Справа № 203/675/15-ц
Провадження № /
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
15 жовтня 2015 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Колесніченко О.В.,
при секретарі Цекместрук Є.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Авторубіж», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звільнення з посади директора, -
У лютому 2015 року позивач предявив через суд зазначений позов до відповідача на предмет захисту свого права на працю, посилаючись на те, що разом з відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є співвласником ПП «Авторубіж» та за рішенням співвласників №2 від 10 червня 2008 року працював директором ПП «Авторубіж» до грудня 2014 року, коли у відповідності зі ст. 38 КЗпП України 09 грудня 2014 року поштою направив заяву про звільнення його з посади директора з 22 грудня 2014 року, однак загальні збори як то передбачено п.п.7.2, 7.4 Статуту підприємства проведені не були, у зв?язку з чим позивач 26 січня 2015 року направив відповідачам-співвласникам повідомлення про призначення зборів співвласників ПП «Авторубіж» на 02 лютого 2015 року з питання звільнення з посади директора і призначення уповноваженої особи для внесення відомостей в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, проте загальні збори відповідачами були проігноровані, він з посади директора не звільнений, чим порушується його право на працю та її вільний вибір, тому позивач просив суд визнати ОСОБА_1 таким, що звільнений з посади директора ПП «Авторубіж» на підставі ст. 38 КЗпП України; встановити наступний порядок виконання рішення суду, відповідно до якого, у разі набрання рішенням законної сили, є підставою для внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців у відділі державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців РС Дніпропетровського МУЮ про звільнення ОСОБА_1 з посади директора ПП «Авторубж» на підставі ст. 38 КЗпП України.
Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, позивач в судове засідання не зявився, уповноваживши представника ОСОБА_4, яка 15 жовтня 2015 року подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, не заперечуючи проти заочного порядку розгляду.
Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, направивши представника ОСОБА_5, який в письмових запереченнях позов не визнав, заперечуючи тим, що позивач не дотримався процедури звільнення, відповідно до вимог ст. 61 Закону України «Про господарські товариства» загальні збори не скликав, та, відповідно, зборам, як органу управління підприємством до виключної компетенції якого належить звільнення директора підприємства, заяву про звільнення за власним бажанням не подавав, тому в задоволенні позову просив відмовити, при цьому, в судове засідання для розгляду справи по суті представник, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не прибув, причин неявки не повідомив, про розгляд справи в його відсутності, як і про відкладення розгляду справи не клопотав. Відповідачі ПП «Авторубіж», ОСОБА_3 заперечень проти позову не надали, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, своїх представників до суду не направили, причин неявки не повідомили, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно.
Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин.
Судом встановлено, що рішенням №1 співвласників ПП «Авторубіж» від 10 червня 2008 року у звязку з придбанням ОСОБА_2 і ОСОБА_3 часток в статутному фонді ПП «Авторубіж» вирішено внести відповідні зміни в статут, затверджено статут ПП «Авторубіж» в новій редакції, державна реєстрація якого відбулася 11 червня 2008 року, що підтверджується протоколом співвласників та копією статуту (а.с.10, 5-9).
Так, рішенням №2 співвласників ПП «Авторубіж» ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_6 від 10 червня 2008 року позивача призначено на посаду директора ПП «Авторубіж», відомості про що внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 11 червня 2008 року та що підтверджується витягом з ЄДРПОУ від 14 травня 2015 року (а.с. 80-82).
09 грудня 2014 року позивач направив заяви про звільнення за власним бажанням на адресу ПП «Авторубіж», а також на адресу кожного із співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_3, копія яких разом описом вкладень і квитанціями про направлення рекомендованого поштового відправлення долучені до матеріалів справи (а.с.13, 14, 15, 16, 17, 18).
26 січня 2015 року позивач направив рекомендованим поштовим відправленням співвласникам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 повідомлення про призначення зборів співвласників ПП «Авторубіж» на 02 лютого 2015 року об 11-00 год. за адресою: м. Дніпропетровська, вул. Сєрова, 4 оф.307, а також перелік питань голосування для прийняття рішення співвласників, серед яких питання: про звільнення ОСОБА_1 з посади директора ПП «Авторубіж»; про призначення на посаду директора ПП «Авторубіж»; про призначення особи, уповноваженої на внесення відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців у звязку зі зміною директора (а.с.62-71) та вказані документи за даними повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення ОСОБА_3 отримала 28 січня 2015 року (а.с.71), а ОСОБА_2 тоді ж відмовилася від отримання поштового відправлення, про що листоношею зроблена на конверті відмітка (а.с.69), а відтак, належить дійти висновку, що співвласники ПП «Авторубіж» - відповідачі у справі, належним чином, завчасно повідомлені як про скликання загальних зборів 02 лютого 2015 року, так і про питання, які винесені на обговорення.
Між тим, судом встановлено, що збори співвласників ні 02 лютого 2015 року, ні на час розгляду справи в суді не збиралися, а повідомлення про їх проведення, направлене позивачем відповідачами-співвласниками не розглянуто.
Статтею 113 ГК України визначено, що приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. Приватним є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб'єкта господарювання - юридичної особи. Порядок організації та діяльності приватних підприємств визначається цим Кодексом та іншими законами.
Відповідно до ч.1 ст. 87 ЦК України для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження.
Частиною 2 вказаної статті передбачено, що установчим документом товариства є затверджений учасниками статут або засновницький договір між учасниками, якщо інше не встановлено законом. Товариство, створене однією особою, діє на підставі статуту, затвердженого цією особою.
Так, пунктом 7.2 Статуту ПП «Авторубіж» передбачено, що до виключної компетенції зборів співвласників належить створення та відкликання виконавчого органу підприємства.
Пунктом 7.4 Статуту визначено, що виконавчим органом підприємства є директор, який здійснює поточне керівництво діяльністю підприємства. Директор призначається та звільняється спільним рішенням співвласників підприємства.
Відповідно до п.7.5.1 Статуту директор призначається рішенням співвласників підприємства на невизначений строк і здійснює керівництво діяльністю підприємства, несе персональну відповідальність за виконання покладених на підприємство завдань, розподіляє обовязки між керівниками структурних підрозділів та визначає їх повноваження в рішенні питань діяльності підприємства.
Конституцією України у статті 43 гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтею 2 КЗпП України визначено, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.
За змістом ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Судом встановлено, що загальні збори співвласників відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 проігноровано, заява позивача про звільнення від 09 грудня 2014 року не прийнята і не розглянута, хоч фактично трудові відносини з відповідачами припинені, що найменше з 02 лютого 2015 року, заробітна плата ним не отримується.
Таким чином, приймаючи до уваги специфіку становища керівника приватного підприємства, який об'єднує в собі як статус виконавчого органу товариства, так і статус найманого працівника, та враховуючи норми ст. 38 КЗпП України, ст.113 ГК України, ст. 87 ЦК України праву директора товариства на звільнення за власним бажанням кореспондує обов'язок співвласників підприємства провести загальні збори та розглянути заяву директора про звільнення.
При цьому, суд приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 в яких наголошується, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.
Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.
Таким чином, за встановлених у судовому засіданні обставин, належить дійти висновку, що відповідачами порушене право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Разом з тим, зважаючи на те, що питання про звільнення директора підприємства вирішується загальними зборами співвласників підприємства у встановленому законом порядку, то позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, оскільки у даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача є визнання припиненими трудових відносин між відповідачем ПП «Авторубіж» та позивачем як директором товариства, на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з часу, коли за поданою заявою призначені загальні збори 02 лютого 2015 року, що є достатнім способом захисту для відновлення прав позивача.
Також, не підлягають задоволенню позовні вимоги про встановлення порядку виконання рішення суду відповідно до якого у разі набрання рішенням законної сили, воно є підставою для внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців у Відділі державної реєстрації юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців РС Дніпропетровського МУЮ, оскільки КЗпП не передбачено такого способу захисту порушеного трудового права, а порядок внесення відповідних змін до Єдиного реєстру визначений Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», зокрема, ст. 25 і додаткового вирішення в позовному провадженні не потребує.
За правилами ст.88 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат у справі, від сплати яких позивач звільнений, з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн. в рівних частинах з кожного.
Керуючись ст.ст. 88, 209, 218, 224-226, 222 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до приватного підприємства «Авторубіж», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звільнення з посади директора задовольнити частково.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Відповідач має право подати до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська письмову заяву про перегляд цього заочного рішення протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська апеляційної скарги протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем його проголошення, а така само відповідачем з наступного за днем постановлення ухвали про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення.

Суддя О.В. Колесніченко