Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/6768/13-ц Головуючий у 1-й інст. Хавронюк О.Л.
Категорія 39 Доповідач Заполовський В. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Забродського М.І., Косигіної Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Бердичівського МБТІ Житомирської області, третя особа - реєстраційна служба Бердичівського МРУЮ Житомирської області, про визнання особи такою, що не набула права власності на спадкове майно, про скасування державної реєстрації права власності на частину квартири, визнання права власності на частку квартири за набувальною давністю, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2014 року , -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду даним позовом.

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати - ОСОБА_5 Після смерті матері залишилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1. Останні роки життя матері вона її доглядала, проживала разом з нею в її квартирі, а після смерті матері залишилась там проживати. У 2005 році зареєструвалась в даному житлі.

Право на спадщину після смерті матері отримала вона та покійна сестра ОСОБА_6 Інша сестра ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину на частину квартири не отримала і не зареєструвала таке своє право на протязі 11 років.

У 2004 році сестра ОСОБА_6 померла. Після її смерті належну їй 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 успадкувала її дочка ОСОБА_2, і лише в 1/3 її частині. Проте Бердичівське МБТІ безпідставно провело реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 2/3 частини спірної квартири, хоча свідоцтво про право на спадщину видано їй на 1/3 частини даного майна.

Вважає, що така реєстрація права власності ОСОБА_2 порушує її право на частку квартири, на яку вона має право за набувальною давністю. Також вважає, що має право за набувальною давністю на частку квартири, на яку не пред'явила свої права та не зареєструвала своє право інша спадкоємиця ОСОБА_3

Тобто позивачка вважає, що за набувальною давністю вона набула право власності на 5/9 частин спірної квартири.

За наведених обставин та після уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просила визнати відповідачку ОСОБА_3 такою, що не набула права власності в порядку спадкування на 1/3 частини квартири АДРЕСА_2;

скасувати державну реєстрацію права власності відповідачки ОСОБА_2 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.05.2007 року;

визнати за собою право власності за набувальною давністю на 5/9 частин вказаної квартири.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2013 року у задоволені позову відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Зокрема зазначає, що ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку квартири не набула та не може набути, так - як не зареєструвала свого такого права.

Крім того, відповідач ОСОБА_7 визнала, що реєстрація 2/3 частин квартири на її ім'я проведена внаслідок помилки БТІ. Тобто визнала недійсність реєстрації на її ім'я 2/3 частин квартири та визнала недійсність даного правочину.

Зазначене, на думку позивача, не було враховано судом, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4, повідомленні у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, 20.01.2015 року в судове засідання апеляційного суду не з'явилися. При цьому, позивач ОСОБА_1 не повідомила суд про причини її неявки, клопотань про відкладення розгляду справи відповідно до статті 169 ЦПК України до суду не спрямувала.

Крім того, в призначений день розгляду справи, а саме 20.01.2015 року, до апеляційного суду надійшла письмова заява, яка подана фізичною особою ОСОБА_8 (так в заяві) від імені представника позивача ОСОБА_4, в якій порушено клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою ОСОБА_4 Проте дана заява ОСОБА_4 не підписана, будь-яких доказів, які б свідчили надання ОСОБА_4 повноважень ОСОБА_8 на подання такої заяви не надано, як і не надано доказів про хворобу ОСОБА_4

З огляду на наведене, визнати неявку позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 у судове засідання апеляційного суду з поважних причин підстави відсутні. А відтак відсутні і передбачені статтею 169 ЦПК України підстави для відкладення розгляду справи.

Відповідачі по справі у поданих до суду заявах просили розглянути справу у їх відсутність.

За таких обставин колегія суддів вирішила розглянути справу у відсутність сторін по справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Зазначена норма закону визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Як встановив суд та підтверджено матеріалами справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_5. У зв'язку з чим відкрилась спадщина, зокрема на квартиру АДРЕСА_3.

Спадкоємцями ОСОБА_5 є її дочки - ОСОБА_1 (позивач по справі), а також ОСОБА_3 та ОСОБА_6. Всі вказані особи прийняли спадщину шляхом подання заяв до нотаріальної контори та протягом встановленого законом строку не відмовились від спадщини (а.с.4, 48-51).

Відтак, відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року (яка діяла на момент відкриття спадщини), ОСОБА_1, а також ОСОБА_3 та ОСОБА_6 вчинили дії, що свідчать про прийняття спадщини, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Позивач ОСОБА_1 оформила свої спадкові права та одержала у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом від 20.07.2005 року, а саме на 1/3 частину спадкової квартири АДРЕСА_3, яке зареєстроване 18.08.2005 року (а.с.132).

Спадкоємець ОСОБА_6 не оформила своїх спадкових прав і ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла (а.с.136).

Спадкоємцем майна ОСОБА_6, яке прийнято останньою по спадщині після померлої ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частки, відповідно до ст.1261 ЦК України стала її дочка - ОСОБА_9, котра одержала в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.11.2005 року. А саме на 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 (а.с.133).

Спадкоємець ОСОБА_3 не оформила своїх спадкових прав після померлої ОСОБА_5, свідоцтва про право на спадщину не одержала.

Проте, як стаття 561 ЦК УРСР 1963 року, так і стаття 1298 ЦК України, які передбачають право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину, не містять обмежувального строку одержання такого свідоцтва. Більше того, частина третя статті 1296 ЦК України передбачає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Таким чином, встановивши, що відповідачка ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_5, оскільки звернулась до нотаріальної контори з відповідною заявою, а законом не обмежено строк, протягом якого має бути отримане свідоцтво про право на спадщину та ця обставина не тягне за собою позбавлення спадкоємця права власності на спадкове майно, суд першої інстанції вирішуючи спір дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивачки про визнання відповідачки ОСОБА_3 такою, що не набула права власності в порядку спадкування на частину квартири не грунтуються на вимогах закону і задоволенню не підлягають.

Також, є правильним і висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання за собою право власності за набувальною давністю на 5/9 частин вказаної квартири, оскільки зазначена частина квартири відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.11.2005 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.05.2007 року належить ОСОБА_9, і зазначені правовстановлюючі документи в установленому законом порядку не оскаржені та недійсними не визнані (а.с. 82, 133).

Разом з тим, сам по собі факт користування всією квартирою, 1/3 частка якої належить позивачу на праві власності, не може тягти за собою застосування набувальної давності. Окрім того, як визначено змістом ст.344 ЦК України однією із ознак володіння, необхідних для набуття права власності на річ за набувальною давністю, є добросовісність володіння, тобто обставини, у зв'язку із якими виникло володіння чужою річчю не повинні давати найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Водночас позивачеві було відомо, що володіє квартирою, в якій їй належить 1/3 частина, а інша частина квартири належить іншим особам.

Обгрунтованою є відмова суду у задоволенні позову про скасування державної реєстрації права власності відповідачки ОСОБА_2 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 та витягу від 30.05.2007 року, оскільки заявлення вимог про скасування реєстрації права власності на підставі неоспореного правоустановлюючого документу, яким є свідоцтво про право на спадщину за законом, є передчасним.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги колегія суддів визнає не обгрунтованими та такими, що не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді