У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Штелик С.П., Черненко В.А.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про виділ в натурі частини житлового будинку та визначення користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому просив виділити йому у користування 1/4 частини будинку по АДРЕСА_1, визнати за ним право власності на приміщення 1 площею 3,2 кв. м, приміщення 1-1 площею 3,6 кв. м, приміщення 1-2 площею 5,4 кв. м, приміщення 1-3 площею 9,1 кв. м, приміщення 1-4 площею 11,0 кв. м, приміщення 1-5 площею 19,6 кв. м, приміщення 1-6 площею 6,9 кв. м, приміщення 1-7 площею 4,4 кв. м, навіс літ. «Е», гараж літ. «В», визначити порядок користування земельною ділянкою, що розташована біля будинку, виділивши йому у відокремлене користування 1/4 частини її частини за варіантом № 1 висновку будівельно-технічної експертизи від 28 серпня 2014 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він та відповідачі є співвласниками будинку АДРЕСА_1. Власником 1/2 частини будинку є ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 05 грудня 1995 року, співвласниками іншої 1/2 частини є він та ОСОБА_6 по 1/4 частини кожний.

Вказував, що згідно з договором дарування Ѕ частини вказаного вище будинку від 21 серпня 2007 року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, йому у власність перейшла частина житлового будинку літ. «А», гаражі літ. літ. «В» та літ. «І», сарай літ. «Б», вбиральня літ. «Г», навіси літ. «Е» та літ. «З»; льох під гаражем літ. «І», теплиця літ. «К», вигрібні ями № № 5 та 6, огорожа № 1-4.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05 листопада 2010 року зазначений договір дарування визнано частково недійсним в частині дарування 1/4 частини будинку з відповідною частиною надвірних будівель, в іншій частині договір дарування залишено без змін.

Відповідачу ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 05 липня 2011 pоку, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, належить 1/4 частини спірного житлового будинку літ. «А», гаражі літ. «В» та «І», сарай літ. «Б», навіси літ. «Е» та «З», льох під гаражем літ. «І», теплиця літ. «К», вигрібні ями № 5 та № 6, огорожа № 1-4.

Посилаючись на те, що протягом останніх років вони (сторони) не можуть дійти порозуміння щодо порядку користування і володіння будинком, а також земельною ділянкою біля нього, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 листопада 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Виділено ОСОБА_4 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1, визнано за ним право власності на приміщення 1 площею 3,2 кв. м, приміщення 1-1 площею 3,6 кв. м, приміщення 1-2 площею 5,4 кв. м, приміщення 1-3 площею 9,1 кв. м, приміщення 1-4 площею 11 кв. м, приміщення 1-5 площею 19,6 кв. м, приміщення 1-6 площею 6,9 кв. м, приміщення 1-7 площею 4,4 кв. м, навіс літ. «Е», гараж літ. «В». Визначено порядок користування земельною ділянкою площею 0,1173 га, що розташована біля житлового будинку, та виділено ОСОБА_4 у відокремлене користування 1/4 частини земельної ділянки площею 293,25 кв. м, яка складається з частини земельної ділянки загального користування площею 35,11 кв. м та земельної ділянки площею 258,14 кв. м.

Земельна ділянка площею 258,14 кв. м розташована в межах: від т. А до т. Б (АДРЕСА_1) - 21,78 м + 3,66 м, від т. Б до т. В - 14 м, від т. В до т. Г - межа прокладена по лінії, що розмежовує гараж «В» та сарай «Б», від т. Г до т. Д -8,33 м, від т. Д до т. Л - 4,77 м, від т. Л до т. М -6,46 м, від т. М до т. К - 7,8 м, від т. К до т. Н - 1 м; від т. Н до т. О - межа прокладена по лінії розподілу житлового будинку, від т. О до т. Р - 2,52 м, від т. Р до т. А - 15,49 м.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове, яким ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок можливо поділити за першим варіантом судової будівельно-технічної експертизи від 28 серпня 2014 року, проведеної в рамках даної справи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд виходив із того, що висновок експертизи є одним із доказів і має оцінюватись судом у сукупності з іншими доказами відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, згідно з якою суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При цьому суд зазначив, що проведена у справі експертизі визначила варіанти розподілу спірного будинку, не ґрунтуючись на наявних правовстановлюючих документах, які підтверджують уже існуюче право власності сторін, а маючи дані про наявність трьох співвласників, проігнорувала одного із них, фактично позбавивши його права власності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду.

В матеріалах справи наявні докази, які не узгоджуються з висновками експертизи від 28 серпня 2014 року, зокрема, щодо поділу між співвласниками приміщень, які є особистою власністю ОСОБА_5

За таких обставин, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд апеляційної інстанції з урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про відмову ОСОБА_4 у позові.

Доводи скарги та матеріали витребуваної справи не дають підстав вважати, що судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому доводи касаційної скарги не можуть бути визнані як підстава для призначення справи до судового розгляду.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель

Судді С.П. Штелик

В.А. Черненко