УХВАЛА

іменем україни

4 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.О., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування та за законом,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 9 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування та за законом.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що ОСОБА_4 є її рідним братом, який проживає у спадковому домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1. За життя їхня мати ОСОБА_5 збудувала два житлових будинки та надвірні забудови. 21 липня 2005 року ОСОБА_5 оформила заповіт на ОСОБА_3 на 1/2 частини належного їй майна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після смерті матері

ОСОБА_3, як спадкоємець першої черги, звернулась до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але там їй запропонували звернутись до приватного нотаріуса Дергачівського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6, яка видала позивачу на руки витяг зі спадкового реєстру від 13 вересня 2010 року, в якому вказано, що спадкова справа відкрита 13 вересня 2010 року. Тому

ОСОБА_3 просила визнати право власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування за заповітом та визнати право власності на 1/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від

13 травня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини житлових будинків з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом від 21 липня 2005 року, посвідчений секретарем Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, зареєстрованим в реєстрі за

№ 13, та на 1/4 частини вказаних житлових будинків з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 9 вересня

2014 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області від

13 травня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 9 вересня 2014 року та залишити в силі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від

13 травня 2014 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вказаним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, як спадкоємець за заповітом та за законом, в силу приписів

ст. ст. 1216, 1217, 1233 ЦК України має право на отримання спадщини.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірне домоволодіння є самочинним будівництвом, яке не введено в експлуатацію в установленому законом порядку, запис у господарській книзі не встановлює право власності на спірне домоволодіння за померлою ОСОБА_5, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є рідними сестрою та братом.

Згідно з наказом від 14 жовтня 1969 року № 224 по радгоспу «Шевченківський» ОСОБА_7 наділено 0,08 га у зв'язку з купівлею житлового будинку по АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 жовтня 1969 року ОСОБА_7 належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Договір зареєстрований у Виконавчому комітеті Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області за № 308.

Їхній батько ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дергачівського районного управління юстиції Харківської області, за актовим записом № 76.

Їхня мати ОСОБА_5, померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дергачівського районного управління юстиції Харківської області, за актовим записом № 29.

Згідно заповітом, посвідченим секретарем виконкому Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від

21 липня 2005 року, зареєстрованим в реєстрі за № 13, ОСОБА_5 заповіла 1/2 частини належного їй майна, де б воно не було та з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті та на що вона за законом буде мати право, своїй доньці ОСОБА_3

Спадщину після смерті матері ОСОБА_5 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли у встановлений законом шестимісячний строк відповідно до ст. 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно з ч. 1 ст. 1221 ЦК України місце відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не надав належної оцінки доказам у справі, не зʼясував дійсні обставини по справі, не перевірив спадкову справу.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, всупереч вимогам ст. 303 ЦПК України на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не перевірив законність ухваленого рішення та не усунув у межах своїх повноважень допущених судом першої інстанції недоліків.

Допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права мають суттєве значення для правильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги позивачки судом неправильно застосовані норми матеріального права, змішані поняття спадкування за законом та за заповітом.

Відповідно до діючих норм цивільного права спадщина ділиться між спадкоємцями в разі наявності заповіту за заповітом, а в разі відсутності заповіту за законом, а застосування обох цих норм є неприпустимим.

Відмовляючи в задоволенні позову апеляційним судом взагалі порушено право позивачки на спадщину.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 9 вересня 2014 року підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, для уточнення позовних вимог, встановлення кола спадкоємців та спадкової маси, яка підлягає поділу між спадкоємцями.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від

13 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від

9 вересня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко