Дата документу 17.01.2015 Справа № 334/276/15-ц
Провадження № 6/334/44/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2015 року суддя Ленінського районного суду м. Запоріжжя КОЛЕСНИК С.Г., розглянувши матеріали подання Орджонікідзевського відділу Державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1,

ВСТАНОВИЛА:

Заявник - Орджонікідзевський відділ Державної виконавчої служби в Запорізького міського управління юстиції звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України гр. ОСОБА_1 до виконання нею своїх зобовязань, покладених на неї рішенням суду, в якому вказав, що на примусовому виконанні знаходиться виконавче провадження № 42128462 з примусового виконання виконавчого листа № 335/9590/13-ц від 19.02.2013 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 30 365,91 грн.

В поданні вказано, що згідно відповіді адресного сектору УДМС України в Запорізькій області ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (гуртожиток).

Постановою від 21.02.2014 року було відкрито виконавче провадження та направлено боржниці за її адресою мешкання, що підтверджується копією реєстру відправки поштової кореспонденції, який долучено до подання.

Станом на 05.01.2015 року, заборгованість за виконавчим провадженням не погашена. Боржниця - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, (ІПН НОМЕР_1), яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (гуртожиток), рішення суду не виконує.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі надані докази в сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судочинство в Україні здійснюється відповідно до Конституції України, Кодексів, Законів, міжнародних договорів, нормативно-правових актів.

Положеннями ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 40 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» 26.12.2012 року Верховний Суд України здійснив аналіз судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України з метою забезпечення однакового застосування законодавства, яке регулює правовідносини у вирішенні питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, виявленні проблемних і спірних питань у судовій практиці.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За змістом пункту 18 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Зміст і форму подання державного виконавця визначено Інструкцією з організації примусового виконання рішень, яка набрала чинності з 17.04.2012 року та затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5. Ця Інструкція містить окремий розділ XI «Обмеження у праві виїзду за межі України та заборона вїзду в Україну», який передбачає зміст подання державного виконавця при зверненні до суду, згідно якого у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець може звернутися з поданням до суду за місцезнаходженням органу ДВС щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

За змістом наведених вище норм чинного законодавства, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього відповідним судовим рішенням та його намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду державний виконавець повідомляє боржника.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ знаходиться виконавче провадження № 42128462 з примусового виконання виконавчого листа № 335/9590/13-ц від 19.02.2013 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 30 365,91 грн.

Постановою державного виконавця Старій О.С. від 21.02.2014 року за № ВП 42128462 було відкрито виконавче провадження на стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 у розмірі 30 365,91 грн. та встановлено строк для самостійного виконання в строк до 27.02.2014 року.

28.03.2014 року за Вих. № 1079/6 державний виконавець зробив запит до адресного сектору, згідно відповіді якого боржниця ОСОБА_2 станом на 04.04.2014 року зареєстрована за новою адресою: АДРЕСА_1.

Разом з тим, суду не зрозуміло, на підставі чого 11.06.2014 року державним виконавцем було здійснено вихід за попередньою адресою мешкання Боржниці: м. Запоріжжя вул. 40 років Радянської України, 45 (гуртожиток), в результаті чого було складено Акт № 42128462/5, згідно якого двері ніхто не відкрив та було залишено вимогу державного виконавця, копію якої, доречі, не було додано до матеріалів вказаного подання.

18.04.2014 року державний виконавець зробив запит до ПФУ, згідно відповіді якого, ОСОБА_1 станом на лютий 2014 року працює у Конституційному суді України, розташованому за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 14.

10.11.2014 року вищевказаним державним виконавцем було винесено вимогу про необхідність ОСОБА_1 зявитись до відділу ДВС Орджонікідзевського району м. Запоріжжя в строк до 25.11.2014 року, яку згідно доданого реєстру вихідної кореспонденції також було направлено не за новою адресою реєстрації боржниці, чи місцем її роботи, а за адресою, вказаною у виконавчому листі.

З огляду на вивчені документи, в поданні державного виконавця лише зазначено про наявність невиконаних боргових зобов`язань ОСОБА_1 та на наявність заборгованості, однак не надано доказів факту її умисного ухилення від виконання зобовязань, встановлених рішенням суду, не вказано, які саме дії боржниці свідчать про ухилення від виконання зобовязань, покладених на неї рішенням суду.

Окрім того, до подання не надано підтвердження направлення копій відповідних документів боржниці та отримання нею цих документів, а також відсутні данні щодо отримання ОСОБА_1 повідомлення про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду, що суперечить ст. 5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка набрала чинності з 17.04.2012 р. та затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. №512/5, оскільки згідно наданих суду документів присутні і нова адреса реєстрації боржниці, а також адреса її місця роботи, на які державним виконавцем жодного разу не надсилались копію виконавчих документів, що в свою чергу, є порушеним прав боржниці на самостійне та добровільне виконання рішень суду.

Крім того, самостійне невиконання боржником зобов'язань протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Разом з тим, в порушення вимог, встановлених законодавцем, при зверненні з вказаним поданням до суду, державним виконавцем серед наданих суду документів не надано жодного документу, яким би було підтверджено про умисне ухилення боржниці від виконання покладених на неї рішенням суду обовязків.

Посилання державного виконавця на той факт, що ним було винесено постанову про накладення арешту та оголошення заборони на майно ОСОБА_1, а також неодноразове направлення за місцем реєстрації боржниці вимог, взагалі не знайшли свого підтвердження, оскільки серед наданих доказів відсутні копії вказаних документів.

Також не знайшло свого підтвердження посилання державного виконавця на той факт, що ним неодноразово направлялися вимоги за місцем проживання боржниці, оскільки серед наданих доказів наявна копія постанови від 21.02.2014 року про відкриття виконавчого провадження (ВП № 42928533) і взагалі відсутні докази її направлення боржниці.

Серед наданих суду документів відсутні будь-які докази того, що починаючи з лютого 2014 року державним виконавцем були виконані вимоги ЗУ «Про виконавче провадження», як то встановлення місця мешкання ОСОБА_1,її розшук, оскільки нова адреса реєстрації була встановлена, винесення постанов про розшук та арешт належного їй майна та, в цілому, виявлення доказів обґрунтування факту ухилення боржниці від виконання своїх зобов'язань, оскільки на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Крім того, положеннями ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачений перелік осіб, які є державними виконавцями. У випадку заміни державного виконавця після відкриття виконавчого провадження до подання мають бути додані документи, які підтверджують, що з поданням до суду звернувся саме той виконавець, який здійснює виконання за конкретним виконавчим документом.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що як Заявник з поданням до суду звернувся не державний виконавець, а саме Орджонікідзевський відділ ДВС Запорізького МУЮ, який таким правом не наділений.

На момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

У зв'язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні, може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених частиною 6 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Відповідно до положення частини 2 статті 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Оскільки, відповідно до частини 2 статті 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Критерій достатності, вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів, визначається судом. А тому, вивчивши надані до подання матеріали суд приходить до висновку про відмову в задоволенні подання, оскільки в ньому присутня неповнота вчинення виконавчих дій, відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржницею від виконання своїх боргових зобов'язань та відомостей про її обізнаність за наявністю відкритого виконавчого провадження та строками його добровільного виконання.

Керуючись ст. ст. 3,7, 10, 377-1 ЦПК України, ст. 33 Конституції України, ст.ст. 11,12 ЗУ «Про виконавче провадження», ст.. 6 ЗУ « Про порядок виїзду з України та вїзд в Україну громадян України», суд

У Х В А Л И Л А :

В задоволенні подання Орджонікідзевського відділу Державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. Особа, без участі якої було постановлено ухвалу, має право подати апеляційну скаргу протягом пяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: Колесник С. Г.