, щоб домовитись про побачення з дитиною, однак вона відмовляла, оскільки він був у нетверезому стані. Вона обмежує спілкування батька з дитиною, бо у нього немає необхідних умов для побачень. Вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача є необхідним, оскільки донька його взагалі не знає та називає батьком чоловіка, з яким тепер живе позивач. Про відповідача вона дитині взагалі нічого не розповідає. Останній раз відповідач бачив дитину 02 жовтня 2015 року, коли подарував їй ляльку біля магазину.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні. Відповідач пояснив, що має бажання спілкуватись з дитиною, однак позивач перешкоджає йому в цьому. До розлучення та деякий час після розлучення позивач дозволяла йому бачитись з дитиною. Однак з лютого 2015 року відмовляє йому в побаченнях, оскільки проти цього її батьки. Він неодноразово дзвонив позивачу, але вона не брала трубку. Коли приїздив до неї додому, то не заставав її. На даний час він живе в м. Тальному. З лютого 2015 року бачив доньку лише 1 раз 02 жовтня 2015 року, коли вітав її з Днем народження. Має бажання допомагати дитині матеріально, однак позивач не зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів та він не знає на які рахунки може перераховувати кошти добровільно.

Прокурор Коломієць І.П. вважає, що позов є передчасним, оскільки в судовому засіданні не встановлено факту ухилення відповідача від виконання батьківських обовязків, натомість встановлено обмеження позивачем відповідача в реалізації таких прав.

Представник Служби у справах дітей Звенигородської РДА покладалась при вирішенні спору на розсуд суду. При цьому зазначила, що не підтримує висновок Служби про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки на момент його складання було вивчено лише позицію позивача та в ході судового розгляду зясувалось, що відповідач обмежений у можливості спілкування з дитиною.

Представник виконкому Звенигородської міської ради ОСОБА_5 також не підтримала висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. При вирішенні спору покладалась на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників та інших учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є батьком малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 2010 року, який розірвано рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2014 року (а.с. 18).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов та довідки виконкому Звенигородської міської ради малолітня ОСОБА_7 проживає разом з матірю ОСОБА_8, дідом ОСОБА_9 та бабою ОСОБА_10 Дитина знаходиться на утриманні матері (а.с. 10-11, 12) .

Виконавчий лист про стягнення аліментів із ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_10 не перебував на виконанні у відділі ДВС Звенигородського та аліменти не утримувались, що підтверджується довідкою від 29.05.2015 року (а.с.13).

З довідок, виданих ДНЗ № 9 «Веселка» вбачається, що ОСОБА_7 закріплена за ДНЗ № 9 «Веселка» з 17.09.2013 року та відвідувала його 17, 19 та 23 вересня 2013 року. Більше за період з жовтня 2013 року по вересень 2015 року ДНЗ дитина не відвідувала (а.с. 14, 45).

Свідок ОСОБА_11, яка є подругою позивача, пояснила, що ніколи не бачила відповідача, хоча знає ОСОБА_8 три роки та періодично приходить до неї в гості. Позивач останні три роки живе разом з батьками. Позивач розповідала їй, що колишній чоловік не цікавиться дитиною. Відповідач дзвонив позивачу, але про що вони говорили їй не відомо.

Свідок ОСОБА_12, який є другом позивача, пояснив, що знає ОСОБА_8 3,5 роки. Відповідач не надавав ніякої допомоги позивачу та не хотів бачити дитину. Відповідач приблизно 1,5 роки не бачиться з дитиною, однак дзвонив позивачу та казав, що хоче забрати дитину собі. Одного разу бачив відповідача біля двору позивача в нетверезому стані.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які є подругами матері позивача, пояснили, що ОСОБА_8 більше двох років живе зі своїми батьками. Відповідача вони ніколи не бачили. Позивач жила за рахунок своїх батьків та відповідач не допомагав їй матеріально. Коли ОСОБА_15 та ОСОБА_7 перестали жити разом, то він їздив на море з товаришами, а позивача з дитиною не брав. Причиною розірвання шлюбу стало те, що відповідач зловживав алкоголем та бив дружину.

Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16, які є друзями та кумами сторін, пояснили, що одразу після народження дитини позивач стала проживати у своїх батьків. Стосунки у відповідача з батьками позивача не склались з самого початку, оскільки вони не сприймали його як зятя. Коли сторони жили разом до червня 2014 року, то ОСОБА_7 добре виконував свої обовязки по вихованню дитини, намагався забезпечувати свою сімю. Після того, як в червні 2014 року сторони припинили спільне проживання, ОСОБА_7 ще міг бачитись з дитиною. В подальшому з січня-лютого 2015 року позивач не дозволяє відповідачу бачитись з дитиною, хоча він має таке бажання.

Неповнолітній свідок ОСОБА_17 пояснив, що знав сімю позивача та відповідачаз того часу, як вони стали проживати разом. Відповідач був хорошим батьком для своєї дитини. Вони гуляли разом в парку, він возив дитину в лікарню, давав гроші на ліки.

Свідок ОСОБА_18, яка працює завідувачем ДНЗ № 9 «Веселка», пояснила, що малолітня ОСОБА_7 закріплена за ДНЗ з 17.09.2013 року, однак відвідувала дитсадок лише три дні: 17, 19 та 23 вересня 2013 року. В подальшому мама дитини ОСОБА_8 писала заяви, щоб за дитиною зберігалось місце, однак вона жодного дня не ходила до дитячого садка. Довідку за заявою позивача про те, що малолітня ОСОБА_7 відвідує ДНЗ №9 вона видавала за стандартним зразком. Така довідка видається батькам для отримання відшкодування вартості харчування в дитсадку. Потім прийшов батько малолітньої ОСОБА_7 та йому видали довідку про те, скільки днів дитина насправді перебувала в дитячій установі.

Рішенням виконавчого комітету Звенигородської міської ради № 167 від 10.06.2015 року затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно його малолітньої дочки ОСОБА_7 (а.с.7, 9).

Служба у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації також надала висновок від 20.07.2015 року № 333/05-08 про те, що вважає за доцільне позбавити ОСОБА_19 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_7 (а.с. 17).

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з вимогами ст 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно з положеннями ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Стаття 153 СК України передбачає, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позивач ОСОБА_1 просить позбавити відповідача ОСОБА_3 батьківських прав відносно його малолітньої дитини та посилається на ухилення ним від виконання батьківських обовязків.

Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що факт ухилення відповідача ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обовязків по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_7 є не доведеним.

Натомість в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не в повній мірі виконує свої обовязки по вихованню дитини через те, що позивач обмежує його в спілкуванні з дитиною. При цьому відповідач має бажання допомагати матеріально та спілкуватись з дитиною по мірі можливості.

Суд враховує, що позивач самостійно визначила місце проживання дитини разом з нею та всупереч вимогам сімейного законодавства перешкоджає відповідачу, який проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні без поважних причин.

Посилання позивача на те, що відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення хуліганських дій не може слугувати підставою для обмеження його у спілкуванні з дитиною.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача на відсутність матеріальної допомоги з боку відповідача, оскільки вона не зверталась до суду із позовом про стягнення аліментів, а сплачувати аліменти добровільно відповідач не може в звязку з поганими відносинами з позивачем та її батьками.

Суд вважає, що малолітній ОСОБА_3 Ніці дійсно краще проживати з матірю, оскільки вона має постійне місце проживання та створила всі необхідін умови для розвитку дитини, але це не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, та на думку суду суперечить інтересам малолітньої дитини.

Враховуючи вказані обставини, суд вважає, що на даний час підстави для задоволення позову відсутні та в його задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 150, 151, 153, 157, 164 СК України, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відмовити.

Повний текст рішення складено 14 грудня 2015 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Черкаської області через Звенигородський районний суд.

Суддя Т.М. Кравченко