Справа № 235/3550/14 Головуючий у І інстанції Міланіч А. М.
Провадження № 22-ц/780/443/15 Доповідач у 2 інстанції Воробйова Н.С.
Категорія 47 12.01.2015
УХВАЛА

Іменем України

12 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Верланова С.М., Березовенко Р.В.

при секретарі Бобко О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини,-

в с т а н о в и ла :

У червні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 квітня 2010 року, який було розірвано за рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 15 листопада 2013 року. Від даного шлюбу вони мають неповнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з серпня 2013 року проживає з ним та знаходиться на його утриманні.

Тому просив стягнути з відповідачки на свою користь аліменти на утримання дочки в розмірі 1/2 частини з усіх видів її доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму відповідно до віку дитини, щомісячно, починаючи з дня подачі даного позову до суду до досягнення дитиною повноліття.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала і викладене підтвердила.

Заперечуючи позов, представник відповідачки в судовому засіданні посилався на те, що за рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду від 15 листопада 2013 року шлюб між подружжям ОСОБА_4 розірвано. Рішенням Бородянського районного суду від 04 червня 2014 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5 з матір»ю ОСОБА_4, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено. Зазначене рішення ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2014 року залишено без змін.

Вказував на те, що позивач протиправно, без згоди відповідачки, утримує дитину у своїх батьків в Донецькій області, перешкоджаючи останній навіть спілкуватись з дочкою, а тому вимоги про стягнення аліментів є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Рішенням Бородянського районного суду від 20 листопада 2014 року у задоволенні позову позивачеві відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

В силу ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст..180 СК України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

По справі встановлено, що сторони з 17 квітня 2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 15 листопада 2013 року. Від даного шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.3-6).

Рішенням Бородянського районного суду від 04 червня 29014 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5 з матір»ю ОСОБА_4, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено. Зазначене рішення ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2014 року залишено без змін ( а.с.103-105, 106-109).

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що неповнолітня дочка сторін зареєстрована за місцем проживання її матері - відповідачки по справі ОСОБА_4 в АДРЕСА_2, але фактично сторони разом з дитиною з 2012 року проживали в належній їм квартирі АДРЕСА_1. У серпні 2013 року позивач самовільно, без згоди на це матері дитини, змінив місце проживання дитини та перевіз її до своїх батьків в с.Шевченко, м.Красноармійськ Донецької області, де до цього часу вони з донькою проживають (а.с.104,105,107).

В силу положень ч.3 ст.61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню.

З матеріалів справи, зокрема, зі змісту рішень суду першої інстанції та апеляційної інстанції вбачається, що батько дитини вважав, що донька повинна проживати з ним, оскільки мати дитини не здатна забезпечити дитині належні умови для проживання, навчання та проведення дозвілля. При цьому, суди дійшли висновку, що позовні вимоги позивача за зустрічним позовом є необґрунтованими, не відповідають вимогам закону та не підтверджені переконливими та належними доказами (а.с.105,109).

По справі також встановлено, що на час розгляду справи за позовом ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, не зважаючи на рішення суду про визначення місця проживання неповнолітньої доньки сторін з матір»ю, дитина продовжує проживати з батьком за місцем проживання батьків останнього.

З пояснень ОСОБА_4 вбачається, що вона неодноразово просила чоловіка повернути дитину, але її прохання залишено без реагування. Вона позбавлена можливості спілкуватися з дитиною, а її грошові перекази для дитини та передані для дитині речі та іграшки повертаються їй батьками чоловіка; оскільки дитина з батьком проживає на Донбасі, де проходять бойові дії, вона не може вільно дістатися до населеного пункту з метою забрати доньку.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд виходив з обставин справи та вимог закону та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення на його користь аліментів на утримання неповнолітньої доньки, яка поза волею матері і всупереч рішенню суду, яким визначено місце проживання дитини саме з матір»ю, продовжує проживати з ним у його батьків в Донецькій області.

Колегія погоджується з даним висновком суду та вважає його правильним, а рішення суду таким, що відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Посилання апелянта на те, що відповідачка не надала доказів тому, що він перешкоджає їй забрати дитину та не з»являлася до останньої з 18.09.2014 року по 01.12.2014 року, у даному випадку, не спростовують висновків суду.

Як вже зазначалося, рішенням Бородянського районного суду від 04 червня 2014 року задоволено позов ОСОБА_4 та визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5 з матір»ю ОСОБА_4, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено. Рішення апеляційною інстанцією залишено без змін та набрало законної сили. При цьому, як судовим рішенням першої інстанції, так і апеляційним судом встановлено, що неповнолітня донька сторін зареєстрована за місцем проживання її матері ОСОБА_4 в АДРЕСА_2, але у серпні 2013 року батько дитини самовільно, без згоди на це матері дитини, змінив місце проживання дитини та перевіз її до своїх батьків в с.Шевченко, м.Красноармійськ Донецької області. Тобто, неповнолітня дитина сторін, ІНФОРМАЦІЯ_2 фактично проживає на Донбасі, де на даний час проводяться бойові дії, в силу чого, обмежено можливість вільного пересування громадян, у т.ч. і матері дитини. Батько ж дитини, в свою чергу, не зважаючи на рішення суду, не вжив будь-яких заходів, щодо його виконання та не повернув дитину за місцем проживання матері.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін , якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

В апеляційній скарзі не приведено доводів, які б спростували висновки суду, викладені в рішенні.

Керуючись ст.307,308 ЦПК України, колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: