Справа № 363/3125/14-ц Головуючий у І інстанції Рудюк О.Д.
Провадження № 22-ц/780/426/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко
Категорія 38 15.01.2015
У Х В А Л А

іменем України

15 січня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Суханової Є.М.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа державний нотаріус ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернуласядо суду із вказаним вище позовом,який мотивувала тим, що в період із 1990 року по 1998 рік вона доглядала свого дядька ОСОБА_4 (рідний брат її матері) і той своїм заповітом від 2 серпня 1991 року заповів їй належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Після його смерті у квартирі залишилася проживати його дружина ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. За її відомостями в даний час в квартирі проживає відповідачка ОСОБА_2, проте власником квартири рахується дружина її померлого дядька ОСОБА_5 Посилаючись на те, що заповіт дядька ОСОБА_4 на її користь не скасований, а вона після його смерті прийняла спадщину, просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивачка ОСОБА_1, не погоджуючись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що саме вона доглядала свого дядька ОСОБА_4, а його дружина ОСОБА_5 не брала участі у догляді чоловіка, бо не проживала з ним. Крім того, за рішенням Вишгородського районного суду від 15 листопада 1999 року заповіт дядька на її користь визнано недійсним лише в частині, а тому суд не врахував, що вона як спадкоємець має право на частку майна належного померлому дядьку.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у ОСОБА_1 відсутнє право на спадкування спірної квартири чи її частини за заповітом, поскільки питання про спадкові права позивачки після смерті ОСОБА_4 врегульвано судовим рішенням.

При цьому суд виходив з того, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 листопада 1999 року, яке набрало законної сили, вирішено спадковий спір між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 як спадкоємцями померлого ОСОБА_4 Зокрема заповіт ОСОБА_4 на користь позивачки ОСОБА_1 визнано частково недійсним, за непрацездатною дружиною померлого ОСОБА_5 визнано право власності на всю спірну квартиру, а на користь позивачки стягнуто компенсацію за належну їй на підставі заповіту 1/6 частку у спадковій квартирі.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.524 ЦК УРСР 1963 року (був чинним на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 у 1998 році) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно ст.535 ЦК УРСР непрацездатні дружина, батьки і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка б належала кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

Згідно ст.ст.548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно ст.562 ЦК УРСР при недосягненні згоди між спадкоємцями, що прийняли спадщину, поділ спадкового майна провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з них.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4, який за життя 2 серпня 1991 року склав заповіт, де заповів своїй племінниці ОСОБА_1 двохкімнатну кооперативну квартиру АДРЕСА_1.

Спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли як ОСОБА_1, так і дружина померлого ОСОБА_5, між якими виник спадковий спір.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 листопада 1999 року спадковий спір між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 вирішено. Даним рішенням визнано частково недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь позивачки, поскільки суд прийшов до висновку, що спірна квартира в ЖБК після сплати подружжям ОСОБА_4 у жовтні 1993 року у повному обсязі пайових внесків належала їм на праві спільної сумісної власності подружжя, а отже ОСОБА_4 мав право заповідати позивачці лише половину квартири.

Цим же рішенням суду встановлено, що ОСОБА_5 має право на 1/2 частину спірної квартири як на частку у майні подружжя та на 1/3 частину (обов'язкова частка) як непрацездатна дружина померлого, а ОСОБА_1 успадкувала за заповітом 1/6 частину квартири. У зв'язку з чим за ОСОБА_5 як дружиною померлого визнано право власності всю спірну квартиру та стягнуто з неї на користь ОСОБА_1 компенсацію за належну останній 1/6 частку квартири в розмірі 7597 грн. Вказане рішення набрало законної сили і відповідно до акту державного виконавця від 20 січня 2000 року виконане в частині стягнення коштів на користь ОСОБА_1, що в тому числі стверджується розпискою останньої про отримання нею коштів за спадкове майно.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до приписів ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За таких обставин, з огляду на те, що позивачка ОСОБА_1 прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 і мала право на 1/6 частину спірної квартири, а також те, що її права на спадщину врегульовані судовим рішенням, шляхом отримання від іншого спадкоємця вартості цієї спадщини, суд прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність у позивачки прав на спірну квартиру і відмовив у задоволенні позовних вимог.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову, поскільки позивачка ОСОБА_1 не надала доказів, що її спадкові права порушено відповідачкою ОСОБА_2, яка не є власником спірної квартири.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин.

За змістом вказаних процесуальних норм, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес з боку відповідача.

Аналогічні роз'яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла і спірну квартиру АДРЕСА_1 після її смерті успадкувала ОСОБА_6, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22 серпня 2014 року, яка як власник квартири до участі у справі не залучалася і її право на цю квартиру позивачкою не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 доглядала свого дядька ОСОБА_4, а його дружина ОСОБА_5 не брала участі у догляді чоловіка, бо не проживала з ним, не заслуговують на увагу, поскільки не мають правового значення для вирішення даного спору.

Посилання апелянта на те, що за рішенням Вишгородського районного суду від 15 листопада 1999 року заповіт дядька на її користь визнано недійсним лише в частині, а тому вона як спадкоємець має право на частку майна належного померлому дядьку необгрунтовані. Як вище вказувалося даним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 і мала право на її 1/6 частину. Проте суд стягнув із дружини померлого на користь ОСОБА_1 компенсацію за належну їй частку, а відтак спадковий спір вирішено і права позивачки захищені.

Твердження апелянта про незгоду з рішенням Вишгородського районного суду за 1999 рік безпідставні, поскільки дане рішення набрало законної сили і є обов'язковим для застосування при вирішенні даного спору.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді