Справа №463/5478/13-ц
Провадження №2/463/48/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Нора Н.В.

при секретарі Заверуха О.Б.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача (ОСОБА_1Б.) ОСОБА_2

представника позивача (ОСОБА_3М.) ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6

представника третьої особи (ОСОБА_7С.) ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_8, третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_9 про зобовязання до вчинення дій,

за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними,

за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення коштів, суд -

в с т а н о в и в:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 про зобовязання до вчинення дій. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25.03.2014р. вказаний позов обєднано в одне провадження із позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними. Третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_7 на стороні позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_8 про стягнення коштів.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_3 позовні вимоги неодноразово уточнювали, в кінцевому просять ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_5 на їх користь та користь третьої особи завдану матеріальну і моральну шкоду та втрачену вигоду у розмірі 3126517,30 грн., а саме: стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 завдану йому матеріальну і моральну шкоду та втрачену вигоду у розмірі 1250606,92 грн.; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 завдану йому матеріальну і моральну шкоду та втрачену вигоду у розмірі 937955,19 грн.; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 завдану матеріальну та моральну шкоду і втрачену вигоду у розмірі 937955,19 грн. та стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3562,80 грн. Позовні вимоги мотивують тим, що 20.01.2012р. було укладено договір оренди житлового та нежитлового приміщення за адресою м. Львів, вул. Довбуша, 2а/4 між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 і ОСОБА_3. Однак під час перевірки Договору оренди приватним нотаріусом було виявлено арешт на обєкт оренди, накладений ЛКП «Господар» за борги по комунальних послугах. Позивачі заборгованість виплатили в повному розмірі на загальну суму 13335,35 грн. Крім того, позивачі також зробили в приміщенні ремонт та привели його до належного стану для використання під хостел. Також 15.05.2012р. було укладено договір про спільну діяльність між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_7. Після проведення ремонтних робіт позивачі звернулись до ОСОБА_7 за допомогою в обладнанні приміщень і 17.05.2012р. між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_7 було укладено договір суборенди приміщення. Після укладення договору суборенди ОСОБА_7 закупив меблі та інвентар для вказаного приміщення на суму 175119 грн. Оскільки, 19.02.2012р. орендодавець ОСОБА_11 помер, його правонаступником стала дочка ОСОБА_5. Так як з правонаступником було досягнуто згоду з усіх істотних умов договору оренди, то у виконання вказаного договору виплачувалась орендна плата, що становить 42000 грн. за період з 02.10.2012р. по 25.06.2013р. Однак 02.10.2013р. працівниками ТзОВ «П.Г.С.» були вчинені дії з силового захоплення орендованого приміщення, а так як на той момент була виконана підготовча та рекламна робота для використання вказаного приміщення в комерційних цілях, то факт незаконного захоплення приміщення позбавив позивачів та третю особу законних доходів, які за період з жовтня 2013р. по березень 2015р. становлять 711300 грн. Всього матеріальна і моральна шкода становлять 1563258,65 грн., а з врахуванням ст. 231 ЦК України загальна шкода становить 3126517,30 грн. Тому просять позов задоволити. У підтвердження вимог покликаються на копії договорів, розрахунок заборгованості та інші долучені до справи документи, які просять вважати вичерпними в обґрунтування вимог.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_2, по угоді про надання правової допомоги від 25.02.2014р., також представник позивача (ОСОБА_3М.) ОСОБА_4 по належній довіреності від 04.06.2014р., вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні вищенаведеним мотивам позову. Просять позов задоволити, вимоги за позовом ОСОБА_5 вважають безпідставними. Позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_7 підтримали, проти задоволення не заперечили.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6, по договору про надання правової допомоги від 14.11.2013р., у судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечили, мотивуючи тим, що після смерті ОСОБА_12 спадкоємцем спірного приміщення за адресою м. Львів, вул. Довбуша, 2а/4 стала його дочка ОСОБА_5 Ставши законним власником квартири ОСОБА_5 вирішила розірвати будь-які стосунки з орендарями, оскільки вважає договір заключний з її батьком недійсним, так як договір оренди мав бути нотаріально посвідченим. Тому відповідно до ст. 216 ЦК України виникає право, як у законного власника приміщення, щодо заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В звязку з наведеним просять задоволити вимоги за позовом ОСОБА_5, вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_7, вважають безпідставними.

Представник третьої особи (ОСОБА_7С.) ОСОБА_4, по належній довіреності від 11.06.2014р., позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_7 підтримав. Пояснив, що 15.05.2012р. було укладено договір про спільну діяльність між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_7, ст. 9 вказаного договору встановлює, що прибуток отриманий сторонами від спільної діяльності підлягає розподілу пропорційно часткам, визначеним в ст. 7 договору / ОСОБА_1- 40%, ОСОБА_3- 30%, ОСОБА_7- 30%/. Після проведення ремонтних робіт позивачі звернулись до ОСОБА_7 за допомогою в обладнанні приміщень і 17.05.2012р. між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_7 було укладено договір суборенди приміщення. На підставі цих двох договорів ОСОБА_7 було вкладено в ремонт та закупівлю обладнання значні кошти на суму 175119 грн., крім того сплачувалась орендна плата та проводилась підготовча робота для використання приміщення. Тому просить вказаний позов задоволити, проти вимог позову ОСОБА_1, ОСОБА_3 не заперечив, позов ОСОБА_5 вважає безпідставним.

Третя особа ОСОБА_9 у судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про дату судового розгляду, про причини неявки не повідомив. Враховуючи представлені докази, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності третьої особи.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_3 слід відмовити, позов ОСОБА_8 та третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_7 слід відхилити, виходячи з таких мотивів.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона покликається , як на підставу своїх вимог та заперечень.

У судовому засіданні встановлено, що 20.01.2012р. було укладено договір оренди житлового та нежитлового приміщення за адресою м. Львів, вул. Довбуша, 2а/4 між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 і ОСОБА_3. (а.с. 7-10 т.2)

Ст. 11 ч. 2 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав і обовязків є у тому числі договори та інші правочини.

Ст. 526 ЦК України регламентує, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

П. 3.3 Договору оренди житлового та нежитлового майна від 20.01.2012р. передбачено, що з метою належного облаштування квартири до експлуатації Орендодавець погоджується за рахунок орендної плати з 20.01.2012р. до 01.06.2012р. провести в квартирі роботи за ці кошти, орендну плату виплачувати з 01.06.2012р. /в розмірі 1000 доларів США щомісячно, що встановлено п. 3.2 Договору/ (а.с. 7-10 т.2)

Отже, слід вважати встановленим, що Орендарі у виконання умов договору зробили ремонт в приміщенні за власні кошти, згідно п. 3.3 Договору оренди, та в подальшому за користування приміщенням сплачували орендну плату, відповідно до умов п. 3.2 Договору оренди.

Встановлено що 19.02.2012р. орендодавець ОСОБА_11 помер, а його правонаступником стала дочка ОСОБА_5, що не заперечено сторонами у судовому засіданні. Згідно вимог ч. 1 ст. 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

У судовому засіданні сторони пояснили, що 17.05.2012р. між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_7 було укладено договір суборенди спірного приміщення.

Статтею 774 ЦК України регламентовано, що передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однак, позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_3 та третьою особою із самостійними вимогами ОСОБА_7 на надано суду доказів про надання згоди ОСОБА_5 щодо піднайму належних їй приміщень. Щодо посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на укладення трьохсторонньої угоди з ОСОБА_5 оренди приміщення, то з долученого до матеріалів справи Додатку №1 до договору оренди житлового приміщення від 08.2013р. не вбачається засвідчення вказаного додатку підписом ОСОБА_5 (а.с. 13 т.2)

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_3, предявляючи вимоги про стягнення матеріальної шкоди покликаються на наступний договір / Додаток №1 до договору оренди /, як на правочин, котрий породив певні зобовязання, однак підстав немає покладати на вказаного відповідача ОСОБА_5 майнову відповідальність, котра випливає із змісту цього договору, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

Враховуючи вищенаведене, суд, за відсутності факту наявності договірних відносин між сторонами, приходить до висновку про необґрунтованість позову ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_8, третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_9 про зобовязання до вчинення дій та позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення коштів і в задоволенні таких відмовляє.

Щодо вимог позову ОСОБА_8 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, то слід пояснити наступне.

У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Статтею 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

З урахуванням роз'яснень, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд приходить до висновку про необхідність відхилити вимоги позову ОСОБА_8 про визнання правочинів недійсними виключно з підстав не посвідчення їх нотаріусом, оскільки законом прямо не передбачено обовязковість їх нотаріального посвідчення.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 509, 611 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третіх осіб ФОП ОСОБА_13, ОСОБА_9 про зобовязання до вчинення дій відмовити.

Позов ОСОБА_8 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними залишити без задоволення за безпідставністю вимог.

Позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення коштів залишити без задоволення за безпідставністю вимог.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Нор Н. В.