Справа № 161/9842/14-ц
Провадження № 2/161/497/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2015 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Ковтуненка В.В.,

при секретарі Соколовій К.Ю.,

з участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Луцьк цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що вона на громадських засадах являюсь керівником садівничого товариства "Коршів" Луцького району з 2001 року по даний час. ЇЇ звернення до суду про стягнення моральної шкоди з відповідача по даній справі, колишнього члена товариства, власниці земельних ділянок, що розташовані на території товариства викликане тим, що ОСОБА_2 постійно провокує скандали між членами товариства, звинувачуючи її у крадіжках, незаконному продажі земельних ділянок, фальсифікаціях, аферизмі, шахрайстві. Через працівницю "Приватбанку" ОСОБА_2 дізналася дані її пенсійної картки, розіслала від її імені повідомлення членам СТ "Коршів" про перерахування на пенсійну картку по 300 гривень кожного місяця в якості хабаря. Вона є пенсіонер та інвалід другої групи, важко переживає безпідставні звинувачування, які принижують честь та гідність, як керівника товариства та громадянки України. Безумовно моральну шкоду неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового вираження щиросердечного болю та спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень. Після даних звинувачень була змушена звернутися до обласної прокуратури, прокуратури у Луцькому районі, обласної адміністрації, адміністрації у Луцькому районі, Луцького РВ УМВС у Волинській області. Просить стягнути моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень.

В судовому засіданні позивач підтримала заявлений позов з підстав у ньому викладених. Просила позов задовольнити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні заявлений позов не визнали та пояснили, що між сторонами склалися неприязні стосунки. Просили відмовити в задоволенні позову та застосувати наслідки спливу позовної давності.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до Конституції України всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк (ст.40)

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенцію ратифіковано Законом України N 475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі зни¬щенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Тобто, вирішуючи спір про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди ОСОБА_2, суд у межах заявлених позовних вимог зобов'язаний визначити, з яких підстав, передбачених указаною нормою матеріального права, заявлено вимогу.

Судом при розгляді справи встановлено і це вбачається із змісту самої позовної заяви, що позивачем при зверненні до суду з вказаним позовом в позовній заяві взагалі не визначено, з яких правових підстав, передбачених указаною нормою матеріального права, заявлено вимогу. Лише постійно наголошувалось щодо неправомірних, на думку позивача, дій відповідача в результаті чого їй було завдано моральної шкоди на вказану суму.

Також судом встановлено і на цьому позивач постійно акцентував увагу, що вона як голова садівничого товариства "Коршів", неодноразово зверталася із заявами у відношенні ОСОБА_2 до правоохоронних органів, які проводили перевірки фактів викладених у заявах та повідомляли ОСОБА_1 про наслідки розгляду цих заяв.

Також судом встановлено, що постановами Луцького РВ та Луцького МВ УМВС України у Волинській області від 11.05.2012 року 08.02.2014 року відмовлено в порушенні кримінальної справи за заявами голови садівничого товариства "Коршів" ОСОБА_1

Статтями 32, 34 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Якщо недостовірна інформація міститься в документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.

Негативною слід уважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснитись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Проте у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз'яснено, що відповідно до ст. 40 Конституції усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом, строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте під час перевірки інформація не підтвердилась, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід ураховувати висновки, викладені в рішенні Конституційного Суду від 10.04.2003 року №8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і воно було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 особисто зверталася до правоохоронних органів із заявами, як голова садівничого товариства "Коршів" з метою спростування завідомо неправдивих відомостей і притягнення ОСОБА_2 до юридичної відповідальності. Також ставила за мету захистити свої особисті права, свободи та законні інтереси.

Крім того, за положеннями ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Також встановлено і це вбачається із позовної заяви, що при зверненні до суду ОСОБА_1 заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень на тій підставі, що їй були завдані душевні страждання у зв'язку із звинуваченнями у крадіжках, незаконному продажі земельних ділянок та інше, що позначилося на стані її здоров'я. При цьому вимог про відшкодування моральної шкоди за поширення завідомо неправдивих відомостей ОСОБА_1 не заявляла. Також не заявляла вимог про визнання інформації щодо позивачки негативною.

У відповідності до вимог ст. 277 ЦК України та роз'ясненням, викладеним у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до яких предметом судового захисту не є оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ст. 47-1 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Особа звільняється від відповідальності за розголошення інформації з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця інформація є суспільно значимою.

Звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть уважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Водночас наявність у зверненнях до правоохоронних органів завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законодавством України.

Судом встановлено, що у всіх зверненнях позивачки, які були спрямовані не тільки до правоохоронних органів, а й до органів державної влади міститься інформація про звинувачення ОСОБА_2 начебто вчинених нею злочинів, і порушення законодавства.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, п. 46 справи "Лінгенс проти Австрії" від 08 липня 1986 року, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Так, оціночним судженням є висновок, отриманий в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації.

При цьому судом не приймається до уваги повідомлення, які були отримані ОСОБА_1 від правоохоронних органів та органів державної влади (а.с. 3 - 9), так як дані повідомлення жодним чином не підтверджує лише заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень і не спростовують заперечень відповідача.

Керуючись ст. ст. 34, 40 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних сво бод, ст. ст. 23, 1167 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", ст.ст. 10, 57, 60, 212 - 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позову до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.В. Ковтуненко

Рішення в повному об'ємі

складено 09 лютого 2015 року