Справа № 463/1117/14 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/783/985/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 -

ОСОБА_4, ОСОБА_5, її представника - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи Львівське комунальне підприємство "№504", Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, скасування їх реєстрацію та їх виселення без надання іншого житлового приміщення.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що відповідачі не є членами сім"ї позивачів, а є тимчасовими жильцями по відношеню до них, як власників квартири, і позивачі не мають наміру укладати з ними договору найму, сервітуту чи будь - якого іншого договору про їх проживання у даному помешканні. Як вбачається з будинкової книги реєстрація відповідачів була здійснення без відповідних документів, показаннями свідків підтверджено, що ОСОБА_8, ОСОБА_9 у спірній квартирі не проживають, ОСОБА_5 зловживає спиртними напоями, а ОСОБА_7 проживає у спірній квартирі зі своїм співмешканцем. Апелянт просить врахувати той факт, що ОСОБА_2 на даний момент зареєстрована та проживає у квартирі, що належить її дочці, проте має намір проживати у спірній квартирі, належній їй на праві власності. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами передбачених законом підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а також підстав для їх виселення та зняття з реєстрації.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 31.03.1994 р., співвласниками квартири АДРЕСА_1 зазначені ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_3

Копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Винниківської державної нотаріальної контори Кропельницькою Н.І. 16.06.2013 року, підтверджується, що ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_13 успадкувала 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

За таких обставин суд першої інстанції вірно встановив, що співвласниками вищезазначеної квартири є ОСОБА_2, ОСОБА_3

Довідкою з місця проживання про склад сім'ї та прописки №2369, виданою Львівським комунальним підприємством "№504" від 19.06.2013 р. підтверджується, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та її малолітній син, ОСОБА_9

Позивачі звернулися з позовними вимогами про визнання відповідачів, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, малолітнього ОСОБА_9 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1, з підстав, передбачених ст. ст. 71, 71 ЖК України, та з позовними вимогами про їх виселення, не вказавши підстав для виселення ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, зазначивши лише підставу для виселення ОСОБА_5 статтю 116 ЖК України.

Аналізуючи зміст зазначених позовних вимог та обставин на їх обгрунутвання, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені позивачами вимоги про визнання ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та її малолітнього, ОСОБА_9 втратившими право на користування спірною квартирою з підстав їх не проживання та їх виселення з квартири, є взаємовиключними, оскільки не можуть бути виселені з житлового приміщення особи, які у ньому не проживають.

Позовні вимоги про визнання відповідачів втратившими право на користування спірною квартирою з підстав, передбачених ст. ст. 71, 72 ЖК України, та виселення відповідачів, ні в позовній заяві, ні в уточненні уточнені позовних вимог, як спосіб захисту прав позивачів, як співвласників цієї квартири в розумінні ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, ними не зазначено.

Відповідно до ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення чи використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи будинку, а заходи запобігання чи громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого приміщення.

Згідно з роз"ясненнями п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

З матеріалів справи вбачається, що позивачі, посилаючись на ст. 116 ЖК України, як на підставу для виселення ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 та мотивуючи позовну вимоги тим, що вона веде не зовсім здоровий спосіб життя, збирає гучні компанії, порушує правила співжиття, всупереч вимогам ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України не надали належних та допустимих доказів в обгрунтування зазначених обставин, такі твердження є голослівними.

Крім цього, позивачами не надано доказів на підтвердження застосування до ОСОБА_5 заходів запобігання чи громадського впливу, які виявились безрезультатними. А відтак ОСОБА_5 не може бути виселена зі спірної квартири на підставі ст. 116 ЖК України.

Звернувшись з позовними вимогами до ОСОБА_7, ОСОБА_8, малолітнього ОСОБА_9 про їх виселення без надання іншого приміщення, позивачі не вказали у позові передбачених законом підстав для їх виселення.

На думку колегії суддів суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про зняття ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з реєстрації за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_1, оскільки обґрунтовуючи зазначену позову вимогу тим, що як співвласники квартири, вони не надавали дозволу на прописку, всупереч вимогам ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України не надали належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини.

Інших підстав передбачених ст. 7 Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" для зняття з реєстрації місця проживання місця проживання проживання відповідачів, позивачами не зазначено.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3, поданого ними в порядку ст. 31 ЦПК України уточнення, вбачається, що з позовом про усунення відповідачами перешкод у здійсненні ОСОБА_2, ОСОБА_3 прав власника, із зазначенням чинення таких перешкод та у чому вони полягають, вказавши, яким чином ці перешкоди мають бути усунуті, позивачі не зверталися.

Доводи апеляційної скарги про те, що на відповідачі, як тимчасові жильці, які відповідно до ст. 98 ЖК України зобов"язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмови підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення, є безпідставними, оскільки на ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 не поширюється статус тимчасових жильців, так як вони на законних підставах вселилися у спірну квартиру, що позивачами не заперечувалося, тривалий час у ній проживають та зареєстровані: ОСОБА_5, ОСОБА_7 зареєстровані з 1998 року, ОСОБА_8- з 2000 року, ОСОБА_9 - з 2006 року.

За вищенаведеного, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, такими, що не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П