АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

19 січня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Пономарь З.М., Черненкової Л.А.,

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до арбітражного керуючого товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-виробничий центр № 1308» ОСОБА_3 про звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року позивач звернулася до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом до арбітражного керуючого ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308» ОСОБА_3 про звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Зазначала, що з 01 вересня 2003 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308», працюючи на посаді мийника посуду.

Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2008 року товариство було визнано банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12 березня 2009 року ліквідатором ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308» призначено арбітражного керуючого ОСОБА_3, який за час проведення ліквідаційної процедури, не повідомив в установлений строк працівників підприємства щодо їх звільнення та не провів належні з ними виплати. Просить прийняти рішення про її звільнення на підставі ст. 240-1 КЗпП України, стягнути з відповідача ОСОБА_3 суму мінімальної заробітної плати за час вимушеного прогулу з 01 січня 2009 року по 31 жовтня 2013 року у розмірі 54 517 грн., та суму моральної шкоди у розмірі 15 000 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2014 року позовні вимоги задоволені частково (а.с.55-56).

Стягнуто з ТОВ «Торговельно-виробничий центр № 1308» заборгованість по заробітній платі у розмірі 54 517 грн., та суму моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 16 вересня 2014 року у задоволенні вимоги про прийняття рішення про її звільнення відмовлено (а.с. 121).

Не погодившись із заочним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення суду, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати з урахуванням наступного.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не була повідомлена належним чином про припинення діяльності товариства, та з нею до теперішнього часу не проведені відповідні виплати, утворилася заборгованість по заробітній платі.

Проте погодитися з висновками суду не можна з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наказу № 3 від 01 вересня 2003 року ОСОБА_2 прийнято на посаду мийника посуду до ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308».

На час звернення позивача до суду ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308» згідно постанови господарського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2008 року визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 12 березня 2009 року ліквідатором ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308» призначено арбітражного керуючого ОСОБА_3

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури підприємницька діяльність банкрута ще готується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу, а виконання зобов'язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбаченому розділом III цього Закону.

Враховуючи викладене, принаймні з моменту визнання ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308» банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у справі 30 вересня 2008 року вказане підприємство не здійснювало господарську (підприємницьку) діяльність, а позивач не виконував трудові функції на підприємстві, які б давали йому право на отримання відповідної винагороди (заробітної плати).

При цьому факт вимушеного прогулу позивача не підтверджується матеріалами справи та суперечить вимогам ст. 235 КЗпП України, що позбавляє позивача можливості посилатися на факт вимушеного прогулу як на підставу для стягнення грошових коштів з ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308».

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2, пред'явлених до ОСОБА_3, як ліквідатора ТОВ «ТВЦ №1308», слід зазначити, що ані трудове законодавство, ані норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не встановлюють солідарну (субсидіарну) відповідальність керівника підприємства щодо виплати заборгованості по заробітній платі звільнених працівників, а тим більше особисту майнову відповідальність керівника.

Таким чином, арбітражний керуючий (ліквідатор) ОСОБА_3 як суб'єкт господарювання, який відповідно до ст.25 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» виконує повноваження керівника ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308» на підставі ухвали господарського суду Дніпропетровської області, не є належним відповідачем у справі, оскільки не є стороною трудової угоди між працівником і власником підприємства.

Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено наслідки непред'явлення або несвоєчасного пред'явлення найманими працівниками своїх вимог до підприємства, а також відсутності у підприємства достатніх коштів і майна для задоволення вимог найманих працівників. Такі наслідки полягають у тому, що вимоги кредиторів (у даному випадку - найманих працівників), заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, не розглядаються і вважаються погашеними. Так само вважаються погашеними вимоги кредиторів (найманих працівників), не задоволені з-за недостатності майна.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 скористалась наданими їй правами, звернувшись 11 червня 2014 року до господарського суду Дніпропетровської області з заявою про визнання грошових вимог по заробітній платі до банкрота на суму 64 517 грн. (а.с. 113).

Статтею 240 - 1 КЗпП України передбачено, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Разом з тим, в порушення вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України, позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції жодного належного доказу на підтвердження порушення її трудових прав, а саме в матеріалах справи відсутні відомості про час отримання нею трудової книжки та звернення до відповідного органу з метою вчинення запису про звільнення її з займаної посади на підставі положень п.1 ст. 40 КЗпП України.

З цього випливає, що фактів, які свідчать про порушення процедури звільнення позивача суду не надані.

Крім того, довідкою Лівобережної ОДПІ м.Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 15 січня 2015 року повідомлено, що ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308» з 30 вересня 2008 року господарським судом визнано банкротом, звіти за формою 1-ДФ за 2008-2009 рік підприємством не надавались, інформації про доходи ОСОБА_2 в центральній базі даних не має.

Необхідно також зауважити, що у відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України в п.4 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені ст.ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Однак, в порушення приписів вищезазначених норм права, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом лише 21 жовтня 2013 року, не ставлячи питання про поновлення пропущеного строку та не повідомляючи причин поважності пропуску строку.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем безпідставно заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, у зв'язку з чим слід відмовити у задоволенні цих позовних вимог та вимог про стягнення моральної шкоди.

За таких обставин, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає частковому скасуванню в частині задоволених позовних вимог як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з відмовою у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2014 року скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-виробничий центр № 1308» заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з арбітражного керуючого товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-виробничий центр № 1308» ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди - відмовити.

В іншій частині заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2014 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь

Л.А. Черненкова