Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

4 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Миронівська птахофабрика» про визнання незаконними та скасування наказів про відсторонення від роботи та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 20 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 28 липня 2010 року про відсторонення від роботи, наказ від 26 липня 2013 року про його звільнення, визнати звільнення незаконним та поновити його на роботі, стягнути з приватного акціонерного товариства «Миронівська птахофабрика» (далі - ПрАТ «Миронівська птахофабрика») середній заробіток за час вимушеного прогулу, індексацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, а також моральну шкоду у розмірі 30 000 грн

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 19 березня 2010 року його було прийнято на роботу водієм автотранспортних засобів (самоскид) транспортної служби до ПрАТ «Миронівська птахофабрика», з оплатою згідно штатного розкладу та випробувальним терміном один місяць. Після спливу випробувального терміну він продовжив працювати водієм на цьому підприємстві до 28 липня 2010 року. Цього дня його не було допущено до виконання службових обов'язків у зв'язку з відстороненням від виконання службових обов'язків на час перевірки за фактом нестачі у нього паливно-мастильних матеріалів. Із наказом про відсторонення від роботи його ознайомлено не було.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 9 липня 2013 року його було звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 191 КК України на підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році».

27 липня 2013 року відповідач видав надано наказ про його звільнення з посади водія на підставі п. 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України № 485-к, видано трудову книжку і проведено розрахунок за відпрацьовані ним у 2010 році 8 днів у сумі 369 грн 26 коп.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 7 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2014 року, в позові ОСОБА_3 у частині визнання незаконним та скасування наказу від 28 липня 2010 року № 950-к відмовлено у зв'язку з пропуском строку звернення до суду. У задоволенні позову ОСОБА_3 у частині визнання незаконним та скасування наказу від 26 липня 2013 року № 485-к, визнання звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновлення його на роботі, стягнення з ПрАТ «Миронівська птахофабрика» на користь ОСОБА_3 за період з 28 липня 2010 року по 27 липня 2013 року середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 58 320 грн 90 коп., індексації за несвоєчасно виплачену заробітну плату у сумі 1 386 грн та компенсації за невикористану відпустку, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 червня 2014 року судові рішення у справі в частині відмови у визнанні незаконним та скасуванні наказу № 950-к від 28 липня 2010 року про відсторонення від роботи - залишено без змін. Ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 20 серпня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про визнання наказу № 485-к від 26 липня 2013 року незаконним, визнання звільнення незаконним, стягнення компенсації за вимушений прогул, відшкодування моральної шкоди та вирішення питання про розподіл судових витрат та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано незаконним наказ № 485-к від 26 липня 2013 року про звільнення ОСОБА_3 відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на роботі водія автотранспортних засобів (перевезення сипучих вантажів) транспортної служби ПрАТ «Миронівська птахофабрика» із 21 серпня 2014 року. Стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію заробітної плати за період із 28 липня 2013 року до 20 серпня 2014 року у розмірі 18 492 грн 31 коп. (без урахування відрахованих відповідачем податків та обов'язкових платежів). Відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду у частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у межах платежів за один місяць у розмірі 1445 грн 04 коп (за винятком відрахованих відповідачем податків та обов'язкових платежів) допущено до негайного виконання. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в позові про стягнення заробітної плати за період із 28 липня 2010 року до 27 липня 2013 року, індексації заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до наказу від 19 березня 2010 року ОСОБА_3 працював в ПрАТ «Миронівська птахофабрика» на посаді водія автотранспортних засобів (самоскид) транспортної служби з 19 березня 2010 року з оплатою згідно штатного розкладу та випробувальним терміном один місяць.

Наказом ПрАТ «Миронівська птахофабрика» № 950-к ОСОБА_3 відсторонено від роботи з 28 липня 2010 року без виплати заробітної плати за цей період у зв'язку з виявленням факту крадіжки 26 липня 2010 року водієм ОСОБА_3 235,5 л дизельного палива, поданням заяви щодо цього факту до Канівського міськрайонного відділу Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, а також з метою збереження матеріальних цінностей підприємства до винесення судом вироку у справі.

Наказом від 26 липня 2013 року № 485-к по ПрАТ «Миронівська птахофабрика» ОСОБА_3 з 28 липня 2010 року звільнено за вчинення розкрадання майна власника, на підставі п. 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, видано трудову книжку і проведено розрахунок за відпрацьовані позивачем у 2010 році вісім днів у сумі 369 грн 26 коп.

Ухвалюючи нове рішення у справі в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем не доведено підстав для звільнення ОСОБА_3 відповідно до п. 8 ст. 40 КЗпП України, тому необхідно скасувати наказ про звільнення ОСОБА_3, поновити його на роботі з 28 липня 2013 року та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 липня 2013 року до 20 серпня 2014 року. Апеляційний суд відмовив у стягненні на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за період із 28 липня 2010 року до 28 липня 2013 року у зв'язку з тим, що протягом цього часу ОСОБА_3 не працював відповідно до наказу про відсторонення його від роботи від 28 липня 2010 року, який є чинним. Апеляційний суд відмовив в позові про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з тим, що підставою для її відшкодування позивач зазначав неотримання заробітної плати внаслідок видачі наказу про відсторонення від роботи, який незаконним не визнано.

Із висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При визначенні середнього заробітку апеляційний суд керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (із наступними змінами та доповненнями).

Відповідно до п. 8 указаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Вирішуючи спір у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд дійшов правильного висновку про його стягнення за період з першого робочого дня після видачі наказу про звільнення (28 липня 2013 року) до дня ухвалення рішення апеляційним судом.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні необхідно стягнути також за період із дня видачі роботодавцем наказу про відсторонення на роботі (28 липня 2010 року) і до дня видачі наказу про звільнення. Як убачається із матеріалів справи, наказ про відсторонення від роботи від 28 липня 2010 року у судовому порядку не скасовано, тому підстави для такого стягнення відсутні.

Таким чином, рішення апеляційного суду у частині відмови у стягненні середнього заробітку за період із 28 липня 2010 року до 28 липня 2013 року відповідає нормам матеріального права, встановленим обставинам, підстави для його скасування в цій частині відсутні.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Не заслуговують на увагу і доводи касаційної скарги ОСОБА_3 із посиланням на ст. 117 КЗпП України про те, що остаточний розрахунок за період роботи з 19 березня 2010 року до 28 липня 2010 року проведено лише 29 липня 2013 року.

Позивачем не заявлялися позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, ст. 117 КЗпП України може бути застосована у разі невиплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум, а у конкретній справі позивач поновлений на посаді.

За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених сторонами позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку (ч. 5 ст. 95 КЗпП України).

Згідно із ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Індексація суми середнього заробітку, який нараховується за час вимушеного прогулу, указаними нормативними актами не передбачена.

Як убачається із матеріалів справи, під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_3 у жовтні 2013 року уточнив позовні вимоги та просив, зокрема, стягнути на його користь індексацію у зв'язку з несвоєчасно виплаченою заробітною платою (а.с. 59-62).

У порушення ст. ст. 11, 213, 214, 303 ЦПК України апеляційний суд не перевірив у цій частині законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та не мотивував, чи підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення індексації заробітної плати.

Не можна погодитися і з висновками апеляційного суду про відмову у відшкодуванні моральної шкоди.

Як убачається із матеріалів справи, у позовній заяві як на підставу для відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 посилався на незаконне відсторонення його від роботи строком на три роки, а також незаконне звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відмовляючи в позові в частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із того, що наказ про відсторонення не визнаний незаконним, факт крадіжки ОСОБА_3 паливно-мастильних матеріалів встановлено ухвалою суду, а сам факт незаконного звільнення не є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд не з'ясував і не мотивував, чи порушення трудових прав позивача, із урахуванням підстав позову, призвели до його моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв'язків.

З огляду на допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права, рішення апеляційного суду у частині відмови в позові про відшкодування на користь ОСОБА_3 суми індексації у зв'язку з несвоєчасно виплаченою заробітною платою, а також відшкодування моральної шкоди піддягає скасуванню із направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 20 серпня 2014 року в частині відмови в позові ОСОБА_3 про стягнення з приватного акціонерного товариства «Миронівська птахофабрика» суми індексації у зв'язку з несвоєчасно виплаченою заробітною платою, а також відшкодування моральної шкоди скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Черкаської області від 20 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник