Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/6065/14-ц Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 57 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

при секретарі Ковальській Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача шляхом визнання несправедливими та недійсними пунктів кредитного договору

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 листопада 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1, в особі представника ОСОБА_2, звернулась до суду з названим позовом. В обґрунтування вимог зазначала, що 14 червня 2013 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № Р20.169.73183, за яким вона отримала кредит в сумі 55573 грн. строком на 48 місяців. Згідно умов кредитного договору, зокрема, п.1.4. за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 7,9000 % річних від залишкової суми кредиту та згідно п.1.5. за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує щомісячно плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,9000% початкової суми кредиту. Посилаючись на те, що п.1.5. кредитного договору є несправедливим, не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», просила визнати його несправедливим та недійсним з моменту укладення зазначеного договору.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06 листопада 2014 року позов задоволено. Визнано несправедливим п.1.5. Кредитного договору № Р20.169.73181 від 14.06.2013 року. Визнано п.1.5. Кредитного договору № Р20.169.73181 від 14.06.2013 року недійсним з моменту укладення даного договору. Стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» на користь держави судовий збір в сумі 243 грн.60 коп.

В апеляційній скарзі ПАТ «Ідея Банк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Зазначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства. Включення визначених законодавством умов до договору є правом сторін. Підписи сторін на кредитному договорі засвідчують їх згоду з умовами договору. Окрім того зазначає, що позичальник ознайомлена з тарифами банку і згодна з ними, а п.1.5. кредитного договору є його невід»ємною частиною. Наголошує, що плата за обслуговування кредитної заборгованості не належить до дій, які банк вчиняє на свою користь, що визначено п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Положення щодо обслуговування кредиту визначаються ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що пункт 1.5. Кредитного договору порушує пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки встановлює платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, а також вносить істотний дисбаланс у договірні правовідносини на шкоду споживача, так як встановлення банком плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 1,9000% від початкової суми кредиту є незаконним і завдає значної шкоди споживачу.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 14.06.2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Р20.169.73183, за яким остання отримала кредит в сумі 55 573 грн. строком на 48 місяців/а.с.7-8/.

Згідно умов кредитного договору, зокрема, п.1.4. - за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 7,9000 % річних від залишкової суми кредиту.

Пунктом 1.5. встановлено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує щомісячно плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,9000% від початкової суми кредиту.

Відповідно до п. 2.3 кредитного договору графік щомісячних платежів позичальника за цим Договором в розрізі сум погашення кредиту, процентів і плати за кредитне обслуговування (графік щомісячних внесків) є невід»ємною частиною цього договору.

За Графіком щомісячних внесків позичальник за період з 14.07.2013 року по 14.05.2017 року щомісячно сплачує по 2 409,98грн. суми кредиту, що складається із тіла кредиту, процентів, комісії, останній місяць сума кредиту становить 2402,72грн. /а.с.9/.

В судовому засіданні позивач пояснила, що сплачувала саме ту суму кредиту, яка визначена графіком.

Пред"являючи позов, позивач посилалась на те, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, а Закон України „Про банки і банківську діяльність" не містить виду банківської діяльності - обслуговування кредиту.

Такі твердження є помилковими.

Так, відповідно до п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2007 року №168 банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів)

банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Також ч.4 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів" передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача ( у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов"язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов"язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов"язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов"язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов"язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Відповідно до п.8 ст.47 Закону України „Про банки і банківську діяльність" банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Відтак, у судовому засіданні встановлено, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Щодо плати за обслуговування кредиту, то слід зауважити наступне.

У кредитному договорі, укладеному між сторонами 14.06.2013 року, та графіку щомісячних платежів, який є невід"ємною частиною договору, встановлені процентні ставки послуг, які зафіксовані у грошовому виразі, у тому числі - плата за обслуговування кредиту /а.с.7-9/.

Отже, у даному випадку плата за обслуговування кредиту визначена у конкретному грошовому виразі, а не формулою зі змінними величинами.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Указаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-80цс12), від 25.09.2013 року (справа № 6-80ц13) і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Оскільки у спірному договорі плата за обслуговування кредиту визначена не за формулою зі змінними величинами, а чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечать як положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця однакову суму.

Вимоги позивача, які ґрунтуються на її поясненнях про те, що вона згодна сплачувати за спірним кредитним договором лише тіло кредиту та проценти в розмірі 7,9000% річних від залишкової суми кредиту, є безпідставними та не відповідають дійсним обставинам справи та волевиявленню сторін на момент укладення договору, вимогам закону.

Так, кредитний договір був підписаний обома сторонами, що підтвердила позивач, плата за обслуговування кредиту та його дострокове погашення передбачені кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали, підпис позивача на договорі свідчить про згоду на укладення кредитного договору саме на тих умовах, які зазначені в договорі.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209,218,303,307,309,313,314,316,317,319,324,325 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 листопада 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача шляхом визнання несправедливими та недійсними пунктів кредитного договору відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді