АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач Ратнікова В.М.
22-ц/796/8538/2015
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 червня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:
головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Левенця Б.Б.
- Гаращенка Д.Р.
при секретарі - Пилипчук В.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 17 листопада 2014 року про задоволення подання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про примусове проникнення до житла ОСОБА_3, зацікавлена сторона Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес банк»,
в с т а н о в и л а :
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 17 листопада 2014 року подання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про примусове проникнення до житла ОСОБА_3 задоволено.
Надано дозвіл державному виконавцю Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України на примусове проникнення до житлового приміщення ОСОБА_3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на яке звернуто стягнення відповідно до рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 18.07.2012 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду 1-ї інстанції, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 17 листопада 2014 року скасувати та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні подання державного виконавця.
Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала суду є незаконною та постановлена з порушенням норм процесуального права, при неповному дослідженні та зясуванні обставин справи. Зазначає, що наданий державним виконавцем акт від 11 червня 2014 року, яким зафіксовано, що боржник двері до квартири не відчинив, не є належним доказом у справі, оскільки він підписаний лише двома особами - держаним виконавцем та представником стягувача. Всупереч вимог закону поняті до складання акту не залучалися. Також, зазначає, що задовольняючи подання, суд 1-ї інстанції не взяв до уваги, що 10 червня 2014 року представником боржника до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було подано підтверджуючі документи про те, що з липня 2003 року нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, перебуває в оренді у Підприємства «ФКГ». Маючи дану інформацію, державний виконавець не повідомив особу орендаря, у якого фактично знаходяться ключі від квартири, про проведення дій щодо примусового проникнення до житла. Також, зазначає, що оскаржувана ухвала порушує права іншого співвласника квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 Крім того, судом 1-ї інстанції порушено норми процесуального права щодо своєчасності розгляду справи та направлення копії ухвали на адресу боржника.
В судовому засіданні представник Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес банк» Будніков Сергій Володимирович проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив ухвалу суду 1-ї інстанції залишити без змін.
ОСОБА_3, його представник ОСОБА_4, державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України в судове засідання не з'явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили, а тому, колегія суддів вважає можливим слухати справу в їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-Банк», розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.
Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.07.2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. 31.03.2008 року, зареєстрованим в реєстрі за №2084, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах.
За рахунок предмета іпотеки задоволено вимоги Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес банк» в сумі 32 036 771,78 грн.
Встановлено початкову ціну предмета іпотеки, а саме: квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3 в сумі 13 337 390 грн.
На підставі даного рішення суду, 31.01.2013 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист за №2-1614/11.
07 лютого 2013 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк» звернувся до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України за заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа Шевченківського районного суду м.Києва за №2-1614/11 від 31.01.2013 року.
15 лютого 2013 року на підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Семко Богданом Олександровичем було відкрито виконавче провадження (ВП №36600773) та запропоновано боржнику добровільно виконати виконавчий документ в 7-ми денний строк з дня отримання постанови.
З повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення вбачається, що 01.03.2013 року представником боржника було отримано копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.02.2013 року.
В подальшому під час вчинення виконавчих дій, 04.10.2013 року державним виконавцем на адресу ОСОБА_3 було сформовано листа про надання 16.10.2013 року о 14 год.00 хв. безперешкодного доступу до квартири АДРЕСА_1, з метою опису та арешту вказаного нерухомого майна.
16.10.2013 року державним виконавцем на адресу ОСОБА_3 було направлено листа про надання 23.10.2013 року о 13 год.00 хв. безперешкодного доступу до квартири АДРЕСА_1, з метою опису та арешту вказаного нерухомого майна.
23.10.2013 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України о 13год.00хв. було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1, проте доступу державному виконавцю до квартири надано не було. За даним фактом державним виконавцем було складено відповідний акт.
30.10.2013 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України о 13 год.20хв. було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1, проте доступу до квартири державному виконавцю надано не було. За даним фактом державним виконавцем було складено відповідний акт.
18 лютого 2014 року державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з поданням про надання дозволу на примусове проникнення до житла ОСОБА_3.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 07 березня 2014 року подання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України на примусове проникнення до житла ОСОБА_3 задоволено.
Надано дозвіл державному виконавцю Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України на примусове проникнення до житлового приміщення ОСОБА_3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 травня 2014 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_12 та ОСОБА_11 задоволено.
Ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 07 березня 2014 року скасовано. Постановляючи дану ухвалу суд апеляційної інстанції виходив з того, що державним виконавцем не надано належних доказів повідомлення боржника про проведення виконавчих дій.
Судом також встановлено, що 14 травня 2014 року державним виконавцем на адресу ОСОБА_3 було направлено листа про надання 28.05.2014 року о 10 год.00 хв. безперешкодного доступу до квартири АДРЕСА_1, з метою опису та арешту вказаного нерухомого майна.
Даного листа представником боржника було отримано 19.05.2014 року, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення.
28.05.2014 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1, проте доступу державному виконавцю до квартири надано не було. Представник боржника за довіреністю відмовився забезпечити безперешкодний доступ до квартири та відмовився надавати будь які пояснення. За даним фактом державним виконавцем було складено відповідний акт, який представник боржника підписувати відмовився.
29 травня 2014 року до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надійшли заперечення представника боржника щодо проведення 28.05.2014 року виконавчих дій.
28 травня 2014 року державним виконавцем на адресу ОСОБА_3 було направлено листа про надання 11.06.2014 року безперешкодного доступу до квартири АДРЕСА_1, з метою опису та арешту вказаного нерухомого майна.
Даного листа представником боржника було отримано 02.06.2014 року, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення.
09.06.2014 року представником боржника на адресу Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було надіслано заперечення на проведення виконавчих дій 11.06.2014 року, якими повідомлено державного виконавця, що ОСОБА_3 не дає згоди на примусове вилучення квартири.
11.06.2014 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України о 10 год.00 хв. було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1, проте доступу державному виконавцю до квартири надано не було. За даним фактом державним виконавцем було складено відповідний акт.
24 червня 2014 року головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з поданням про надання дозволу на примусове входження до житлового приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1.
Своє подання мотивував тим, що боржник ухиляється від надання державному виконавцеві можливості здійснити опис та арешт його майна, що підтверджується актами державного виконавця.
Постановляючи ухвалу про надання дозволу державному виконавцю Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України на примусове проникнення до житлового приміщення ОСОБА_3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на яке звернуто стягнення відповідно до рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 18.07.2012 року , суд першої 1-ї виходив з того, що подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України є обґрунтованим , а тому є правові підстави для його задоволення.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду 1-ї інстанції зроблений на підставі повного та обєктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх в добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частиною 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має, зокрема, право: безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, при необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку, опечатувати ці приміщення і сховища; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством; звертатися до суду з поданням постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб; у процесі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця.
Судом достовірно встановлено, що в процесі здійснення виконавчих дій по примусовому виконанню рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18.07.2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки -квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було здійснено неодноразові виходи за адресою: АДРЕСА_1, проте боржником доступу державному виконавцю до квартири надано не було.
Такі дії боржника унеможливлюють примусове виконання виконавчого листа за №2-1614/11 від 31.01.2013 року про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах.
Враховуючи вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про те, що з досліджених судом доказів вбачається, що рішення суду боржником в добровільному порядку не виконано, від надання державному виконавцю доступу до квартири, яка належить йому на праві власності, боржник ухиляється, а тому є всі правові підстави для задоволення подання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України на примусове проникнення до житлового приміщення ОСОБА_3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Доводи апеляційної скарги про те що, оскаржувана ухвала порушує права іншого співвласника квартири АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_5, колегія суддів вважає необгрутованими, з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4 статті 60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, установлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження даних доводів.
Крім того, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06.03.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29.04.2014 року, визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 наступне майно: квартиру АДРЕСА_2, квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_4.
Серед квартир, які визнані спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_1 відсутня, а тому підстав вважати, що оскаржувана ухвала, будь-яким чином порушує права ОСОБА_5, немає.
Не є підставою для скасування правильної по суті ухвали суду твердження апелянта про те, що акт державного виконавця від 11 червня 2014 року не є належним доказом у справі, оскільки він підписаний лише двома особами - держаним виконавцем та представником стягувача, а поняті до складання акту не залучалися, з огляду на таке.
Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.
Обовязковість виконання судових рішень закріплена також конвенцією «Про захист прав та свобод людини», яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 року. Отже, її положення є обов'язковими для виконання Україною.
Стаття 6 вказаної Конвенції гарантує неухильність виконання рішення суду громадянами, юридичними особами та всіма органами влади України.
Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили повинно бути виконано, а інші обставини щодо його невиконання суперечать основним принципам права і до уваги судом не приймаються. У протилежному випадку буде мати місце порушення принципу юридичної визначеності, що є одним із базових складових принципу верховенства права, визнаного Україною як на рівні Конституції, так і шляхом ратифікації Європейської Конвенції з прав людини. Судове рішення підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок.
Отже, орган виконавчої служби зобов'язаний вжити усіх заходів до виконання виконавчих документів, оскільки протилежний підхід взагалі знівелював би суть виконавчих документів, так як достатньо було б не виконати протягом шести місяців виконавчий документ і стягувач за таким виконавчим документом був би звільнений від майнових зобов'язань. Такий підхід взагалі унеможливив би стягувачу за виконавчим документом стягнути кошти, які боржник по виконавчим документам зобов'язаний сплатити, що є неприпустимо у правовій державі.
Судом достовірно встановлено, що боржник в добровільному порядку рішення суду не виконує та чинить перешкоди державному виконавцю у вчиненні виконавчих дій спрямованих на виконання рішення суду, а тому наявні всі правові підстави для задоволення подання про примусове проникнення до житла.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що державний виконавець не повідомила особу орендаря, у якого фактично знаходяться ключі від квартири, про проведення дій щодо примусового проникнення до житла, з огляду на таке.
Статтею 8 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник, а тому про вчинення будь-яких виконавчих дій у виконавчому провадженні державний виконавець зобовязаний повідомляти стягувача і боржника, а також прокурора, експерта, спеціаліста, оцінювача, перекладача, за умови що останні приймають участь у виконавчому провадженні.
З матеріалів виконавчого провадження не вбачається, що Приватне підприємство «ФКГ», як орендар квартири, залучалося до участі у виконавчому провадженні, а тому будь-яких правових підстав для його повідомлення про проведення будь-яких виконавчих дій у державного виконавця не було.
Доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду постановлена при неповному зясуванні судом обставин, що мають значення для справи, а обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, є недоведеними, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд повно та обєктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані докази та дав їм правильну правову оцінку.
Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду також не спростовують.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відсутні.
Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів,-
у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 17 листопада 2014 року залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді: