Ухвала

іменем україни

13 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 27 лютого 2014 року, додаткове рішення Краматорського міського суду Донецької області від 08 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 09 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 17 грудня 1996 року до 06 серпня 2010 року вона та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, мають чотирьох спільних дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, які після розірвання шлюбу залишилися проживати разом з матір'ю. За час шлюбу сторони набули у власність наступне майно: цілісний адміністративно-виробничий комплекс будівель та споруд, розташований по АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_3; торговельний павільйон з прибудовою навісу для очікування транспорту, який розташований по АДРЕСА_4; земельну ділянку площею 0,0137 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована по АДРЕСА_5; причіп «Schmitz КО 18», державний номерний знак НОМЕР_1; автомобіль «МАН 8.153», державний номерний знак НОМЕР_2. Після розірвання шлюбу й до теперішнього часу сторони не можуть домовитися про порядок поділу майна, набутого за час шлюбу.

На підставі викладеного ОСОБА_3, змінивши підстави та предмет позову, остаточно просила визнати об'єктом права спільної сумісної власності сторін вищевказане майно; визнати за нею право власності на зазначені квартири, торговельний павільйон з прибудовою навісу для очікування транспорту та земельну ділянку, а за ОСОБА_4 - на вказаний цілісний адміністративно-виробничий комплекс будівель та споруд; стягнути з ОСОБА_4 на свою користь грошову компенсацію вартості її частки у праві спільної сумісної власності на майно у розмірі 530 915 грн 50 коп. та судові витрати.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_3, у січні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, вимоги якого під час розгляду справи неодноразово уточнював та остаточно просив визнати спільною сумісною власністю сторін наступне майно: цілісний адміністративно-виробничий комплекс будівель та споруд, розташований по АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_3; торговельний павільйон з прибудовою навісу для очікування транспорту, який розташований по АДРЕСА_4; земельну ділянку площею 0,0137 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована по АДРЕСА_5 а також визнати за ним право власності на Ѕ частини цього майна.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 27 лютого 2014 року позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступне майно: цілісний адміністративно-виробничий комплекс будівель та споруд, розташований по АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_3; торговельний павільйон з прибудовою навісу для очікування транспорту, який розташований по АДРЕСА_4; земельну ділянку площею 0,0137 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована по АДРЕСА_5; причіп «Schmitz КО 18», державний номерний знак НОМЕР_1; автомобіль «МАН 8.153», державний номерний знак НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_3; торговельний павільйон з прибудовою навісу для очікування транспорту, який розташований по АДРЕСА_4; земельну ділянку площею 0,0137 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована по АДРЕСА_5

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та цілісний адміністративно-виробничий комплекс будівель та споруд, розташований по АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості її частки у праві спільної сумісної власності на майно у розмірі 400 тис. грн та судові витрати у сумі 6 075 грн 51 коп.

Додатковим рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 08 серпня 2014 року позов ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя в частині визнання майна загальною сумісною власністю подружжя задоволено частково. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09 грудня 2014 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 27 лютого 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 08 серпня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи частково указані позови, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що поділ між сторонами нерухомого майна в натурі буде справедливим, остаточно вирішить спір і забезпечить захист прав та інтересів сторін.

При цьому суд виходив з того, що за час шлюбу сторонами придбано майно на загальну суму 1 497 174 грн, тому кожному зі сторін належить майно вартістю по 748 587 грн.

Суд дійшов висновку, що оскільки обидві сторони займаються підприємницькою діяльністю, яка не пов'язана одна з одною, а саме: ОСОБА_4 для своєї діяльності використовує цілісний адміністративно-виробничий комплекс будівель та споруд, розташований по АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 - торговельний павільйон з прибудовою навісу для очікування транспорту, який розташований по АДРЕСА_4, тому суд дійшов висновку, що це майно повинно залишитися у їх власності відповідно.

Враховуючи, що за час шлюбу сторони набули у власність дві квартири, то суд дійшов висновку про визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_3, а за ОСОБА_4 - квартиру АДРЕСА_1.

Щодо спірного майна у вигляді автомобіля «МАН 8.153», державний номерний знак НОМЕР_2, та причепу «Schmitz КО 18», державний номерний знак НОМЕР_1, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд виходив з того, що ОСОБА_4 без відома та згоди ОСОБА_3 відчужив це майно, тому з нього на користь останньої підлягає стягненню грошова компенсація вартості Ѕ частини цього майна, а саме: 32 439 грн 50 коп. та 10 012 грн 50 коп. При цьому суд виходив з того, що середньо-ринкова вартість вказаного причепа згідно з висновком експерта від 14 грудня 2012 року № 275/12 складає 20 025 грн, а середньо-ринкова вартість зазначеного автомобіля згідно з висновком експерта від 19 грудня 2012 року № 274/12 - 64 879 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про визнання за ОСОБА_4 права власності на майно на загальну суму 1 039 500 грн, із урахуванням проданих ним транспортних засобів - 1 124 404 грн, а за ОСОБА_3 - на загальну суму 372 800 грн.

Крім того, суд дійшов висновку, що оскільки після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з матір'ю, а розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, тому є підстави для збільшення частки позивача та, виходячи з цього, - стягнення на користь позивача компенсації вартості її збільшеної частки у сумі 400 тис. грн.

За таких обставин суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 Ѕ частини вартості проданого майна, що складає 42 151 грн 50 коп., а також різницю в сумі, що складає 748 587 грн (- 372 800 грн), отже - 375 787 грн.

Із вказаними висновками погодився й апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, та вважав, що судом під час розгляду справи дотримано вимоги цивільного процесуального закону, повно та об'єктивно з'ясовано обставини справи та надано належну оцінку наявним у справі доказам, рішення суду є законним і обґрунтованим.

При цьому апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги щодо поділу спірного майна між сторонами в ідеальних частинах, по Ѕ кожному, оскільки під час вирішення питання про поділ майна суд першої інстанції врахував обставини щодо можливості його реального поділу, а щодо поділу нерухомого майна - технічної можливості переобладнання для забезпечення ізольованого користування його частинами, що має підтверджуватися висновком експерта.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства

при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Зокрема, на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України апеляційний суд в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 (т. 2, а. с. 176-178), не зазначив обставин і фактів, які б спростовували доводи апеляційної скарги про: відсутність у справі доказів на підтвердження факту відчуження ним спірного автомобіля та причепа та невстановлення з урахуванням цього інших фактів, виходячи зі змісту ст. 65 СК України; припинення з квітня 2011 року підприємницької діяльності ОСОБА_3 та невикористання у зв'язку з цим нею в підприємницькій діяльності виділеного їй судом торговельного павільйону з прибудовою навісу для очікування транспорту, який розташований по АДРЕСА_4; неврахування судом обставини про юридичне оформлення за ним права власності і фактичне користування квартирою АДРЕСА_3 та визнання за ним на підставі рішення суду першої інстанції права власності на іншу квартиру - АДРЕСА_1 право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3

Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги, а також законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, що призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки апеляційний суд порушив норми процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 09 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак