Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковалевича С.П.

суддів: Демянчук С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання - Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства та стягнення аліментів.

Перевіривши докази та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 в розмірі ? частки заробітку (доходу) ОСОБА_1 щомісячно, але не менше тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 березня 2013 року до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання про судові витрати.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на проїзд до експертної установи.

Вважаючи дане рішення незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу.

На обґрунтування скарги вказує, що жодних доказів того, що він являється біологічним батьком ОСОБА_3 в судовому засіданні здобуто не було, а твердження суду про те, що він ухиляється від проведення призначеної судом судово-генетичної експертизи є необґрунтованим.

Під час проведення експертизи було порушено Правила проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичної експертизи, затверджені наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17 січня 1995 року №6, що стало підставою для відмови у здачі аналізу крові.

Зазначає, що жоден вид експертизи не може бути примусово здійснений і кожен громадянин має право на відмову від її проведення, а тому на медичне втручання необхідна згода особи.

Судом першої інстанції порушено вимоги ст.128 СК України, згідно якої підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до положень ЦПК України.

Посилаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати, та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим та законним, а доводи апелянта безпідставними, такими, що ґрунтуються лише на формальних міркуваннях. Відповідач двічі не приїжджав на експертизу без поважних причин та без попередніх повідомлень. Безпідставними вважає твердження апелянта про порушення Правил проведення експертизи, оскільки в лабораторію він не заходив, а про відмову від здачі зразків крові повідомив ще у адміністративному приміщенні.

Покликається на положення ст.146 ЦПК України, згідно якої суд може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2013 року залишити без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Кузнецовську Рівненської області. ЇЇ матір'ю є позивач ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Згідно із листом від 12.03.2013 р. №180/11.2-13 відділу РАЦС Кузнецовського МУЮ запис про батька ОСОБА_3 внесено на підставі заяви матері та у відповідності із ч.1 ст.135 СК. Позивач у шлюбі з відповідачем не перебувала і не перебуває. Відповідач не визнав, що мав інтимні стосунки з ОСОБА_2 і не визнав, що є батьком ОСОБА_3

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав суду доказів на спростування тверджень позивачки щодо його батьківства відносно її доньки та не з'явився для проведення генетичної експертизи, а тому суд визнав факт, для вияснення якого вона призначалась, тобто батьківство відповідача.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Належних та допустимих доказів батьківства відповідача, суду не надано. А твердження ОСОБА_2 про батьківство ОСОБА_1, не є доказом в розумінні ст.57-59 ЦПК України, оскільки як свідок, відповідно до ст.50, 63, 180, 184 ЦПК України під присягою в справі вона не допитувалась.

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень Сімейного Кодексу України він набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року, а тому за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності.

Згідно роз'яснень, даних в п.п.1-3 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15 травня 2006 року, норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що дитина, стосовно якої позивачка просить встановити батьківство відповідача, народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 та застосовував ст.128 СК України, яка набрала чинності з 1 січня 2004 року, тобто суд порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Частиною 3 ст.303 ЦПК України передбачає право апеляційного суду вийти за межі доводів апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ч.3 ст.53 КпШС України, який діяв на час народження дитини, при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не стверджувала про спільне проживання та ведення спільного господарства з ОСОБА_1 до та після народження ІНФОРМАЦІЯ_2 доньки ОСОБА_3 (а.с. 1).

Згідно роз'яснень, які діяли на час народження дитини, даних в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" № 16 від 12 червня 1998 року, „підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) за ст. 53 КпШС може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства.

У необхідних випадках суд для з'ясування питань, пов'язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу ".

Відмова відповідача від проведення генетичної експертизи не є беззаперечним та достовірним доказом його батьківства.

Відповідач свого батьківства не визнав, а належних та допустимих доказів на його підтвердження позивачка по справі не надала.

Оскільки не встановлено батьківство ОСОБА_1 щодо ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, то відповідно відсутні підстави передбачені ст.180 СК України для стягнення з нього аліментів на її утримання.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кузнецовського міського суду від 18 грудня 2013 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства та стягнення аліментів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Сторони по справі мають право оскаржити рішення апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: С.П. Ковалевич

Судді: С.В. Демянчук

С.С. Шимків