АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Міцнея В.Ф., Височанської Н.К.

секретаря: Лук»янишина М.В.

за участю: відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист гідності та честі, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 листопада 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 у вересні 2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист гідності та честі, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 11 червня 2014 року ОСОБА_1 звернувся з пропозицією до Президента України, в якій вказував на те, що проживає в прикордонній зоні Чернівецької області і досить часто перетинає кордон України з Румунією. В пункті пропуску «Порубне» Чернівецької митниці на даний час здійснюється контрабанда товарів у великих масштабах і за великі хабарі, при цьому все це відбувається під час призначення його - ОСОБА_2 керівником митниці та під його керівництвом.

В даному зверненні відповідач також зазначав щодо зловживання ним своїми службовими повноваженнями, отримання великих хабарів та інші порушення, тобто про скоєння ним тяжких злочинів, запропонувавши звільнити його з посади. Невірним та таким, що не відповідає дійсності, є вказівки про його родинні стосунки з працівником митниці ОСОБА_3, про отримання ним від начальників змін митниці «подані» та інше.

З пропозицією ОСОБА_1 він принципово не погоджується, вважає, що вказані у зверненні порушення не відповідають дійсності, є неправдивими, наклепом та такими діями, що дискредитують керівництво та посадових осіб Чернівецької митниці та його особисто, як керівника та громадянина, і подані з метою помсти. Своїм наклепом відповідач обвинувачує

________________________________________________________________________________________________________________________________________№22-ц/794/49/15 Головуючий у 1 інстанції: Цуркан В.В.

Категорія: 41 Доповідач: Литвинюк І.М.

його у скоєнні тяжких злочинів (перевищення службових повноважень, отримання хабарів), що порушують його особисті права, принижують його честь та гідність.

Зазначав, що своїми незаконними діями відповідач також завдав йому моральну шкоду, оскільки умисно та безпідставно навів на нього наклеп перед вищими посадовими особами держави та керівництва Міністерства доходів і зборів України. А тому просив зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, поширену відносно нього у зверненні до Президента України, шляхом письмового звернення до того самого адресата зі спростуванням, а також просив стягнути з відповідача 100 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

На рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 листопада 2014 року позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що суд не звернув увагу на мету звернення відповідача з «пропозицією» до Президента України, якою є груба помста та дискредитація його як керівника митного органу за притягнення родичів відповідача до відповідальності за порушення митних правил. Цим обставинам та меті звернення відповідача до Президента України з недостовірною інформацією суд не дав належної оцінки та прийшов до хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимогах, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1, звертаючись з пропозицією до Президента України, діяв в межах наданого йому конституційного права на звернення громадян, і з огляду на рішення Конституційного суду України від 10 квітня 2003 року (справа про поширення відомостей) та практику Європейського суду з прав людини, це не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Згідно із положеннями ст. 277 ЦК України та роз'ясненнями, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності, або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному, чи політичному житті, тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

При відсутності порушеного особистого немайнового права, не настає права особи на захист честі, гідності та ділової репутації.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 у серпні 2014 року звернувся із пропозицією до Президента України, в якій зокрема вказав на те, що в пункті пропуску «Порубне» «контрабанда товарів проходить у великих масштабах і за великі хабарі», які беруть вже новопризначені керівники. «ОСОБА_2, призначений в черговий раз на посаду в.о. начальника Чернівецької митниці Міндоходів відновив стару забуту корупційну схему, яка полягає в тому, що він примушує начальників відділів митного оформлення пропускати через митний кордон України з Румунією контрабанду товарів з Туреччини, Китаю та сплачувати йому «подань» з кожної митної зміни. Посередником між ним і начальниками відділів є один із начальників відділу митного оформлення ОСОБА_3, який є близьким родичем ОСОБА_2»

Крім цього, відповідач у своїй пропозиції просить вирішити питання з Міністерством доходів і зборів України щодо заміни або ж взагалі звільнення в.о. начальника Чернівецької митниці ОСОБА_2, а також пропонує доручити Кабінету Міністрів України переглянути процедуру та метод розмитнення товарів в пунктах пропуску кордонів (а.с 9-10).

З листа управління з питань звернень громадян Адміністрації Президента України від 15 серпня 2014 року видно, що на підставі ст.7 ч. 3 Закону України «Про звернення громадян» пропозицію ОСОБА_1 від 11 серпня 2014 року, що надійшла до Адміністрації Президента України, було надіслано за належністю на розгляд Державній фіскальній службі України (а.с. 8).

З матеріалів справи видно, що в ході проведення службової перевірки по відомостям, викладеним у зверненні ОСОБА_1, не здобуто фактичних даних, які б вказували на вчинення працівниками Чернівецької митниці Міндоходів корупційних правопорушень (а.с. 47-49).

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов"язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації цього права врегульовані Законом України від 02 жовтня 1996 року „Про звернення громадян", яким передбачено право громадян вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Вищенаведеним спростовуються твердження в апеляційній скарзі про те, що оскільки викладена відповідачем у його зверненні до Президента України неправдива інформація не підтвердилась, тому виникла необхідність зобов»язати відповідача її спростувати, а відповідно і є підстави для задоволення позову.

Аналізуючи ст. 10 Конвенції, застосування практики прецедентного права Європейським Судом з прав людини при вирішенні діфамаційних спорів, які є частиною національного законодавства і джерелом права в Україні, норми національного законодавства, районний суд прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідно до ст. 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів і критику щодо дій посадових та службових осіб. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів.

Статтею 102 Конституції України закріплено, що Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

Отже, звертаючись із заявою (пропозицією) до Президента України, ОСОБА_1 скористався своїм конституційним правом на звернення до органу державної влади у вигляді глави держави Президента України з метою захисту порушених, на його думку, прав та інтересів, перевірки інформації компетентним органом, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні, чому надано належну правову оцінку судом першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що суд не розмежував так звану суб»єктивну думку громадянина та одночасно особи, яка наводить наклеп в грубій, цинічній формі, що завдає йому шкоди як керівнику митниці перед вищими посадовими особами держави, є безпідставними, оскільки така інформація судом першої інстанції не перевірялася, а у позові було відмовлено з тих підстав, що відповідач реалізував своє конституційне право на звернення до органів державної влади. Тобто відсутня одна із обов'язкових складових для спростування недостовірної інформації.

У ст. ст. 3,4,6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Крім того, в Рішенні Конституційного Суду України (справа про поширення відомостей) від 10 квітня 2003 року № 8 рп/2003 зазначено, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведений факт поширення недостовірної інформації, оскільки відповідач реалізував своє конституційне право на звернення до органів державної влади, передбачене ст. 40 Конституції України, а тому позов не підлягає задоволенню ані в частині спростування інформації, ані в частині відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляції не дають підстав для його скасування, оскільки висновків суду першої інстанції не спростовують, та не містять правових підстав, визначених ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, п. 1ч. 1ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: