Справа № 161/4358/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л.В.
Провадження № 22-ц/773/137/15 Категорія: 2 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Осіпука В.В., Мудренко Л.І.,

при секретарі - Лимар Р.С.,

з участю представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

прдставнка відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 03 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 03 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_1, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.07.2011р. належить 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.5). Відповідачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.02.2006р. належить інша 1/2 частина цього будинку (а.с.9). Позивач ОСОБА_5 у спірному будинку постійно не проживає, а лише час від часу ним користується, останні 10 років працює і фактично проживає за кордоном, у спірному будинку зареєстрований та користується ним під час перебування в Україні. Відповідач ОСОБА_3 спірним будинковолодінням користується, обробляє земельну ділянку, що знаходиться біля будинку, утримує будинок та господарські споруди, оплачує комунальні послуги та в будинку знаходяться її особисті речі.

Згідно з положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 369 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо здійснення права спільної сумісної власності.

Виходячи з цих положень, правовий режим спільної сумісної власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження сумісною власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Порядок застосування зазначеної норми матеріального права роз'яснив Верховний Суд України у постанові від 16.01.2012 року по справі № 6-81цс-11, правовий висновок якого в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування у подібних правовідносинах.

Відповідно до вищезазначеної постанови Верховного Суду України, аналіз норми ч. 1 ст. 365 ЦК України свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За положенням ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно висновку експерта №40623/1_ЮШ від 05.09.2014 року судової інженерно-технічної експертизи поділ житлового будинку АДРЕСА_2 враховуючи його технічний стан є неможливий, ринкова вартість 1/2 частини в спірному будинку складає 98 170 гривні (а.с.118-132).

Враховуючи наведене суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що кожному із співвласників спірного будинку належить по ? його частині, а тому як позивач так і відповідач є рівноправними власниками цього будинку та позивач не довів порушення, невизнання чи оспорення його законних прав та інтересів і обгрунтовано відмовив в позові.

Покликання в рішенні суду на п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року "Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", про які в апеляційній скарзі зазначає апелянт, хоча і зроблені судом безпідставно, однак вони не вплинули на правильність ухваленого судом рішення. За змістом мотивувальної частини рішення судом відмовлено в позові з підстав недоведеності порушення законних прав та інтересів позивача.

Доводи апелянта про наявність у позивача порушенного права обгрунтовуються проведенням ним ремонтних робіт, самочинним здійсненням часткової реконструкції будинку та добудови до нього і неможливістю узаконення реконструкції будинку без згоди відповідача, як співласника будинку. Проте такі доводи є безпідставними, оскільки неможливість реєстрації позивачем здійсненої ним самочинної добудови будинку та його реконструкції не свідчить про порушення його прав у користуванні власністю з боку відповідача по справі.

Разом з тим апелянт вказує, що суд невірно зазначив у рішенні, що позивач у спірному будинку не проживає, а лише час від часу користується ним. Однак, як встановлено судом першої інстанції, а також підтверджується поясненнями представників позивача та відповідача в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_5 працює і проживає в Канаді, займається викладацькою діяльністю і перебуває в Україні протягом одного-двох місяців в рік під час канікул та в цей час проживає в спірному будинку. Будь-яких доказів, що відповідач чинить йому перешкоди в користуванні власністю суду не надано.

Не заслуговують на увагу покликання апелянта на обставини встановлені заочним рішенням суду в даній справі, яке скасоване.

Твердження апелянта про безпідставність посилання в оскаржуваному рішенні суду на обставини встановлені рішенням Луцького міськрайонного суду від 22.05.2014 року про усунення перешкод у користуванні житловим будинком за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, яке набрало законної сили, не заслуговують на увагу, так як відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, звертаючись до суду позивач як на підставу заявлених вимог покликався на неподільність спірного будинку, проте не довів належними та допустимими доказами, що припинення права власності на ? частину будинку не завдасть істотної шкоди відповідачу, що є обов'язковою умовою припинення права на частку у спільному майні. Наявність у відповідача іншого житла у власності не є беззаперечним доказом незавдання істотної шкоди інтересам ОСОБА_3 та членам її сім'ї у випадку припинення права власності на ? частки у спірному будинку. Так судом встановлено, що ОСОБА_3 заперечує проти припинення права власності на частину будинку. Позбавлення права власності відповідача проти його волі суперечить Конституції України та вимогам цивільного законодавства відповідного до якого право власності презюмується і є непорушним.

Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків суду і не містять підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, яке постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_5 ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 03 грудня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді