Справа № 711/2-1419/2011
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 червня 2015 року м. Ужгород

Судова колегія палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.

суддів - Готри Т.Ю., Кондора Р.Ю.

при секретарі - Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 13 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності та стягнення коштів, та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 де третя особа Тячівське ДПТІ - про поділ та повернення майна, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 у серпні 2011 року звернувся до суду із позовом та, змінюючи та уточнюючи в подальшому позовні вимоги, остаточно просив: - визнати за ним та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на грошовий вклад у будівництво 4/7 частин будинку АДРЕСА_1 в сумі 1.352.993 гривні з врахуванням індексу інфляції та зміни курсу долара США; - стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію за 2/7 частини в спільному майні будинку АДРЕСА_1 з врахуванням індексу інфляції та зміни вартості курсу долара США в розмірі 676.466 гривень; стягнути з ОСОБА_3 судові витрати з оплати судового збору, послуг адвоката та за його переїзди в судові засідання, а також оплату за дачу висновку спеціаліста в сумі 2000 грн.

Позов мотивував тим, що з листопада 2002 року проживав із ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі, який у 2011 році було розірвано.

За час спільного проживання вони добудували житловий будинок АДРЕСА_1. Будівництво відповідачка почала з першим чоловіком, і на час укладення шлюбу готовність будинку становила 20%. У 2008 році вона оформила на себе право власності та зареєструвала будинок в бюро технічної інвентаризації. Оскільки, згідно одного із варіантів, визначених у висновку судової інженерно-технічної експертизи, станом на 12 листопада 2002 року ступінь готовності житлового будинку була 40,39 %, а отже спільною сумісною власністю є 59.61% або 4/7 частки, просив задовольнити позов, врахувавши індекс інфляції та зміну курсу долара за період з 9 квітня 2008 року по 2 лютого 2015 року, визначений висновком експертного дослідження.

ОСОБА_3 у серпні 2011 року звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 Зазначала, що після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 вони проживали у с. Вонігово, де мешкав ОСОБА_1 У 2004 році у них народилась донька ОСОБА_4. Вони домовились, що будинок АДРЕСА_1 залишиться її старшій доньці ОСОБА_9. Будинок в с. Вонігово залишиться доньці ОСОБА_4. Оскільки старша донька ОСОБА_9 була від першого шлюбу, тому на добудову будинку в м. Тячів вона витрачала свої особисті кошти та кошти ОСОБА_5 - її матері. Проживаючи у будинку батьків ОСОБА_1 в АДРЕСА_2, який не був зареєстрований за батьками ОСОБА_1, власними силами вона зробила ремонт будинку, в 2009 році було зроблено повну реконструкцію та добудову будинку, на що було витрачено 4,5 тисяч доларів США, що по курсу становило 36 тисяч гривень. Вона повністю облаштувала будинок своїми особистими речами, картинами покійного батька, килимами. Вона також завезла в будинок посуд, кухонний куток, особисті електричні прибори (міксер, блендер. електром'ясорубку). Разом придбали морозильну камеру вартістю 3500 гривень, та плазмовий телевізор вартістю 8000 (гривень). Крім того у 2007 році разом з чоловіком за власні кошти вони придбали автомобіль AUDI 80 за 5200 доларів США, який після розірвання шлюбу ОСОБА_1 продав. Крім того в межах безоплатної приватизації ОСОБА_1 отримав земельну ділянку площею 0,0904 га по АДРЕСА_3.

Після уточнення та зміни позовних вимог, ОСОБА_3 просила суд: - зобов'язати ОСОБА_1 повернути їй особисті речі, набуті до шлюбу, які залишились у відповідача: картини її покійного батька у кількості 7 шт. із зазначенням їх розмірів; іконостас її батька; килими у кількості 5 шт. із зазначенням їх розмірів. Здійснити поділ спільного майна подружжя зобовязати ОСОБА_1 відшкодувати половину вартості: - земельної ділянки площею 0,0904 га. у АДРЕСА_3; - реконструкції житлового будинку АДРЕСА_2; - спільного автомобіля AUDI 80, який ОСОБА_1 продав, у розмірі 2600 доларів США (21060 грн.); - морозильної камери «Indezit» у розмірі 1750 грн. та плазмового телевізора «Sonу» у розмірі 4000 грн.

Рішенням Тячівського районного суду від 13 березня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково - стягнуто з ОСОБА_3 25284 гривні 97 копійок на користь ОСОБА_1 2/9 частки у вартості будинку АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 18000 грн. витрачених на ремонт будинку АДРЕСА_2. Також зобов'язано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_3 дитячі речі, сім картин, іконостас, два килими, кухонний куток, стіл, 10 стільців, електроміксер, блендер, електром'ясорубку, посуд, морозильну камеру „Індезіт, плазмовий телевізор "Соні". В решті заявлених зустрічних позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати. Скасовано ухвалу Тячівського районного суду від 12 лютого 2013 року про заборону відчуження будинку.

На таке рішення ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 подали апеляційні скарги. Вважають, що рішення суду не відповідає обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права. Просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 Також стягнути судові витрати з оплати судового збору, послуг адвоката та за його переїзди в судові засідання, а також оплату за дачу висновку спеціаліста в сумі 2000 грн.

ОСОБА_3 рішення суду не оскаржувала. В запереченнях на апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішення суду просила залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скаргах доводи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що з 19 листопада 2002 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, 14 квітня 2004 року народилась донька ОСОБА_4, яка знаходиться на утриманні та вихованні ОСОБА_6 Рішенням Тячівського районного суду від 1 серпня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Також судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_7, в грудні 1993 року виготовила будівельний паспорт на будівництво будинку АДРЕСА_1 та розпочала будівництво (т.2 а.с.6-8). За час її перебування в шлюбі з ОСОБА_1 з 2002 року по 2008 рік вказаний будинок було добудовано, введено в експлуатацію та ОСОБА_3 зареєструвала будинок на своє ім'я, що стверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, виданим виконавчим комітетом Тячівської міської ради 11 червня 2008 року (т. 1 а.с.7,8). Будинок АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці, яка була виділена ОСОБА_3 рішенням Тячівської міської ради від 16 лютого 1993 року (т. 2 а.с.18).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3, шлюб між якими було укладено у 2002 році, просили задовольнити позов, посилаючись на положення Сімейного кодексу України. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно із ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічно ці правовідносини врегульовані Сімейним кодексом України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі; за згодою одного з подружжя, йому може бути присуджено грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок.

За час перебування сторін у шлюбі незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 було добудовано, в 2008 році введено в експлуатацію та зареєстровано як обєкт права власності. В той же час необхідно враховувати, що на час укладення шлюбу будинок частково було зведено, а отже частка ОСОБА_3 у цьому будинку є більшою.

Відповідно до висновку № 1998/199911/200 судової інженерно-технічної експертизи від 8 серпня 2014 року (т. 3 а.с.82-119), ринкова вартість житлового будинку АДРЕСА_1 на час прийняття його в експлуатацію станом на 09.04.2008 становить 740481,22 грн. Вартість будинку на час проведення експертизи становила 1137823,45 грн.

Також у висновку судової інженерно-технічної експертизи зазначено різні варіанти визначення частки сторін у вартості будинку. Так, у випадку якщо готовність будинку станом на 12 листопада 2002 року становила 55,70 %, і розмір ідеальних часток сторін у вартості будинку становитиме відповідно 7/9 для ОСОБА_3 і 2/9 для ОСОБА_1, то ОСОБА_3 повинна компенсувати ОСОБА_1 25284,97 грн. У випадку, якщо готовність будинку станом на 12 листопада 2002 року становила 40,39 %, і розмір ідеальних часток сторін у вартості будинку становитиме відповідно 5/7 для ОСОБА_3 і 2/7 для ОСОБА_1, то ОСОБА_3 повинна компенсувати ОСОБА_1 97527,72 грн.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 та стягуючи з ОСОБА_3 на його користь 2/9 частки у вартості будинку АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано доказів про придбання ним матеріалів на будівництво будинку, крім накладної від 24 жовтня 2004 року про придбання ним матеріалів на суму 7871 гривню, та придбання арматури на суму 8168 гривень. Проте, висновок суду щодо стягнення на користь ОСОБА_1 2/9 частки у вартості будинку судова колегія вважає необґрунтованим. У матеріалах справи містяться матеріали-розрахунки, а також накладні на придбання матеріалів, в тому числі, ОСОБА_3, датовані у період проживання у сторін у шлюбі. Також містяться розрахунки, у яких дата не зазначена. У зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 зазначала, що будівництво будинку продовжувала за власні кошти разом із своєю матірю - ОСОБА_5 Проте договору про спільне будівництво не було надано. А отже, відповідно до ст. 60, 62 СК України, будинок є спільною сумісною власністю подружжя. В той же час, враховуючи те, що на час укладення шлюбу будинок частково було зведено, а отже частка ОСОБА_3 у цьому майні є більшою, судова колегія вважає за необхідне рішення суду в цій частині змінити, стягнувши на користь ОСОБА_1 компенсацію за 2/7 частки у вартості будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 просив визнати за ним та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на грошовий вклад у будівництво 4/7 частин будинку АДРЕСА_1 в сумі 1.352.993 гривні з врахуванням індексу інфляції та зміни курсу долара США, та стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію за 2/7 частини в спільному майні з врахуванням індексу інфляції та зміни вартості курсу долара США в сумі 676466,8 грн. Такі вимоги зазначались виходячи з висновку експертного дослідження, в якому визначалась вартість часток подружжя з врахуванням індексу інфляції та зміни курсу долара США за період з 9 квітня 2008 року з часу введення спірного будинку в експлуатацію, до 2 лютого 2015 року до дня проведення вказаного експертного дослідження. Проте такі вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі.

За змістом ст. 60-71 СК України, спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте подружжям за час шлюбу, а не кошти, які були витрачені на його придбання чи створення. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості.

Тому вимоги щодо визнання права спільної сумісної власності на грошовий вклад у будівництво задоволенню не підлягають, а компенсацію за 2/7 частки у вартості будинку АДРЕСА_1 слід стягнути в сумі 97527,72 грн., як визначено судовим експертом виходячи з дійсної вартості майна.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 судова колегія дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції частково задоволено позовні вимоги у тій редакції, яка була викладена ОСОБА_3 у її первинній позовній заяві, що була подана до суду 18 серпня 2011 року (т. 1 а.с. 3-4), без врахування заяви ОСОБА_3 про уточнення позовних вимоги від 08.05.2013 (т. 2 а.с.205-209). ОСОБА_3 таке рішення суду не оскаржувала.

Крім того, суд в своєму рішенні зазначив, що ОСОБА_1 в своїх запереченнях на зустрічну позовну заяву частково визнав зустрічний позов (т. 2 а.с.84-86, 96-98). Проте такий висновок суду не відповідає змісту цих заперечень. В запереченнях ОСОБА_1 цитує зустрічну позовну заяву, та зазначає, що вимоги ОСОБА_3 не доведені відповідними доказами і просить у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 18000 грн. витрачених на ремонт будинку АДРЕСА_2, суд першої інстанції не врахував, що зазначене дворогосподарство було зареєстроване по 1/2 частці за батьками ОСОБА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_8, рік будівництва будинку 1969 (т. 2 а.с.87). Будинок на праві приватної власності належить по 1/2 частці ОСОБА_1 та ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності, виданим 7 травня 2008 року (т. 2 а.с.88), розташований на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданому 05.11.2008 (т. 2 а.с.89).

Таким чином, з вимогою про відшкодування вартості ремонту будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_1 є неналежним відповідачем, і жодних підстав стягувати з нього такі кошти немає.

Суд першої інстанції, зобовязуючи ОСОБА_1 повернути ОСОБА_3 майно, не зазначив жодних ідентифікуючих ознак такого майна, не зясував його наявність та місце його знаходження. На це вказував ОСОБА_1 у своїх запереченнях на зустрічну позовну заяву, а ОСОБА_3 не надала належних та допустимих доказів про наявність її особистих речей у ОСОБА_1 або у третіх осіб. Так само і не надала доказів придбання за час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 плазмового телевізора та морозильної камери. Наявність та обсяг майна, про повернення якого було заявлено вимогу ОСОБА_3 та яке зазначено у рішенні суду, доведено не було.

ОСОБА_3 вказувала, що вказані нею речі залишились у ОСОБА_1, він їх утримує та відмовляється віддати. Проте, як вбачається з матеріалів справи, із клопотанням про забезпечення доказів в порядку, передбаченому ст. 133 ЦПК України, ОСОБА_3 не зверталась.

Зважаючи на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Таким чином, обставини, які мають значення для справи і які суд вважав встановленими не доведені, висновки суду не відповідають обставинам справи, і судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 309 ч. 1 п.п.2-4 ЦПК України рішення суду в частині вирішення первісного позову слід змінити, а в частині вирішення зустрічного позову скасувати, та у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати, і у разі часткового задоволення позову судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог; якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 - (близько 14 % від заявлених позовних вимог), враховуючи суму сплаченого ОСОБА_1 судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (т. 2 а.с.1,2, т. 4 а.с.51), з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 507 грн. у відшкодування сплаченого судового збору та 17,29 грн. витрат на ІТЗ. Крім того, ОСОБА_1 просив стягнути витрати на правову допомогу, які згідно наданого розрахунку склали 11694,85 грн., та витрати за переїзди адвоката в судові засідання 4737,04 грн., а також 2000 грн. за дачу висновку спеціаліста. Проте до розрахунку витрат на правову допомогу не було надано документального підтвердження отриманих представником коштів, а надана квитанція на суму 4000 грн. не може бути підтвердженням проведення такої оплати, оскільки не містить інформації, за якою можна ідентифікувати відповідний платіж (т. 4 а.с.78). Також матеріали справи не містять підтвердження оплати 2000 грн. за дачу висновку спеціаліста. З наданих представником ОСОБА_1 фіскальних чеків на придбання палива можуть бути прийняті лише чеки за 28.02.2013, оскільки в матеріалах справи відсутні журнали судових засідань на інші дати (а.с.84-85). Тому на користь ОСОБА_1 також слід стягнути і витрати його представника, повязані з явкою до суду, в сумі 360,81 грн.

Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити, то на її користь слід стягнути з ОСОБА_1 лише половину витрат за проведення судової інженерно-технічної експертизи, які були сплачені ОСОБА_3 (т. 3 а.с. 216).

Керуючись ст.ст. 307, ст. 309 ч. 1 п.п.2-4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 13 березня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 змінити.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію за 2/7 частки у вартості будинку АДРЕСА_1 в сумі 97527 (девяносто сім тисяч пятсот двадцять сім) гривень 72 коп.

Рішення Тячівського районного суду від 13 березня 2015 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 - скасувати, та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ та повернення майна - відмовити.

Рішення Тячівського районного суду від 13 березня 2015 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 507 (пятсот сім) гривень у відшкодування сплаченого судового збору, 17 (сімнадцять) гривень 29 коп., сплачених за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, та 360 (триста шістдесят) гривень 81 коп. у відшкодування витрат представника ОСОБА_1, що повязані з явкою до суду.

Стягнути з ОСОБА_1 2051 (дві тисячі пятдесят одну) гривню - половину вартості за проведення судово-технічної будівельної експертизи на користь ОСОБА_3.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча

Судді