АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/6641/14-ц Головуючий в І інстанції
Провадження № 22-ц/774/1229/К/15 Ваврушак Н.М.
Категорія № 53 (1) Доповідач Братіщева Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Братіщевої Л.А.

суддів: Грищенко Н.М., Чорнобук В.І.,

при секретарі: Булах К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі,в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» (надалі ПАТ «Євраз Суха Балка») про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди. Під час розгляду справи позовні вимоги уточнив та остаточно просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки при розрахунку в розмірі 99379,28 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він працював на ПАТ «Євраз Суха Балка» на різних професіях і посадах в період з 22.08.1994 року по 12.08.2010 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16.09.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.11.2013 року, з відповідача на його користь стягнуто недоплачену заробітну плачу за час відпусток в розмірі 7806,03 грн. Вважає, що в звязку із несвоєчасною та неправильною виплатою заробітної плати за час щорічних відпусток відповідач порушив його права передбачені Законами України «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строку їх виплати», порушив вимоги ст. 116 та 117 КЗпП України та у звязку із вказаними порушеннями зобовязаний виплатити йому середній заробіток та моральну шкоду, спричинену несвоєчасною виплатою заробітної плати за минулі роки. Визначена судом сума стягнення виплачена ПАТ «Євраз Суха Балка» і день виплати цієї суми є днем фактичного розрахунку щодо виплати заробітної плати за час роботи.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30 квітня 2015 року позов ОСОБА_5 до ПАТ «Євраз Суха Балка» задоволений частково.

Стягнуто з ПАТ «Євраз Суха Балка» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 4500,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 200,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Євраз Суха Балка» на користь держави судові витрати у розмірі 243,60 гривень.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_5 ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду, збільшивши суму стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 2500 грн. до 10000 грн. та моральної шкоди з 200,00 грн. до 3000 грн.

На його думку, суд, стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, не врахував, що він в 1,73 рази є меншим, ніж сума недоплати заробітної плати. Також, вважаючи доведеним спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди, суд, на його думку, значно занизив суму компенсації, що не відповідає тим стражданням і переживанням, які завдані позивачу бездіяльністю відповідача.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник ПАТ «Євраз Суха Балка» просить апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_5 ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 працював в ПАТ «Євраз Суха Балка» з 22.08.1994 року по 12.08.2010 рок на різних професіях та посадах (а.с. 6-8).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2013 року, позов ОСОБА_5 до ПАТ «Євраз Суха Балка» задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Євраз Суха Балка» на користь ОСОБА_5 недоплачену заробітну плату за час відпусток у сумі 7806,03 грн. без утримання податків та обовязкових платежів. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Євраз Суха Балка» на користь держави судовий збір у розмірі 229,40 грн. (а.с. 9-13).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 посилався на ст.ст. 116, 117 КЗпП України, що ПАТ «Євраз Суха Балка» йому своєчасно не була виплачена у повному обсязі заробітна плата при звільнені, тому просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені. Також позивач зазначив, що у звязку із діями відповідача йому спричинено моральну шкоду.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 4500,00 гривень, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення.

На думку колегії суддів, вказаний висновок суду першої інстанції є правильним та відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявленим звільнення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дають підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 12 серпня 2010 року відповідач ПАТ «Євраз Суха Балка» не провів виплату всіх належних сум, а саме невиплаченою залишилась недоплачена заробітна плата за період відпусток з 01.08.2001 року по 01.03.2010 року включно в сумі 7806,03 грн., яка була виплачена відповідачем позивачу 26.05.2014 року за рішенням суду , що сторонами не оспорюється.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою повязана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. У пункті 8 зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-54цс11 від 12 січня 2012 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в сумі 4500,00 грн. при частковому задоволенні цих вимог позивача, вважає його правильним та погоджується з висновком суду про те, що його розмір позивачем значно завищено, а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку має бути співмірною із сумою заборгованості по заробітній платі.

Колегія вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в 4500,00 грн. встановлений судом першої інстанції з урахуванням істотності цієї суми порівняно із середнім заробітком.

Виходячи із вищезазначеного, посилання представника позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що суд в своєму рішенні не врахував положення п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» є безпідставними, а вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10000 грн. не підлягають задоволенню.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що підприємством відповідача у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за час перебування у відпустках було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року.

Колегія вважає, що розмір моральної шкоди, стягнутий з відповідача на користь позивача в сумі 200 грн. визначений судом з урахуванням роз'яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого. розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Суд в повній мірі дав оцінку ступені фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалості і тяжкості, істотності вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

За таких обставин, колегія суддів вважає посилання представника позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що суд при визначенні розміру моральної шкоди не врахував постанову Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та його вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 3000 грн., безпідставними.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30 квітня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: