Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ13 травня 2015 рокум. КиївКолегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоСитнік О.М.,суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,Іваненко Ю.Г., Нагорняка В.А., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт» про стягнення коштів за строковим банківським вкладом, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2015 року,в с т а н о в и л а: У квітні 2014року звернувся до суду з даним позовом, зазначивши на його обгрунтування, що 14 лютого 2013 року між ним та ПАТ Банк «Контракт» укладено договір строкового банківського вкладу «Класичний Контракт» № 0194/2013, за умовами якого він передав банку кошти в сумі 121 000 гривень, терміном до 13 лютого 2014 року, а банк зобов'язався повернути кошти та сплатити 21% річних за користування ними.Посилаючись на те, що сума депозиту у розмірі 121 000 гривень була повернута йому лише 21 лютого 2014 року разом із процентами у розмірі 1349 гривень 23 копійки, просив суд стягнути з відповідача на свою користь кошти за договором банківського вкладу у розмірі 1 521 гривня 60 копійок, з яких: 696 гривень 15 копійок - 21 % річних за період з 13 по 21 лютого 2014 року; 99 гривень 45 копійок - 3 % річних від простроченої суми за вказаний період та 726 гривень - сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за цей період. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 3 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивач 13 лютого 2014 року звернувся до відповідача із заявою про повернення депозитного вкладу готівкою через касу банку, датою повернення просив вважати 17 лютого 2014 року, у зв'язку з чим дійшли висновку про подовження дії договору банківського вкладу відповідно до п. 2.3 договору без укладення додаткової угоди та, врахувавши, що подовжений договір розірвано позивачем достроково, тому проценти, які виплачені позивачу за період з 13 по 21 лютого 2014 року, нараховані відповідно до п. 2.6 договору з розрахунку 1 % річних. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. За вимогами статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Указаних вимог судами не дотримано. Судами встановлено, що 14 лютого 2013 року між сторонами укладено договір строкового банківського вкладу «Класичний Контракт» № 0194/2013, за умовами якого він передав банку кошти в сумі 121 000 гривень, терміном до 13 лютого 2014 року, а банк зобов'язався повернути кошти та сплатити 21 % річних за користування ними. Як вбачається з матеріалів справи, 21 лютого 2014 року позивачу виплачено суму депозиту у розмірі 121 000 гривень разом із процентами у розмірі 1349 гривень 23 копійки.Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Згідно з п. п. 3.4.2, 3.4.3 укладеного між сторонами договору банк зобов'язаний повернути вкладнику депозитні кошти з процентами у строк, визначений договором.Відповідно до п. 2.3 договору сторони домовилися, що у випадку, якщо вкладник у дату закінчення строку депозиту не з'являється до банку для отримання депозиту та нарахованих процентів, строк депозиту вважається подовженим на новий строк, що дорівнює строку депозиту, зазначеному у п. 2.1 цього договору, без укладення додаткової угоди. Як вбачається з матеріалів справи, термін повернення депозиту вкладнику - 13 лютого 2014 року (п. 2.1 договору). Того ж дня позивач з'явився до банку для отримання депозиту та нарахованих процентів (а. с. 4), однак кошти за банківським вкладом були повернуті йому лише 21 лютого 2014 року. Вирішуючи спір в частині стягнення суми відсотків, судами залишено поза увагою, що проценти за банківськими вкладамами стягуються за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 травня 2013 року (справа № 6-39цс13). Крім того, згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Статтями 526 та 1058 ЦК України встановлено, що зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд. У разі перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, але ненадання вкладнику можливості використання цих коштів, зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним, і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, яка передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року (справа № 6-140цс13). Вирішуючи спір, суд першої інстанції викладеного не врахував, та, пославшись на п. 2.6 договору, яким передбачена виплата процентів у випадку дострокового розірвання вкладником договору до закінчення строку депозиту, що подовжений на новий строк, не звернув уваги на підстави подовження договору та дійшов передчасного висновку про його пролонгацію відповідно до положень п. 2.3. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - задовольнити частково. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.М. СитнікСудді: Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.А. Нагорняк