28.12.2015 Єдиний унікальний номер 205/7719/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2015 року

Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., при секретарі Шевцовій М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на частину квартири та усунення перешкод в користування квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

10 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на частину квартири та усунення перешкод в користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог, згідно останніх уточнень, зазначила, що вона постійно проживала з ОСОБА_3 з 16.07.1996 р. по 23.10.2014 р. без реєстрації шлюбу за адресою: 49017, АДРЕСА_1. Дана квартира належала ОСОБА_3 на праві власності. Проживаючи в данній квартирі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом вели спільне господарство, за спільні кошти купляли продукти, речі, господарські товари, а також оплачували комунальні послуги. Спільних дітей від проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - не мали. В останні роки здоровя ОСОБА_6 значно погіршилось: в 2000 році стався інфаркт, в 2007 році другий інфаркт, а 22.02.2014 році інсульт. Весь цей час позивач знаходилась з хворим в лікарні, доглядала його, вбирала, купляла ліки, медичне обладнання, годувала хворого. Після виписки з лікарні 05.03.2014 року, приїхавши до квартири АДРЕСА_2, позивач продовжувала доглядати хворого, робила хворому уколи, массаж та інши процедури. Так, 13.03.2014 року близько 22:00 год., позивач, вернувшись з роботи, побачила, що в квартирі вже знаходились ОСОБА_2 (рідна донька ОСОБА_3С.) разом з рідною сестрою ОСОБА_4, які прийшли провідати ОСОБА_3 та які почали вимагати документи на квартиру, особисті документи ОСОБА_3, його банківські карти згідно яких останній отримував пенсію. Після цього, 13.03.2014 року донька ОСОБА_3 ОСОБА_2 забрала хворого до себе на квартиру, яка знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, Донецьке шосе, буд. 132/22. Потім, ОСОБА_2 разом із ОСОБА_4 замінили замки до дверей квартири АДРЕСА_2, і після цього позивач не змогла потрапити до квартири. Іншого місця проживання, крім як за адресою: АДРЕСА_3, ОСОБА_1 не має. В кінці квітня 2014 року позивачу стало відомо, що 04.04.2014 року ОСОБА_2 купила за 149 000,00 гривень у свого батька ОСОБА_3 квартиру №16, що знаходиться за адресою: вул. Хуліана Грімау, буд. №9 в м. Дніпропетровську. Данний факт підтверджується договором купівлі-продажу квартири №16 в житловому будинку №9 в м. Дніпропетровську від 04.04.2014 року, посвідченого ОСОБА_5, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу. Позивач вважає, що в результаті того, що сталося порушено її право на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сімєю з ОСОБА_3 Також, ОСОБА_1 вважає, що оскільки вона прожила разом із ОСОБА_3 однією сімєю у вказаній квартирі близько 18 років, то вона має право на частину вказаної квартири АДРЕСА_4, а саме 13,65 кв.м. Також, позивач вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 04.04.2014 року є нікчемним, оскільки ОСОБА_3 маючи похилий вік, поганий стан здоровя, по своїй волі добровільно не міг укласти цей договір та підписати його при таких обставинах. На підставі вищевикладеного, позивач просить: встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сімєю з 16.07.1996 року по 23.10.2014 рік; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5, укладеного 04.04.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнати за нею право власності на 351/1000 частини квартири АДРЕСА_6 та усунути їй перешкоди в користування квартирою №16 в будинку №9 по вул. Хуліана Грімау в м. Дніпропетровську, а також стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 судові витрати по справі.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити. Участі у содових дебатах не приймала, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Відповідач ОСОБА_3 не зявився. Про місце, дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

В судове засідання представник третьої особи Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції не зявився. Про місце, дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.

В судове засідання приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 не зявилася. Про місце, дату та час судового засідання повідомлена належним чином. Про причини неявки суд не повідомила.

В судове засідання представник третьої особи Комунального підприємства Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради не зявився. Про місце, дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.

Суд, заслухавши учасників судового процесу, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого ОАО ДМЗ ім. Петровського від 12.02.1999 року, згідно з розпорядженням №2728-П від 12.02.1999 року, зареєстрованого Дніпропетровським МБТІ належала квартира АДРЕСА_7 (а.с.141).

Згідно договору купівлі-продажу від 04 квітня 2014 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_8 продав ОСОБА_2 квартиру №16, що розташована в м. Дніпропетровську по вул. Хуліана Грімау, в житловому будинку №9 (а.с.77)

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2014 року усунуті перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою №16 будинку №9 по вул. Хуліана Грімау у м. Дніпропетровську та визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою №16 будинку №9 по вул. Хуліана Грімау у м. Дніпропетровську, що є підставою для зняння ОСОБА_1 з реєстрації (а.с.83-85).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2014 року залишено без змін (а.с.80-82)

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України факт проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу повинен бути встановлений судом.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Однак, належних письмових доказів, які б підтверджували місце спільного проживання сторін, ведення спільного бюджету (побуту) - позивач не надала.

Докази та пояснення позивача про спільний відпочинок з ОСОБА_3 - не можуть визнаватися такими, що підтверджують факт проживання сторін однією сімєю.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Регулювання майнових відносин між жінкою та чоловіком, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, визначено Сімейним кодексом України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, а тому відносини, які виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 1996 року по 01 січня 2004 року не регулюються ст.74 СК України.

Враховуючи вищевикладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовної вимоги, щодо встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сімєю в період з 16 липня 1996 року по 23 жовтня 2014 року.

Також, позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5, укладеного 04.04.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, визнання права власності на 351/1000 частину квартири АДРЕСА_6 та усунення перешкод в користуванні квартирою №16 в будинку №9 по вул. Хуліана Грімау у м. Дніпропетровську не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»від 06.11.2009 року № 9, норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним тягнуть за собою приведення сторін у первинний стан, тобто витребування даної квартири з володіння покупця ОСОБА_2 та передачі її попередньому власнику ОСОБА_3

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи не вбачається, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5, укладеного 04.04.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений всупереч вимогам ст. 203 ЦК України.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що договір купівлі-продажу від 04 квітня 2014 року укладений без порушень вимог діючого законодавства. Тому для визнання його недійсним не має жодних правових підстав, у зв'язку з чим в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити в повному обсязі, оскільки інші позовні вимоги є похідними.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, у звязку з чим поверненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту проживання однією сімєю з 16.07.1996 року по 23.10.2014 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5, укладеного 04.04.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, визнання права власності на 351/1000 частину квартири АДРЕСА_6 та усунення перешкод в користуванні квартирою №16 в будинку №9 по вул.. Хуліана Грімау у м. Дніпропетровську відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.Г. Остапенко