АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3391/15 Головуючий 1 інст. - Попов О.Г.
Справа № 629/298/15
Категорія : трудові Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Кокоші В.В., Бобровського В.В.,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 березня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» про стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» про стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди.

У обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що він з 11 листопада 1975 року працював у ДП «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» на посаді токаря та 22 січня 2013 року Наказом №44/ос звільнений за прогул.

При звільненні з вини відповідача він не отримав всіх належних йому сум, а саме винагороду за підсумками 2012 року(тобто «тринадцяту» заробітну плату) в сумі 1 303,44 грн., яку йому нарахували у березні 2013 року, але виплатили лише 10 грудня 2014 року, після неодноразових звернень до різних контролюючих органів. Неправомірними діями відповідача вважає, що йому завдано також моральної шкоди.

Тому, ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.96), просив суд стягнути з відповідача на його користь 90 440,88 грн. середньомісячний заробіток за затримку виплати заробітної плати за період з 22 січня 2012 року по 10 грудня 2014 року, оскільки відповідачем порушено строк виплати в день звільнення, а також 5 000 грн. моральної шкоди та витрати на оплату юридичних послуг в сумі 2 750 грн.

У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки порушень норм трудового законодавства при звільненні та виплаті розрахунку з боку відповідача не було, підстав для відшкодування моральної шкоди також не має.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 березня 2015 року у задоволенні ОСОБА_1 позовних вимог - відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що нарахована, але не виплачена заробітна плата у вигляді винагороди за підсумками 2012 року(тобто «тринадцята» заробітна плата) в сумі 1 303,44 грн., і є підставою для стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку з ним при звільненні з відповідача так моральної шкоди.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що на момент звільнення позивача з підприємства право на отримання винагороди за підсумками роботи за 2012 рік ще не настало, тому відповідачем не порушено строків розрахунку при звільненні.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом вказана норма права передбачає, що днем звільнення вважається останній день роботи та у цей день працівникові має бути повністю виданий розрахунок із заробітної плати, включаючи оплату праці за останній день роботи та компенсацію за невикористанні дні відпустки.

Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові №6-15цс-13 від 27.03.2013 року, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як роз'яснив у п. 20 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року Пленум Верховного Суду України, при розгляді справ про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо буде встановлено, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середньої заробітної плати за весь період затримки, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 11 листопада 1975 року по 22 січня 2013 року ОСОБА_1 працював в Державному підприємстві «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» (далі - ДП «Укрспецвагон») на посаді токаря (а.с. 8-14).

Наказом за № 44/ос від 22 січня 2013 року позивача було звільнено з роботи відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин (а.с.15).

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 квітня 2013 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ДП «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стаття 2 Закону України "Про оплату праці" визначає основну заробітну плату як винагороду за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці. Вона встановлюється у вигляді відрядних розцінок, тарифних ставок або посадових окладів.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад встановлені законодавством, колективним чи трудовим договором норми праці за трудові успіхи та винахідливість, а також за роботу в особливих умовах праці.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати встановлюються у формі винагороди за підсумками роботи за рік, премій за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які виплачуються понад встановлені норми. До них належать: оплата простоїв не з вини працівника; надбавки і доплати, які не передбачені законодавством; винагорода за підсумками роботи за рік; одноразові заохочення; матеріальна допомога; суми наданих підприємством трудових і соціальних пільг; інші компенсаційні виплати.

Умови, розмір та порядок нарахування і виплати винагороди за підсумками роботи за рік працівникам ДП «Укрспецвагон» визначено "Положенням про виплату винагороди за підсумком роботи за рік працівникам ДП «Укрспецвагон»" (надалі - Положення), затвердженого директором ДП "Укрспецвагон" та узгодженого головою профкому 02.08.2007 р.

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат.

Відповідно до пунктів 3,4 розділу "Порядок нарахування і виплати винагороди" вищезгаданого Положення, виплата винагороди провадиться згідно наказу директора ДП "Укрспецвагон", погодженим з профспілковим комітетом за рішенням керівництва Укрзалізниці. Винагорода виплачується за результатами роботи календарного року після підведення підсумків фінансово-господарської діяльності.

За змістом п.1 розділу "Визначення права працівників на отримання винагороди" цього Положення, працівникам, які пропрацювали весь календарний рік і звільнились до моменту виплати винагороди, виплата винагороди проводиться на загальних підставах.

Виплата винагороди за підсумком роботи за 2012 рік проводилась згідно вказівки генерального директора «Укрзалізниці» від 11.03.2013р. №Ц-2/12 та наказу директора погодженого з Головою Профспілкового комітету ДП "Укрспецвагон" №116 від 12.03.2013р. про виплату винагороди за підсумками роботи за 2012 рік (надалі - наказ №116 від 12.03.2013р.).

Згідно наказу №116 від 12.03.2013р. позивачу нарахована сума у розмірі 1303,44 грн. в березні 2013 року, а в квітні 2013 року до виплати через касу підприємства була надана відомість на виплату грошей № РМЦ/15, згідно якої до виплати позивачу належало 1068,04 грн. (за вирахуванням усіх відрахувань). Отримана з банку на виплату заробітної плати готівка може зберігатися на підприємстві лише протягом трьох робочих днів (п.2.10. "Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні" затверджено постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004р. №637), і тому відповідно до п.3.9. цього Положення не отриману позивачем суму винагороди за підсумками роботи за 2012 рік було депоновано та здано до банку і за першою вимогою позивача була йому виплачена згідно видаткового ордеру №2820 від 10.12.2014 року в сумі 1068,04 грн. (а.с.18)

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано не прийняті доводи позивача стосовно невиплати з вини відповідача належних йому сум (винагороди за підсумками роботи за рік) у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, тобто саме у день звільнення, оскільки винагорода до дня звільнення не була нарахована, а також є заохочувальною та компенсаційною виплатою, яка встановлюється у формі винагороди за підсумками роботи за рік, за спеціальним положенням відповідача, що не передбачена актами чинного законодавства та виплачується понад встановлені строки зазначеними актами.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки посилання позивача на застосування вимог передбачених ст.ст. 116,117 КЗпП України безпідставні.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч. 1ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: