У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» про визнання права власності на нерухоме майно за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 25 березня 2011 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого вона набула права вимоги майнових прав на об'єкт нерухомості у вигляді двокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 87,23 кв.м.

На момент укладення договору про відступлення права вимоги вартість спірного жилого приміщення вже була сплачена відповідачу.

16 вересня 2011 року будинок, складовою частиною якого є згадана вище квартира, введено в експлуатацію.

Рішенням виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради Київської області від 22 вересня 2011 року № 270 доручено КП «Ірпінське БТІ» оформити та видати ТОВ «Аверс-Сіті» поквартирно свідоцтва про право власності на квартири введеного в експлуатацію будинку по АДРЕСА_1.

Вказувала, що відповідно до умов договору купівлі-продажу майнових прав вона мала набути права власності на квартиру після введення об'єкту капітального будівництва в експлуатацію та оформлення відповідних правовстановлюючих документів. Проте акти приймання-передачі майнових прав на спірне приміщення сторонами не укладено, а у п. 3.2 договорів зазначено, що право власності на майнові права від продавця до покупця переходить після підписання акту.

Також зазначала, що неодноразово усно та у письмовій формі зверталась до відповідача з вимогою щодо передачі їй документів на квартиру та виконання умов договору, однак відповіді не отримала, а тому вважає свої права порушеними.

Посилаючись на наведене, просила визнати за нею право власності на об'єкт нерухомості у вигляді двокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 87, 23 кв.м, зобов'язавши відповідача передати їй технічну документацію на цю квартиру.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що до суду не надано доказів на підтвердження факту здійснення покупцем 100% оплати вартості майнових прав на зазначену у договорі квартиру, а також отримання ТОВ «Аверс-Сіті» правовстановлюючих документів на об'єкт нерухомості. Крім того, апеляційний суд як на підставу відмови у позові послався на те, що за договором купівлі-продажу майнових прав від 15 жовтня 2010 року № С109 ИП позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно, окрім того, ОСОБА_3 було порушено порядок отримання пакету документів, необхідних для оформлення права власності на об'єкт нерухомості. З такими висновками суду першої інстанції погодився й суд апеляційної інстанції.

З таким висновком апеляційного суду погодитись не можна, оскільки він суперечить вимогам закону та не ґрунтується на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 25 березня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого позивач набула права вимоги до ТОВ «Аверс-Сіті» майнових прав на об'єкт нерухомості у вигляді квартири АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 15 жовтня 2010 року № С109 ИП (а. с. 8-15).

Будинок, складовою частиною якого є квартира, було введено в експлуатацію 16 вересня 2011 року, про що свідчить сертифікат відповідності від 16 вересня 2011 серія КС № 6 (а. с. 21).

Відповідно до п. 3.1 ст. 3 договору купівлі-продажу майнових прав від 15 жовтня 2010 року № С109 ИП майнові права на об'єкт нерухомості передаються продавцем покупцю шляхом підписання акту. Акт підписується сторонами не пізніше 10 робочих днів з дати настання останньої з таких подій: здійснення покупцем оплати 100 % вартості майнових прав; введення відповідної частини об'єкта капітального будівництва складовою та невід'ємною частиною якої є об'єкт нерухомості, в експлуатацію, отримання правовстановлюючих документів на об'єкт капітального будівництва та здійснення розрахунків (а. с. 12).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, зокрема, виходив з того, що не надано доказів на підтвердження факту здійснення покупцем 100% оплати вартості майнових прав на зазначену у договорі квартиру, а також отримання ТОВ «Аверс-Сіті» правовстановлюючих документів на об'єкт нерухомості.

Проте у матеріалах справі є довідка ТОВ ««Аверс-Сіті» від 15 жовтня 2010 року про відсутність заборгованості ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу майнових прав від 15 жовтня 2010 року №С109 ИП та підтвердження факту повної оплати (а. с. 79).

Суд у порушення ст. 212 ЦПК України оцінки вказаному доказу не надав.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530-532 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положеннями ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Майном як особливим об'єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки ( ч.1 ст. 190 ЦК України).

Майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст. 3 Закону).

Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва, не є речовими правами на чуже майно, оскільки об'єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об'єкт будівництва не існує на момент виникнення майнових прав, а тому не може існувати й право власності на нього.

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Новостворене нерухоме майно стає об'єктом цивільних правовідносин з моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації або державної реєстрації без урахування того, яким суб'єктом правовідносин здійснено такі дії та на якого суб'єкта цивільних правовідносин або сторону договору зареєстроване новостворене майно.

Захист майнових прав на новостворене майно, прийняте до експлуатації та оформлене (зареєстроване) на іншу особу, у разі невизнання цією особою прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства, зокрема на підставі ст. 392 ЦК України.

При цьому рішення суду про захист порушеного права та визнання за позивачем прав на спірне майно є підставою для реєстрації такого права.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 листопада 2014 року у справі № 6-129цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами.

Також суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішенням виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради Київської області від 22 вересня 2011 року № 270 доручено КП «Ірпінське БТІ» оформити та видати ТОВ «Аверс-Сіті» поквартирно свідоцтва про право власності на квартири введеного в експлуатацію будинку по АДРЕСА_1.

У свою чергу апеляційний суд, не перевіривши належним чином доводи апеляційної скарги, не надавши належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, дійшов до передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційним судом у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта