У х в а л а

іменем україни

4 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.О., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське регіональне управління» до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, третя особа - ВДВС Роздільнянського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, про виключення з акта опису майна та звільнення його

з-під арешту,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське регіональне управління», поданою представником Черненко Миколою Олександровичем, на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 17 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 5 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське регіональне управління» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області (далі - ГУ ДКС України в Одеській області) про виключення з акту опису майна та звільнення його з-під арешту.

Посилалося на те, що 12 серпня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір про відкриття кредитної лінії № к-2935/а, відповідно до якого останній було відкрито кредитну лінію з лімітом в розмірі 4 940 грн, зі сплатою 25 % річних, строком до 12 серпня 2015 року.

12 серпня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір № к-2935, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 16 500 дол. США зі сплатою 13,5 % річних строком до 12 серпня

2015 року.

У якості забезпечення зобов'язань за кредитними договорами 12 серпня 2008 року між сторонами укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до якого ОСОБА_3 передала банку в заставу автомобіль марки «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_1, який їй належить на праві власності.

Позивачу стало відомо, що постановою ВДВС Роздільнянського МУЮ від 8 лютого 2013 року був накладений арешт на зазначений автомобіль та оголошено заборону на його відчуження. Вказана постанова була винесена у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа

№ 1570/1516/2012, виданого 31 жовтня 2012 року Одеським окружним адміністративним судом про стягнення з ФОП ОСОБА_3 на користь державного бюджету України заборгованості з орендної плати в розмірі

3 052 грн 55 коп. Позивач вважає, що має переважне право на задоволення своїх вимог в рахунок застави, оскільки відповідачка порушує умови виконання кредитного договору та має заборгованість, і банк позбавлений можливості звернути стягнення на предмет застави, оскільки він знаходиться під арештом.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 17 квітня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 5 вересня 2014 року рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 17 квітня

2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - Черненко М.О., просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вказаним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що транспортний засіб, який є предметом застави, належить на праві власності ОСОБА_3, а не позивачу, а тому останній обрав не правильний спосіб захисту свого права.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 серпня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір про відкриття кредитної лінії № к-2935/а, відповідно до якого останній було відкрито кредитну лінію з лімітом в розмірі 4 940 грн, зі сплатою 25 % річних, строком до 12 серпня

2015 року.

12 серпня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір № к-2935, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 16 500 дол. США зі сплатою 13,5 % річних строком до 12 серпня

2015 року.

У якості забезпечення зобов'язань за кредитними договорами 12 серпня 2008 року між сторонами був укладений договір застави транспортного засобу, відповідно до якого ОСОБА_3 передала банку в заставу автомобіль марки «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_1, який їй належить на праві власності.

У п. 8 договору застави зазначено, що в разі неналежного виконання (несвоєчасне повернення суми кредиту, несвоєчасна сплата процентів, комісійної винагороди, несплата пені, штрафних санкцій) заставодавцем умов кредитного договору та/або договору про відкриття кредитної лінії заставодержатель має право на звернення стягнення на заставлене майно.

Встановлено, що ОСОБА_3 має заборгованість за кредитним договором.

Постановою державного виконавця ВДВС Роздільнянського РУЮ Одеської області від 8 лютого 2013 року у виконавчому провадженні

№ ВП№35397567 накладено арешт на автомобіль марки «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3, та заборонено його відчуження.

Статтею 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Відповідно до ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі - Закон) визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобовʼязань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Статтею 11 Закону визначено, що обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

Частиною 3 ст. 12 Закону визначено, що на підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 14 Закону, якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Однак, відмовляючи в позові, всупереч ст. 214 ЦПК України суди попередніх інстанцій залишили поза увагою вищевказане, не зʼясували, чи знаходився автомобіль в реєстрі обтяжень після укладання договору застави з позивачем, оскільки у банку є переважне право перед наступними стягувачами на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, при цьому не врахували того, що накладення арешту на спірне рухоме майно унеможливлює виконання умов кредитних договорів та договору застави шляхом звернення стягнення на заставлене майно і позбавляє права іпотекодержателя ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на продаж заставленого майна в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами.

За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню як такі, що ухваленні з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське регіональне управління», подану представником Черненко Миколою Олександровичем, задовольнити частково.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 17 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 5 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко