Справа № 1016/2955/12 Головуючий у І інстанції Устимчук М.Ю.
Провадження № 22-ц/780/121/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко
Категорія 1 15.01.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 січня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Сухановій Є.М.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Комунальне підприємство Київської обласної ради «Макарівське БТІ», Управління держкомзему у Макарівському районі Київської області про розподіл спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернуласядо суду із вказаним вище позовом,який надалі уточнила і мотивувала тим, що із жовтня 1997 року вона та відповідач почали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу у придбаному ними за спільні кошти будинку по АДРЕСА_1 Макарівського району Київської області. Будинок був придбаний у розстрочку і після сплати ними у 1999 році останнього платежу між продавцем ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу.

Вказувала, що 22 березня 2001 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Макарівського районного суду від 5 липня 2012 року розірвано. Дітей від шлюбу не мають. За час перебування у шлюбі, на земельній ділянці по АДРЕСА_1 поряд із спільно придбаним будинком вони побудували новий будинок, який є їх спільною власністю подружжя. Дозвіл на будівництво будинку було дано на її ім'я рішенням Ситняківської сільської ради № 55 від 28 вересня 2006 року. Будівництво було закінчено у 2008 році, проте будинок не введений до експлуатації і свідоцтво про право власності на будинок не видавалося.

Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування будинку по АДРЕСА_1, яка приватизована відповідачем і належить йому на підставі державного акту серії ЯЗ № 442290.

Посилаючись на рівність часток подружжя у праві спільної сумісної власності на подружнє майно, просила розділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 Макарівського району Київської області літера «З» з господарськими будівлями і спорудами та виділити у її власність приміщення санвузла, котельні, частину жилої кімнати 1-4, частину кухні 1-5, частину коридору 1-5, тамбур, ганок та госопдарські будівлі і споруди, сараї «Б», «Ж», ? частину огорожі і колодязя, що відповідає 2 варіанту висновку експерта, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування будинку по АДРЕСА_1. Макарівського району Київської області.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 25 вересня 2014 року позов задоволено частково. Виділено ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 Макарівського району Київської області літера «З», а саме приміщення санвузла, котельні, частину жилої кімнати 1-4, частину кухні 1-5, частину коридору 1-5, тамбур, ганок та госопдарські будівлі і споруди, сараї «Б», «Ж», 1/2 частину огорожі і колодязя, що відповідає 2 варіанту висновку експерта. Визнано за позивачкою право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування будинку по АДРЕСА_1. Макарівського району Київської області. Розподілено судові витрати.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що він не був належним чином повідомлений про час розгляду справи, був позбавлений можливості ознайомитися із уточними вимогами позивачки. Посилається на те, що він придбав будинок у ОСОБА_3 за власні кошти до реєстрації шлюбу з позивачкою, а отже це майно є його особистою власністю. Паспорт БТІ позивачка отримала незаконно і він є недійсним. Крім того, суд незаконно застосував при вирішенні спору ст.ст.16,17 Закону України «Про власність», який на станом на 2008 рік втратив чинність.

В суді апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити.

Позивачка ОСОБА_2 належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується повідомленням про врученння судової повістки, подала заяву про відкладення розгляду справи, не надавши докази про поважність причин неявки, що згідно ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони із 22 березня 2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Макарівського районного суду від 5 липня 2012 року.

Відповідач є власником земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування будинку по АДРЕСА_1 Макарівського району Київської області, яку приватизував у встановленому законом порядку та 12 грудня 2008 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 442290. На вказаній земельній ділянці розташований придбаний відповідачем до шлюбу житловий будинок літера «А» загальною площею 56,1 кв.м., який не є предметом спору.

Також встановлено, що на вказаній земельній ділянці по АДРЕСА_1 зведено будинок, готовність якого становить 100 %, проте будинок у встановленому законом

порядку до експлуатації не прийнятий, право власності на будинок не зареєстроване, правовстановлючі документи на будинок відсутні.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що спірний будинок під літерою «З» по АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя і підлягає поділу відповідно до положень ст.60 СК України. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що поскільки новостворений будинок не прийнятий в експлуатацію та не зареєстрований відповідно до чинного законодавства, то його поділ можливий лише шляхом виділення у користування сторін по 1/2 частині будинку.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Вирішуючи спір, суд не звернув уваги, що спірний будинок під літерою «З» зведений без належного дозволу та належно затвердженого проекту, а відтак згідно ст.105 ЦК УРСР 1963 р. та ст.376 ЦК України 2003 р. є самочинним будівництвом, яке не породжує у особи, що здійснила таке будівництво, права власності, а отже не може бути предметом поділу.

Аналогічні роз'яснення містить п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», згідно якого право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Крім того, суд залишив поза увагою, що будівництво здійснене на земельній ділянці по АДРЕСА_1, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 і який дозволу на будівництво будинку на своє ім'я не отримував, проти визнання будинку спільною власністю із ОСОБА_2 заперечує, посилаючись на те, що спірний будинок зведений ще до реєстрації шлюбу. Суд вказаних доводів не перевірив та не з'ясував рік будівництва будинку, допустивши неповноту розгляду.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи справу в межах заявлених вимог про визнання права власності на половину будинку та її виділ в натурі, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.105 ЦК УРСР 1963 р. (яка була чинною на час будівництва спірного будинку) громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого

- 4 -

проекту, або з істотним відхиленням від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи його частиною.

Відповідно до ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до роз'яснень п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

Оцінивши наявні у справі докази, колегія суддів прийшла до переконання, що спірний будинок під літерою «З» є самочинно зведеним, поскільки в матеріалах справи відсутні дозвільні документи щодо будівництва спірного будинку, зокрема відсутній належний дозвіл на будівництво на ім'я власника ділянки та відсутній належно затверджений проект такого будівництва, а також документи щодо відповідності будинку і споруд основним будівельним нормам і правилам.

За змістом ст.105 ЦК УРСР 1963 р. та ст.376 ЦК України самовільно споруджені будинки не є об'єктами права приватної власності.

Статті 60,70 СК України, на які посилається позивачка і які регулюють спірні відносини щодо розподілу майна подружжя, передбачають розподіл майна, що набуто правомірно і належить подружжю чи одному з них на праві власності, проте цими нормами не регулюються правовідносини щодо самочинного будівництва.

Позивачкою заявлено вимоги про поділ спільного майна подружжя, в даному випадку будинку, який є самовільно зведеним і відповідно не є об'єктом спільної сумісної, а відтак відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину будинку як частку у майні подружжя та його поділ.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вимоги позивачки ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволенню не підлягають. З огляду на те, що вимоги про розподіл земельної ділянки мають похідний характер від вимог про розподіл будинку, у задовленні якиїх відмовлено, то передбачені законом підстави для розподілу ділянки відсутні.

Колегія суддів не приймає до уваги як доказ наявності дозволу на будівництво дозвіл, виданий сільською радою на ім'я позивачки, бо власником будинку під літерою «А» і ділянки по АДРЕСА_1 є відповідач, а відтак даний дозвіл не відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 вересня 2014 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Комунальне підприємство Київської обласної ради «Макарівське БТІ», Управління держкомзему у Макарівському районі Київської області про розподіл спільного майна подружжя.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1014 гривень 19 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :