АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1980/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Цокол Л.І.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк», яка подана представником ПАНОВИМ Дмитром Ігоровичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу,

встановила:

У жовтні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом та просила стягнути з ПАТ КБ «Експобанк» на її користь кошти за договорами банківського вкладу на загальну суму 1 000 000 грн., посилаючись на невиконання відповідачем умов договорів банківського вкладу від 11.09.2013 року та від 30.09.2013 року, неповернення сум вкладів відповідно до заяви позивача від 08.09.2014 року про дострокове повернення суми вкладу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року позов задоволено: стягнуто з ПАТ КБ «Експобанк» на користь ОСОБА_3 1000 000 грн., а на користь держави - судовий збір в сумі 3654 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача ПАТ КБ «Експобанк» ПановД.І. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Посилався на те, що суд першої інстанції порушив вимоги ч. 2 ст. 118 ЦПК України щодо наявності підстав для об'єднання в одному провадженні двох різних позовних вимог, оскільки договір банківського вкладу «Класичний» № 2571/14939/2013 від 30.09.2013 року на суму 500 000 грн. та договір банківського вкладу «Класичний» №2142/14939/2013 від 11.09.2013 року на суму 500 000 грн. є різними договорами та породжують різні правовідносини, а тому вимоги, що ґрунтуються на різних договорах, не могли бути розглянуті в одному провадженні.

Крім того, квитанції про зарахування коштів за спірними договорами були долучені до матеріалів справи вже при розгляді справи по суті, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України.

Також відповідно до Постанови Правління Національного банку України № 597 від 24.09.2014 року та рішення № 97 від 25.09.2014 року виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ КБ «Експобанк» було віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено тимчасову адміністрацію.

Тому, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції порушив вимоги п. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої під час здійснення тимчасової адміністрації, серед іншого, не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

В судовому засіданні представник апелянта - Панов Д.І. підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити; представники позивача - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 вересня 2013 року між ПАТ КБ «Експобанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 2142/14939/2013 банківського вкладу «Класичний», відповідно до п.1.3., 1.4. якого позивач внесла на рахунок вкладу 500 000 грн. на строк з 11.09.2013 року по 11.10.2014 року включно.

30 вересня 2013 року між ПАТ КБ «Експобанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 2571/14939/2013 банківського вкладу «Класичний», відповідно до п.1.3., 1.4. якого ОСОБА_3 внесла на рахунок вкладу 500 000 грн. на строк з 30.09.2013 року до 30.10.2014 року.

Відповідно до п.2.5 кожного із зазначених договорів, вкладник має право дострокової вимоги вкладу за відповідною письмовою заявою, що подається до банку за 10 днів до виплати вкладу.

08.09.2014 року ОСОБА_3 звернулась до відповідача з двома письмовими заявами про дострокове повернення суми вкладу за договорами № 2142/14939/2013 та №2571/14939/2013.

На підставі Постанови Правління Національного банку України № 597 від 24 вересня 2014 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 25.09.2014 року прийнято рішення № 97 про запровадження з 25.09.2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ КБ «Експобанк».

На час ухвалення рішення судом першої інстанції встановлено, що відповідачем не виконано обов'язок щодо повернення суми вкладу.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача суми вкладів за договорами банківського вкладу, суд першої інстанції виходив з того, що банк своїми діями порушує положення ст. 526, 1058 ЦК України і права позивача, як споживача банківських послуг.

Відхиляючи доводи представника банку щодо відсутності у позивача права на повернення грошових вкладів у зв'язку з введенням тимчасової адміністрації, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», обмеження, встановлене пунктом першим частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Обставини, що мають значення для вирішення справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, доведені.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача є аналогічними доводам, викладеним в обґрунтування заперечення на позовну заяву, вони були предметом розгляду суду першої інстанції та правильно не були прийняті до уваги судом.

Доводи апелянта про те, що позовні вимоги про стягнення вкладів за двома договорами банківського вкладу не могли бути розглянуті в одному провадженні, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою. Враховуючи, що позовні вимоги є однорідними, випливають з однакових правовідносин за договором банківського вкладу, заявлені одним позивачем до одного і того ж відповідача, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було допущено порушення норм процесуального права.

Посилання представника апелянта про несвоєчасне пред'явлення суду оригіналів квитанцій - висновків суду не спростовують, оскільки внесення позивачем грошових коштів перевірено судом першої інстанції під час судового розгляду шляхом огляду квитанцій про прийняття банком відповідно 500 000 грн. за кожним договором, і обставина щодо внесення позивачем коштів на депозитні рахунки у зазначеному розмірі представником банку не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про порушення судом першої інстанції норм матеріального права - п. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якою передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Пунктом 2.5 договору № 2571/14939/2013 банківського вкладу «Класичний» від 30.09.2013 року та договору № 2142/14939/2013 банківського вкладу «Класичний» від 11.09.2013 року передбачено, що вкладник має право дострокової вимоги вкладу за відповідною письмовою заявою, що подається до банку за 10 днів до виплати вкладу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 звернулась до відповідача із письмовими заявами про дострокове повернення вкладів 08 вересня 2014 року, і строк виплати вкладів відповідно до п.2.5 договорів банківського вкладу та поданих заяв настав до запровадження у банку тимчасової адміністрації, яка рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.09.2014 року № 97 запроваджена з 25.09.2014 року по 25.12.2014 року та призначена уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «КБ «Експобанк» - Бондар Ю.М. За таких обставин, відповідач ПАТ КБ «Експобанк» зобов'язаний був 19.09.2014 року виплатити ОСОБА_3 суму вкладу, проте своїх зобов'язань за договорами не виконав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За змістом зазначеної норми та ст. 1058 ЦК України, яка регулює правовідносини, що випливають з договору банківського вкладу, зобов'язання банку з повернення вкладу вважається виконаним, коли вкладнику буде надана реальна можливість отримати та розпорядитися на свій розсуд вкладом.

Крім того, як пояснили представники позивача, і зазначена обставина не спростована представником відповідача, на даний період часу ні банком, ні Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3 жодних коштів не виплачено.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про порушення прав позивача з боку банку, яке підлягає судовому захисту.

Отже, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно, рішення суду ухвалено з дотриманням матеріального і процесуального закону, доводи, викладені в апеляційні скарзі, висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: