Справа № 461/4322/13 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/611/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 15 жовтня 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, з участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_6, про визнання частково недійсним та скасування протоколу узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів; зобов'язання Львівської міської ради (її уповноваженого органу) вирішити земельний спір відповідно до закону, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 15 жовтня 2014 року відмовлено за безпідставністю позовних вимог у задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівської міської ради, за участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання частково недійсним протоколу № 18 (рішення) узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 25 січня 2012 року та зобов'язання Львівської міської ради (її уповноважного органу) вирішити земельний спір відповідно до закону та відновлення межі земельної ділянки між будинками АДРЕСА_1 встановивши цю межу перпендикулярно від вулиці Луцького без викривлення в бік земельної ділянки будинку НОМЕР_1 на підставі даних первинної земельно-кадастрової документації станом на 1953 рік та з урахуванням інтересів обох суміжних користувачів, врахувавши можливість безперешкодного проїзду до кожного будинковолодіння пожежної машини, карети швидкої медичної допомоги чи іншого транспорту для обслуговування будинку.

Рішення оскаржила ОСОБА_2 Апелянт вважає, що оскаржуване нею рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки при його ухваленні допущено порушення норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та зібраним у справі і досліджуваним судом доказам, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначає, що судом допущено порушення ст.ст.8,14,19 Конституції України, ст.ст. 5,12,107,152,158,159,160,161,193,198 ЗК України, ст. 16 ЦК України, Державних будівельних норм України (ДБН 360-92), пожежних норм і правил, Положення про Узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів, затвердженого ухвалою Львівської міської ради № 163 від 27 січня 2011 року, ст.ст. 57.58,59,60, 62, 64, 131, 136, 178 ЦПК України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вирішення земельних спорів.

27 січня 2011 року 2-га сесія 6-го скликання Львівської міської ради прийняла ухвалу № 163 «Про Узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів», згідно з якою утворено Узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів Львівської міської ради та затверджено положення про таку комісію. Вказаним положенням передбачено мету створення, повноваження комісії, термін повноважень, форми діяльності. Основною формою діяльності узгоджувальної комісії є засідання; основним документом, який створює комісія, є протокол. Узгоджувальна комісія готує своє рішення, яке оформляється відповідно до протоколу і яке підписують голова та секретар узгоджувальної комісії. Рішення узгоджувальної комісії є підставою для прийняття ухвали міської ради. Відповідно до п.6.2 даного Положення, у разі недосягнення згоди у вирішенні спірного питання, узгоджувальна комісія може рекомендувати вирішити спір у судовому порядку. Згідно з п.3 зазначеного вище Положення розгляд земельних спорів проводиться при наявності таких документів: плану земельної ділянки (оригінал викопіювання) масштабу 1:500 з нанесеними червоними лініями, погодженому з управлінням архітектури департаменту містобудування, виконаному організацією, яка має відповідний дозвіл (ліцензію) на виконання цих видів робіт; копії технічного паспорта на будинок, виданого обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», а також нотаріально завірених: свідоцтва про право власності на будинок або витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (реєстраційного посвідчення на будинок), інших правовстановлюючих документів; акта встановлення та узгодження меж земельної ділянки (оригінал) з підписами суміжних землекористувачів, завіреними директором відповідного комунального підприємства з обслуговування житлового фонду, виконаного ліцензованою організацією. У разі необхідності можуть вимагатися додаткові матеріали.

Всупереч вимогам цього Положення, розгляд земельного спору 25 січня 2012 року проводився у відсутності перерахованих вище документів, зокрема на комісію ОСОБА_4 не було надано копію технічного паспорта на будинок АДРЕСА_2 нотаріально завірене свідоцтво про право власності на цей будинок або витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, правовстановлюючих документів, на підставі яких видано свідоцтво (витяг).

Суд відхилив її (апелянта) клопотання про витребування від відповідача копій документів, які були подані узгоджувальній комісії для вирішення земельного спору. Після початку розгляду справи по суті та надання сторонами пояснень, на порушення вимог ст.ст. 131,136,173 ЦПК України суд долучив до матеріалів справи, надані на звернення юридичного відділу Львівської міської ради узгоджувальною комісією документи із зазначенням, що такі були підставою для прийняття рішення про погодження межі між земельними ділянками будинків АДРЕСА_1. Вище зазначені документи на індивідуальний будинок АДРЕСА_2 на засідання комісії мешканцями цього будинку не подавались. Із заяви ОСОБА_4, поданій узгоджувальній комісії, вбачається, що до цієї заяви додано акт встановлення меж земельної ділянки та копія плану земельної ділянки. Ці документи не містять необхідних реквізитів.

Апелянт вказує, що вона при розгляді справи в суді доводила ці обставини, але суд детально не з'ясував і не дослідив обставин, які відносяться до предмета доказування, не дав їм юридичної оцінки і вони не знайшли обґрунтування у мотивувальній частині рішення. Суд не взяв до уваги і не керувався вимогами Положення про Узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів, затвердженого ухвалою Львівської міської ради № 163 від 27 січня 2011 року, яке регулює дані правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи і безпідставного відхилення її позовних вимог. Суд безпідставно і необґрунтовано керувався Положенням про Узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів, затвердженим ухвалою Львівської міської ради № 1826 від 14 листопада 2012 року, яке не підлягало застосуванню до даних правовідносин, оскільки прийняте пізніше, тобто після розгляду земельного спору, протокол якого № 18 від 25 січня 2012 року оскаржується. Суд застосував норму матеріального права, яка не підлягала застосуванню до даних правовідносин. Вважає, що суд безпідставно і необґрунтовано критично оцінив її доводи в частині, що при розгляді Узгоджувальною комісією для вирішення земельних спорів Львівської міської ради не взято до уваги і факт, що між власниками суміжних земельних ділянок будинків НОМЕР_2 не досягнуто згоди щодо їх розмежування, а акт встановлення і показ меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 не підписаний суміжними землекористувачами; мотитвуючи це тим, що чинним законодавством України не передбачено обов'язкове підписання вказаного акту суміжними землекористувачами. Суд безпідставно в мотивах рішення посилається на ст.22 ЗК України у редакції, яка не була чинною станом на 25 січня 2012 року, та ухвалу Верховного Суду України від 24 листопада 2004 року, постановлену за результатами розгляду іншої справи, яка не має жодного відношення до цієї справи і регулює інші правовідносини, пов'язані із правом власності на земельну ділянку та порушенням цих прав. Суд не взяв до уваги тих обставин, що спірна земельна ділянка, на якій розташовані будинки АДРЕСА_1, не розподілена і перебуває у спільному користуванні. Співвласники цих будинків не є власниками суміжних земельних ділянок, а лише землекористувачами.

ОСОБА_2 вказує, що вона не ставила в суді питання про розподіл земельної ділянки між нею та ОСОБА_4, а просила комісію із розгляду земельного спору врахувати інтереси співвласників квартир суміжного будинку АДРЕСА_1 щодо створення умов та встановлення межі між суміжними землекористувачами на такій відстані, яка б забезпечила права мешканців будинку на безперешкодний проїзд до будинку пожежної машини, карети швидкої медичної допомоги та іншого транспорту для обслуговування будинку, що комісія проігнорувала і не врахувала, чи порушила їх права. Суд не взяв до уваги того, що згідно п.3.7 Положення про Узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів від 27 січня 2011 року розгляд земельних спорів проводиться при наявності встановлення та узгодження меж земельної ділянки (оригінал) з підписами суміжних землекористувачів, завірених директором відповідного комунального підприємства з обслуговування житлового фонду, виконаного ліцензованою організацією.

Положенням про Узгоджувальну комісію Львівської міської ради для вирішення земельних спорів і ЗК України передбачено погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами, про що складається акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки, який повинен містити належно завірені підписи суміжних землекористувачів. Цей документ належить до земельно-кадастрової документації, що визначено законом.

Суд при вирішенні справи всебічно і повно не з'ясував та не дослідив причин відмови підписання акту суміжними землекористувачами.

Апелянт зазначає, що вона звернулася до суду з вимогою про визнання недійсним та скасування протоколу № 18 (рішення) Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 25 січня 2012 року в частині рекомендації щодо погодження межі між земельними ділянками будинків АДРЕСА_1 та приведення її у відповідність до плану земельної ділянки, виготовленого бюро технічної інвентаризації станом на 16 червня 1999 року (ділянка НОМЕР_1). Вважає, що ця вимога судом не вирішена. На думку апелянта висновок суду про те, що протокол засідання Узгоджувальної комісії Львівської міської ради для вирішення земельних спорів від 25 січня 2011 року № 18 в частині рекомендації приведення межі земельної ділянки у відповідність до плану земельної ділянки, виготовленого бюро технічної інвентаризації станом на 16 червня 1999 року, не порушує права позивача, складений в межах компетенції; є необґрунтований, не відповідає дійсним обставинам справи та суперечить нормам матеріального права, які регулюють ці правовідносини.

Посилається на те, що суд на порушення вимог ст.ст. 58,59 ЦПК України не взяв до уваги належні і допустимі докази у справі, а керувався недостовірними і сфальсифікованими документами та іншими доказами, долученими до справи з порушенням вимог ст.ст. 131,136 ЦПК України. Згідно плану земельної ділянки, виготовленого бюро технічної інвентаризації станом на 16 червня 1999 року на замовлення колишнього власника квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7, відстань від межі земельної ділянки до їх будинку становить 1,5 метра, що суперечить Державним будівельним нормам і правилам (ДБН 360-92) та пожежним вимогам.

Апелянт зазначає, що судом безпідставно не враховано пояснення,надані третьою особою ОСОБА_6 та свідком ОСОБА_7

Відповідно до ст.107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі на місцевості межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. В матеріалах справи (а.с.50.51,52,53) містяться первинні і достовірні архівні документи станом на 1953 рік, які є належними і допустимими доказами у справі, однак суд безпідставно не взяв їх до уваги і не дав їм юридичної оцінки , натомість побудував своє рішення на суперечливих доказах та припущеннях, чим порушено вимоги ст. 60 ЦПК України. Межа земельної ділянки визначена згідно плану станом на 16 червня 1999 року, який не знайшов своєї реалізації, оскільки щодо цього не прийнято жодного рішення органами державної влади. Зазначає, що при будівництві споруд, щодо яких на даний час існує спір, порушено вимоги будівельних норм і правил щодо величини пожежних розривів, а також санітарних вимог, не дотримано розмірів пішохідних проходів і проїздів.

Між суміжними землекористувачами будинків №№5 і 5а не досягнуто згоди щодо землекористування та меж земельних ділянок. Тому узгоджувальна комісія відповідно до п.6.2 положення про таку комісію повинна була порекомендувати вирішити спір у судовому порядку.

Судом порушено вимоги ст.ст. 131,136 ЦПК України,які визначають час подачі сторонами доказів у справі. Головуючий у справі не дотримувався принципу безсторонності. У задоволенні заявленого головуючому відводу безпідставно відмовлено. Вказує, що резолютивна частина оскаржуваного рішення (у редакції вступної та резолютивної частини рішення) не відповідає резолютивній частині його повного тексту. Просить скасувати рішення Галицького районного суду м.Львова від 15 жовтня 2014 року та ухвалити нове рішення про повне задоволення її позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права інтересу у передбачений законом спосіб.

На підставі ст.ст.10,11,58,59,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами.

Встановлено, що будинок № 5 на вулиці Кошаровій (сучасна назва вулиця Луцького) знаходиться в межах старої забудови міста, експлуатується з 1936 року, про що свідчить архівна довідка № Ч-5 від 21 лютого 2013 року (т.1 а.с.51). З довідки Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 3/460 від 31 січня 2013 року, рішення виконкому Львівської міської ради № 1157 від 20 серпня 1953 року, архівного витягу та довідки Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 3 лютого 2012 року вбачається, що на підставі вказаного рішення № 1157 земельна ділянка площею 522,5 кв.м закріплена за будинком АДРЕСА_2 Фактично на даній земельній ділянці розташовані житлові будинки АДРЕСА_1 (т.1 а.с.13,50,52-53). Ця земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови (т.1 а.с.182). Нове будівництво на ділянці не проводиться.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру ОСОБА_6 є співвласником квартири АДРЕСА_2 (т.1 а.с.11). За заявою ОСОБА_6 рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 446 від 7 серпня 1998 року будинок АДРЕСА_2 знятий з балансу міської ради (т.1 а.с.183).

Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки станом на 3 жовтня 2003 року виготовлено технічний паспорт на будинок НОМЕР_1 (співвласники ОСОБА_6 і ОСОБА_7.), у якому зазначено загальну площу земельної ділянки 300,7 кв.м (т.1 а.с.244-246).

Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 16 червня 1999 року виготовлено план земельної ділянки АДРЕСА_2 , де зазначено, що ця ділянка межує із будинками НОМЕР_3 і НОМЕР_1 (т.1 а.с.197,234).

З 25 жовтня 2006 року позивач є власником квартири НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_2 у м.Львові на підставі договору довічного утримання від 6 липня 2001 року (т.1 а.с.12).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 21 червня 2011 року та витягу про державну реєстрацію прав від 1 липня 2011 року ОСОБА_4 є власником будинку АДРЕСА_2 (т.2 а.с.17-18). Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» виготовлено технічний паспорт на вказаний будинок станом на 5 квітня 2011 року, у якому зазначено загальну площу земельної ділянки 198,1 кв.м. (т.2 а.с.19-24). У 2011 році він порушив питання про приватизацію земельної ділянки.

До позовної заяви додано копію акту встановлення і показу меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 від 30 листопада 2011 року, у якому містяться підписи інженера-геодезиста ОСОБА_9 та землекорустувача ОСОБА_4, власниками суміжних земельних ділянок акт не підписаний, підпис директора ЛКП про засвідчення підписів відсутній (т.1 а.с.15). Позивач відмовилася узгодити межі земельних ділянок.

Відтак, межа земельної ділянки станом на 2012 рік між сусідами не погоджена.

Ухвалою Львівської міської ради № 163 від 27 січня 2011 року утворено Узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів та затверджено Положення про цю комісію. Вказана ухвала міської ради втратила чинність 14 листопада 2012 року відповідно до ухвали № 1826 (т.1а.с.169-177). Відповідно до п. 1.3 Положення від 27 січня 2011 року основною формою діяльності узгоджувальної комісії є засідання; основним документом, який створює комісія, є протокол. За результатами розгляду спорів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, додержання громадянами правил добросусідства узгоджувальна комісія готує своє рішення, яке оформляється відповідно до протоколу. Рішення узгоджувальної комісії є підставою для прийняття ухвали міської ради (п.1.4).

25 січня 2012 року Узгоджувальна комісія Львівської міської ради для вирішення земельних спорів розглянула звернення ОСОБА_4 від 13 грудня 2011 року щодо погодження межі між земельними ділянками на АДРЕСА_2 та вирішила привести межу земельної ділянки у відповідність до плану такої, виготовленого ЛМБТІ станом на 16 червня 1999 року (ділянка НОМЕР_1), що стверджується витягом з протоколу № 18 засідання цієї комісії (т а.с.238-240).

Ухвалою № 1931 Львівської міської ради від 14 листопада 2012 року «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» ОСОБА_4 затверджено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку площею 184 кв.м (т.1 а.с.6-10). Позивач за цим позовом оспорює вказану ухвалу міської ради в порядку адміністративного судочинства (т.1 а.с.97-98,203).

Відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку від 20 грудня 2012 року, зареєстрованого 29 грудня 2012 року, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки (кадастровий номер :02:004:0036), яка розташована у АДРЕСА_2 площею 0,0184 га (т.1 а.с.24). У описі меж у вказаному акті зазначено, що по лінії Б-В земельна ділянка межує із землекористуванням ОСОБА_6, ОСОБА_2, АДРЕСА_1 (згідно протоколу № 18 узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 25.12.2012р.). Вказаний державний акт не оскаржується.

Способи захисту у прав на земельні ділянки передбачені ЗК України. Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Відповідно до п.п. 4 п. «б» ч. 1 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом. Відповідно до п.34 ст.25 цього Закону до виключної компетенції міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах

Частинами 1 та 2 ст. 159 ЗК України визначено, що земельні спори розглядаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін.

Згідно зі ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Рішення узгоджувальної комісії, яке не є рішенням органу місцевого самоврядування, носить рекомендаційний характер і спрямоване на мирне врегулювання земельних спорів. Цим рішенням права та обов'язки щодо землекористування не визначаються. Комісією встановлено межі земельних ділянок згідно плану, виготовленого бюро технічної інвентаризації станом на 16 червня 1999 року, що зафіксовано в оскаржуваному протоколі № 18 від 25 січня 2012 року. Висновки комісії носять рекомендаційний характер. Земельна ділянка передана ОСОБА_4 у власність відповідно до рішення органу місцевого самоврядування, про що видано державний акт про право власності на землю. У цій справі рішення органу місцевого самоврядування не оскаржується. ОСОБА_4 не є відповідачем у цій справі. Позивач залучила його до участі в справі в якості третьої особи.

Судом вирішуються спори у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, ч.3 ст. 152, ст. 158 ЗК України спір вирішується судом у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування, а протокол (рішення) узгоджувальної комісії, на підставі якого Львівською міською радою прийнято ухвалу № 1931 14 листопада 2012 року «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок», якою ОСОБА_4 затверджено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку, - не є рішенням органу місцевого самоврядування. Прийняття узгоджувальною комісією рішення, яке носить рекомендаційний характер та не породжує прав і обов'язків землекористувачів, не свідчить про наявність порушеного права, яке підлягає судовому захисту. Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовної вимоги про визнання частково недійсним протоколу № 18 (рішення) узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 25 січня 2012 року, з чим належить погодитись.

Встановлено, що резолютивна частина рішення, оголошеного судом 15 жовтня 2014 року (т.2 а.с.35-36), та резолютивна частина у повному тексті рішення (а.с.37-41) містить розбіжності. Згідно технічного запису судового засідання оголошений текст рішення відповідає його вступній та резолютивній частині. Сторони не подавали заяв про виправлення описок у повному тексті рішення. Зазначені розбіжності не є підставою для скасування судового рішення відповідно до ст. 309 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті рішення лише з формальних міркувань.

Колегія суддів погоджується з оскаржуваним рішенням суду і в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання Львівської міської ради (її уповноваженого органу) вирішити земельний спір відповідно до закону та відновлення межі земельної ділянки між будинками АДРЕСА_1 встановивши цю межу перпендикулярно від вулиці Луцького без викривлення в бік земельної ділянки будинку НОМЕР_1 на підставі даних первинної земельно-кадастрової документації станом на 1953 рік та з урахуванням інтересів обох суміжних користувачів, врахувавши можливість безперешкодного проїзду до кожного будинковолодіння пожежної машини, карети швидкої медичної допомоги чи іншого транспорту для обслуговування будинку, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не відповідає ст. 16 ЦК України та не узгоджується з вимогами чинного земельного законодавства, законодавства про місцеве самоврядування, про що наведено вище.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв'язок у сукупності; встановлених судом обставини. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, та можуть бути підставою для скасування рішення. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Галицького районного суду м.Львова відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 15 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: