Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/227/15 Головуючий у 1 інстанції: Величко О.В.
Суддя-доповідач: Крилова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2015 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного агентства лісового господарства України про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 листопада 2014 року справу закрито у зв'язку з тим, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 312 ЦПК розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17) або Господарським процесуальним Кодексом (ст. ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Пунктом 2 частини 1 статті 17 КАС України визначено, що до компетенції адміністративних судів відносяться спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У п. 30 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" роз'яснено, що за змістом ч. 1 ст. 2, п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, працюючи на посаді директора державного підприємства "Красноармійське лісове господарство", була притягнута до адміністративної від повільності за вчинення корупційного правопорушення, зо зумовило її звільнення. Судом першої інстанції встановлено, що незважаючи на те, що позивач не має статусу державного службовця, але делеговані центральним органом виконавчої влади України їй повноваження як посадовій особі юридичної особи публічного права, спрямовані на реалізацію публічних інтересів, а отже спір має ознаки публічно-правового.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 була притягнута до адміністративної відповідальності та визнана виною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-7 КУаП, що потягло її наступне звільнення.

При цьому у постанові про притягнення до адміністративної відповідальності від 19.3.2013 року зазначено, що позивачка є суб'єктом відповідальності за корупційні правопорушення щодо порушення спеціальних обмежень, встановлених у відношенні посадових осіб юридичних осіб публічного права, які хоча і не зазначені у п. 1 ч. 1. ст. 4 Закону України " Про засади запобігання і протидії корупції", проте одержують заробітну плату за рахунок державного чи місцевого бюджету .

Цією ж постановою встановлено, що ОСОБА_3 є посадовою особою юридичної особи публічного права, яка одержує заробітну плату за рахунок державного бюджету.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" за змістом частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України від 6 липня 2005 року № 2747-IV (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Законодавство не містить визначення терміна "публічно-правовий спір". Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Таким чином, як роз'яснив Пленум, вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

З матеріалів справи вбачається, що позивач перебувала на посаді керівника юридичної особи публічного права, була звільнена з посади у зв'язку з набранням законної сили судовим рішенням про притягнення її до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення як керівника юридичної особи публічного права та як особи, яка є повноважним представником цієї юридичної особи, а порушення було пов'язано з невиконанням нею як повноваженим представником підприємства обов'язків, що стосуються владних управлінських функцій.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що спір між сторонами виник з приводу проходження публічної служби, та зазначена справа підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Також судом першої інстанції зазначено, що застосування роз'яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суд з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" N 3, 01.03.2013 р. зокрема п. 23, у даній справі неможливо з огляду на те, що відповідач не відноситься до суб'єктів господарювання державного сектору економіки.

Пунктом 1 частини 1 статті 205 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції і підстав для скасування оскаржуваної ухвали не вбачає.

Керуючись ст.ст. 312, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 ? відхилити

Ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 листопада 2014 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: