Справа № 702/978/13-ц
Провадження № 2/702/18/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року м. Монастирище

Монастирищенський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді: Бурлаки М.В.

при секретарях: Шмунь Л.І., Талабко І.Ф.

з участю представника позивача : ОСОБА_1

відповідачів : ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5 : ОСОБА_6

позивач ОСОБА_7, відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, представники третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Монастирищенського районного управління юстиції в Черкаській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області, ОСОБА_10 : не з»явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Монастирище цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог на предмет спору Монастирищенське районне управління юстиції в Черкаській області, приватний нотаріус Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_10 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частину житлового будинку, витребування майна,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на частину житлового будинку, витребування майна, протягом судового розгляду уточнила свої позовні вимоги, відмовилась від частини позовних вимог, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати ОСОБА_11, залишивши заповіт на належне їй майно своїй дочці ОСОБА_2, а саме - житловий будинок АДРЕСА_1. Зазначений житловий будинок був побудований їх батьками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в шлюбі та був їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 70 СК України долі в майні подружжя є рівними. Тобто, переживши подружжя - їх батько ОСОБА_13 мав право на 1/2 частини (або 8/16) спірного будинку. Крім того, на день смерті матері - ІНФОРМАЦІЯ_3 він, як непрацездатний пенсіонер, мав право на обов'язкову частку у спадщині, що відкрилася. Обов'язкова частка батька у житловому будинку складає половину частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом, а саме 1/16 частина будинку (1/2 частка матері: 4 спадкоємці):2= 1/16 частин, а всього батьку належало 9/16 частин (8/16+1/16) спірного житлового будинку. Проте, батько ОСОБА_13 відмовився від спадкового майна на її користь, звернувшись з відповідною письмовою заявою до нотаріальної контори 29.06.2010 року. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько ОСОБА_13, залишивши заповіт на усе своє майно на її ім'я. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), тобто право батька на 9/16 частин будинку АДРЕСА_1 перейшло до неї, як спадкоємиці. Оскільки вона проживала із спадкодавцем однією сім'єю до його смерті, то згідно ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину фактично. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадщина належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. В даний час їй стало відомо про порушення її законних прав і інтересів, а саме: 12.10.2010 року відповідачці ОСОБА_2 приватним нотаріусом Іллінецького РНО ОСОБА_14 було незаконно видано свідоцтво про право на спадщину на весь (цілий) будинок АДРЕСА_1, в той час, коли вона мала право тільки на 7/16 частин спірного житлового будинку. 02.11.2010 року за договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Городищенського нотаріального округу ОСОБА_15 за реєстром № 1891 відповідачка ОСОБА_2 продала цілий спірний будинок № 49 покупцю ОСОБА_5 (співвідповідач) за 80 000 гривень, порушивши її право власності на частину будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами, під час здійснення правочину, вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Оскільки свідоцтво про право на спадщину видане з порушенням закону, то воно є недійсним. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Тому, договір купівлі-продажу житлового будинку № 49 від 02.11.2010 року є недійсним. В ході розгляду цивільної справи позивач неодноразово змінювала розмір позовних вимог ( зменшувала та збільшувала їх), уточнювала. За останньою редакцією заяви про зменшення (уточнення) позовних вимог посилалась на те, що в матеріалах спадкової справи після померлого ОСОБА_13 міститься її письмова заява від 09.02.2012 року про прийняття спадщини після його смерті, а також на те, що належне йому майно - житловий будинок АДРЕСА_1 вибув з його володіння поза його та її волею, просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на ім'я ОСОБА_2 12.10.2010 року приватним нотаріусом Іллінецького РНО ОСОБА_16 після смерті ОСОБА_12 за реєстром № 2851, визнати за нею право власності на 15/28 частин будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_13, витребувати від набувача ОСОБА_5 на її користь належне їй майно 15/28 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 16.10.2013 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_3, та в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_10.

Ухвалою суду від 20.01.2014 року, за заявою позивача від 20.12.2013 року, залишено без розгляду позовні вимоги в частині встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору купівлі -продажу житлового будинку.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 (діє на підставі ордеру серії КВ № 050472 від 27.08.2013 року, витягу з договору про надання юридичної допомоги по цивільній (кримінальній) справі № 19 від 27.08.2013 року, довіреності від 17.09.2013 року № б/н) позов, з урахуванням остаточних уточнень, підтримала повністю та пояснила, що спірним майном за даним позовом є житловий будинок АДРЕСА_1. Даний будинок належав ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які побудували його перебуваючи в шлюбі. Шлюб між ними було зареєстровано 06.07.1956 року і він продовжувався до їх смерті, тобто до 2010-2011 року. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок був придбаний у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 21 липня 2005 року, виданого на ім"я ОСОБА_12. ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_3. Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме земельна ділянка площею 2, 5656 га та ? частина житлового будинку АДРЕСА_1, тобто спірного будинку, так як будинок був придбаний в шлюбі, згідно ст. 60 СК України частини будинку подружжя ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є рівними, кожен мав право на ? частину будинку. Таким чином, спадкова маса ОСОБА_12 ? будинку та земельна ділянка. На день смерті був заповіт ОСОБА_12 на спірний житловий будинок, на ім"я дочки ОСОБА_2. Згідно закону, зокрема ст. 1226 ЦК України суб"єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Так, ОСОБА_12 мала право заповідати частину майна не виділяючи його в натурі, що вона і зробила. При оформленні свідоцтва про право на спадщину за заповітом, нотаріальною конторою була допущена помилка, а саме не було видано свідоцтво на ? частину майна пережившому подружжю ОСОБА_13, яке видається на підставі ст. 70-71 ЗУ "Про нотаріат", за заявою пережившого подружжя, але заяви ОСОБА_13 не писав. Нотаріус в даному випадку повинен був діяти згідно п. 224 Інструкції по вчиненню нотаріальних дій, відповідно до якого нотаріус може видавати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного із учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Тобто, нотаріус повинна була визначити цю частку і тільки визначивши частку повинна була видати свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2, що не було зроблено. Видавши свідоцтво на весь будинок, нотаріус порушив закон, а саме збільшила частку померлого на весь будинок за ОСОБА_12. Нотаріус вважала, що є право власності на весь будинок, замість того, щоб видати свідоцтво на ? частку. Після цього ОСОБА_2 отримала свідоцтво та зробила незаконне відчуження житлового будинку ОСОБА_5, уклавши договір купівлі-продажу на користь відповідачки. Частка ОСОБА_13 в спільному майні подружжя виділена не була, але крім цього він мав право на обов"язкову частку, що складає 1/28 частину. Згідно закону обов"язкова частка визначається з урахуванням того, яку частку спадкоємець отримав, як би за законом спадщину отримували всі спадкоємці. В ОСОБА_12 було 7 спадкоємців, тому доля ОСОБА_13, згідно закону була б 14/28 частина, як спільне майно подружжя і 1/28, як обов"язкова частка. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. ОСОБА_13 мав право передати обов"язкову частку. Спадщина відкрилася в день смерті ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 і з цього моменту належала ОСОБА_13, хоч він ще не оформив на неї свої права. Стаття 1219 ЦК України вказує, що саме не входить до складу спадщини, прав і обов"язків спадкодавця. В ній не зазначено, що обов"язкова частка не входить в спадщину, входить і наслідується іншими спадкоємцями на рівні з іншим майном спадкодавця. Статтею 1274 ЦК України визначено, що право на відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи, переходить до спадкоємців за заповітом. До пояснень нотаріуса потрібно віднестися критично, в частині вказівки нотаріуса на те, що обов"язкова частка не передається. ОСОБА_13 не отримував свідоцтво про право власності на ? частину в майні подружжя, але саме свідоцтво про право власності не створює нових прав, а є тільки документальним підтвердженням, що людина має такі права, що визначено і п. 12 Постанови Пленуму ВС України № 7 від 30.05.2008 року " Про судову практику у справах про спадкування". Частка ОСОБА_12 була змінена незаконно, таким чином свідоцтво на спадщину є незаконним і може бути визнано судом недійсним. ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_4. Спадкова маса складалася з земельної ділянки та ? частини житлового будинку № 49 та 1/28 частини будинку, а всього 15/28 частин. Не видача свідоцтва про право власності не позбавляє права ОСОБА_13 на майно. Закон вимагає визначити спадкову масу. ОСОБА_7 прийняла спадщину після батьків, як після матері так і після батька. Звернулася до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, отримала свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки, як після матері так і після батька, а тому вважається такою, що прийняла все майно. Оскільки майно прийнято, то вона є його власницею з моменту відкриття спадщини і має право на майно за заповітом після смерті батька, який посвідчено Сатанівською сільською радою 21.09.2011 року. Однак, ОСОБА_7 не змогла отримати спадщину, так як батьку нотаріальною конторою помилково не було видано свідоцтво про право власності на ? частину і даний будинок був проданий. Відносно свідоцтва про право власності на половину будинку, яке повинен був отримати ОСОБА_13, сама ОСОБА_7 не могла таке свідоцтво отримати, оскільки воно видається тільки пережившому подружжю, згідно ст. 70-71 ЗУ "Про нотаріат". Спадкове майно було продано ОСОБА_2, а саме житловий будинок за договором купівлі- продажу незаконно ОСОБА_5, яка є добросовісним набувачем. Однак, це майно вийшло з володіння ОСОБА_7 не з її волі, та не з волі покійного ОСОБА_13, а тому згідно закону ОСОБА_7 має право на витребування цього майна від добросовісного набувача. Крім того, вважає, що представник відповідача ОСОБА_5 та нотаріус неправильно трактують положення Закону в тій частині, що не звернення спадкоємця до нотаріуса для оформлення спадщини є підставою вважати його позбавленим права на спадщину. Оскільки у позивача було право на спадщину і вказана спадщина не була належним чином оформлена з в ини відповідачів та нотаріуса, то є всі підстави вважати, що майно вибуло від позивача поза його волею, а отже є вусі підстави для витребування майна від добросовісного набувача. Просить позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6 ( діє на підставі довіреності від 23.08.2013 року, зареєстрованої в реєстрі Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області за № 48 та довіреності від 4.10.2014 року, зареєстрованої в реєстрі Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області за № 34) в судовому засіданні позов не визнав повністю, підтримав подані відповідачем заперечення проти позову, відповідно до яких відповідач просить в задоволенні позову відмовити та вважає позов позивача таким, що не підлягає до задоволення з наступних підстав: вона придбала житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1, за договором купівлі-продажу від 02.11.2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Городищенського районного нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_17 За будинок вона сплатила ОСОБА_2 до підписання договору 80000 гривень, що підтверджується текстом договору. Лише із матеріалів доданих до позовної заяви вона дізналась про вимоги позивачки на придбаний нею будинок. До цього часу вона не знала і не могла знати про те, що придбаний будинок спірний. Розглянувши матеріали додані до позову вважає, що позивачка немає жодних правових підстав визнавати свідоцтво про право на спадщину недійсним, а отже і відсутні правові підстави визнавати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до п. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо воно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; воно було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, але позивачем не надано доказів того, що майно вибуло із її володіння не з її волі, та в судовому засіданні пояснив, що його довірителька ОСОБА_5 в 2010 році дізналася про те що в АДРЕСА_1. Оголошення про продаж будинку було розміщене на огорожі. Вона дізналася, що власником будинку є ОСОБА_2. Вони обговорили всі істотні умови договору і оскільки ОСОБА_2 на той час була зареєстрована в м. Городище, вони звернулися до приватного нотаріуса Городищенського нотаріального округа ОСОБА_17, яка і посвідчила договір купівлі-продажу будинку. Ініціатором посвідчення договору купівлі-продажу спірного будинку в м. Городище, була саме ОСОБА_2. В договорі обумовлено, що продаж будинку здійснюється за 80000 грн., всі витрати по оформленню договору несе покупець. Під час оформлення договору приватний нотаріус ОСОБА_17 перевірила правовстановлюючі документи на будинок, реєстри обтяжень, застави, дієздатність осіб, які заключали договір і за відсутності перешкод, 02 листопада 2010 року договір купівлі-продажу будинку було посвідчено. З матеріалів позовної заяви, яку ОСОБА_5 отримала з суду вона дізналася, що існує спір між спадкоємцями покійної ОСОБА_18 і саме з матеріалів, які досліджувалися судом в розгляді справи, з їх копій, ОСОБА_5 дізналася про обставини за яких оформлялося право на спадщину на даний спірний житловий будинок. Відповідач ОСОБА_5, і він підтримує її позицію та вважає, що позов в частині визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним не підлягає до задоволення, оскільки в матеріалах справи є заповіт ОСОБА_12, яким вона вважає даний будинок її особистою власністю, що і зазначено в заповіті. Позивач вважає, що даний будинок вибув з її володіння не з її волі, але дані доводи не заслуговують на увагу так як ст. 70-71 ЗУ " Про нотаріат" інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріус, який видавав свідоцтво про право на спадщину може видати свідоцтво про право на половину майна подружжя тому хто пережив лише за письмовою заявою заявника, а такої заяви не було тому це і є волевиявлення покійного ОСОБА_13. Позов в частині визнання права власності на 15/28 частин будинку також не підлягає до задоволення, так як ОСОБА_13 не подавав заяви про видачу йому ? частини будинку. 1/28 частини будинку на думку позивачів складає обов"язкову частку, але право на обов"язкову частку має визначене коло осіб, а саме чоловік. Законодавством не передбачена відмова від обов"язкової частки на користь інших осіб, оскільки це право пов"язано з особою спадкоємця і не може бути передано іншим спадкоємцям. В частині позову, з огляду на те, що в спірному будинку прописана дитина, не підлягає до задоволення, так як це не стосується обов"язків позивача. Крім того, вважає, що позивачем порушено порядок звернення до суду, оскільки не було наміру вирішити спір в досудовому порядку. Вважає також, що заява позивача про зменшення (уточнення) позовних вимог в порядку статті 31 ЦПК України від 9 грудня 2013 року, яку розглядає і повинен розглядати суд, по своїй суті не є уточненням позовних вимог, а є самостійною позовною заявою з своїми позовними вимогами, вона подана з пропуском строку позовної давності, просить застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову, вирішити питання про скасування арешту на будинок.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов визнала повністю, не заперечувала проти його задоволення та пояснила, що її батько за два роки до дня своєї смерті і мати, за рік до дня своєї смерті, переїхали проживати до її сестри ОСОБА_7, в АДРЕСА_2. Похованням батьків займалася сестра ОСОБА_7 За життя батьки проживали разом, вели спільне господарство, все було в них спільне. Батьки будували спірний будинок разом, купили незавершене будівництво, а саме в мами був невеликий будинок, а вона здійснила обмін з іншими людьми на більший будинок, з доплатою. Будинок будували батьки новий, на ділянці, яку вони отримали після обміну, була лише літня кухня. Спірний будинок, по АДРЕСА_1, вона отримала в спадок. Після смерті матері вона звернулася з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини, в якій також вказала про сестру ОСОБА_4 і батька ОСОБА_13, як осіб, які мають право на обов'язкову частку у с падщині, а потім оформила на будинок свідоцтво про право на спадщину. Про заповіт на будинок вона дізналася ще коли будинок будувався, їй повідомила мати. Спочатку вона в даному будинку проживала зі своїм чоловіком, але він був в будинку не прописаний. Вже останні роки, вона проживала в спірному будинку сама з дитиною, з дочкою ОСОБА_19, ІНФОРМАЦІЯ_2, вона зареєструвалася в спірному будинку за два роки до смерті матері. Будинок було зареєстровано на матір, оскільки на батька був зареєстрований інший будинок. Батьки допомагали всім дітям, а заповіт на будинок мати склала на неї тому, що в неї не було свого житла. Вона вирішила продати будинок після оформлення спадщини, але в в Монастирищенському районі не оформила договір купівлі-продажу тому, що державного нотаріуса не було, а приватний нотаріус ОСОБА_26 сказала, що не буде реєструвати договір, оскільки в неї на утримані маленька дитина. Вона мала право власності на спірний будинок, а її дитина мала право користування житловим будинком. Під час оформлення продажу будинку вона до опікунської ради не зверталася, дозволу на продаж будинку від них не отримувала. Продажем будинку займалася ОСОБА_5, співвідповідач у справі. Саме ОСОБА_5 дізналася, що можливо було, на момент продажу житлового будинку, зареєструватися в іншому районі, а потім виписатися. Вона зареєструвалася в Городищенському районі, в чужих людей. На момент продажу житлового будинку малолетняя детина в нома зареєстрована не була, дитина реєструється за місцем реєстрації матері, а вона була зареєстрована на момент продажі в м. Городище і дитина була зареєстрована разом з нею. ОСОБА_5 сказала їй в нотаріуса говорити, що дітей малих немає, що вона і зробила. Нотаріус при оформленні договору купівлі-продажу житлового будинку запитувала в неї про наявність малолітніх дітей і вона повідомила нотаріуса, що в неї дітей не має, таким чином ввівши нотаріуса в оману. Її сестра ОСОБА_7 та батько ОСОБА_13 заперечували проти продажу будинку. Коли померла мати, батько приїздив до голови сільської ради, претендував на половину цього будинку, не давав дозволу на його продаж. Крім цього батько також з сестрою їздили до нотаріуса в Іллінецькому районі з проханням не оформляти документи на продаж будинку. Їй було відомо, що сестра та батько проти продажу будинку, але вона в той час проживала в с. Городище, а документами та всім іншим займалася ОСОБА_5 В даний час її господарі виписали з тієї адреси, де вона була зареєстрована на момент продажу будинку і вона зараз проживає без реєстрації. Вважає, що вона неправильно поступила оформивши будинок на себе, тому просить суд позов задовільнити, разом з сетсрами знайдуть можливість компенсувати затрати, які понесла ОСОБА_5

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов визнала повністю, не заперечувала проти його задоволення та пояснила, що її батьки проживали в сестри ОСОБА_7, мама за рік до смерті, а батько за два роки до смерті. Будинок в с. Розсоховата, де проживали батьки, не придатний до житла. Батьки хотіли доживати свої роки з ОСОБА_2, але вона вела не зовсім нормальний спосіб життя. Будинок по АДРЕСА_1 батьки будували самі, будучи в шлюбі. Спочатку батьки жили по АДРЕСА_1, в с. Сатанівка, біля сестри ОСОБА_2, але не довго, декілька місяців, а потім вона відвезла батька до Дмитрук, а матір до ОСОБА_7. Вона з сестрою ОСОБА_2 зустрічалася досить часто. Сестра один період часу зловживала спиртними напоями і вона допомагала їй матеріально, оскільки в сестри на руках була неповнолітня дитина. Їй відомо, що батьки залишили по смерті заповіти, мама заповіла будинок ОСОБА_20, а землю ОСОБА_7, а батько все майно заповів ОСОБА_7, так як вона його доглядала. Також батько, після смерті мами відмовився від спадщини на користь ОСОБА_7. На момент смерті мами батько та її сестра ОСОБА_4 були пенсіонерами. Її сестра ОСОБА_20 продала будинок, який отримала в спадок від батьків і їй було відомо про намір сестри продати цей будинок. Сестра оформляла договір купівлі-продажу будинку в м. Городище тому, що приватний нотаріус в м. Монастирище відмовив від посвідчення даного договору в зв"язку з тим, що порушувалися права дитини. Після продажу будинку, сестра отримала лише частину коштів, а іншу частину витратили на оформлення спадщини, оформлення купівлі-продажу. Крім цього, ОСОБА_5 відрахувала також з цих грошей за всі поїздки, віддала борги ОСОБА_20 в банках. За ті кошти, які в неї залишилися, вона не могла придбати собі інше житло. Вона вважає, що продаж будинку був вчинений незаконно, оскільки порушені права дитини. Дозволу на виписку дитини ніхто не давав, дитину виписали з спірного будинку, щоб його продати, а іншого житла в них не було. На даний час сестра прописана в чужих людей і вона не має житла. ОСОБА_5 запропонувала, щоб вони повернули їй кошти за будинок в сумі 113 000 грн., але вона вважає, що на даний час цей будинок не коштує такі гроші. Вважає за необхідне задовільнити позов у повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 позов визнала повністю, не заперечує проти його задоволення та пояснила, що її батьки були зареєстровані в Іллінецькому районі, але перед смертю проживали з її сестрою ОСОБА_7 Коли її сестра ОСОБА_2 продавала будинок всі були проти. Однак, їй відомо, що документами по оформленню продажу будинку займалася ОСОБА_5, отримавши від сестри довіреність. Сестра ОСОБА_2 на той період часу зловживала спиртними напоями і вони цим скористалися. На обліку в лікарні з приводу зловживання спиртними напоями сестра не перебувала, недієздатною визнана не була. Вона від належної їй спадщини після смерті батьків відмовилася. Їй нічого не потрібно, вона вважає, що це потрібно дитині. Вважає продаж будинку вчинено незаконно і він не дійсний тому, що дитина залишилася без житла. Просить позов задоволити.

В судове засідання третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_10 не з»явилася (допитана в режимі відеоконференції) та звернулась до суду з письмовими поясненнями, в яких просила суд справу розглянути без її участі та дала суду пояснення, відповідно до яких 23 червня 2010 року їй надійшла заява від ОСОБА_7, відповідно була заведена спадкова справа після смерті матері ОСОБА_12. Заява ОСОБА_7 про прийняття спадщини по смерті матері була зареєстрована відповідно до Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в книзі обліку і реєстрації спадкових справ. Позивачем був поданий заповіт посвідчений Сатанівською сільською радою. Заповіт перевірився по базі, був внесений в реєстр, тобто було встановлено, що заповіт чинний. ОСОБА_7 пояснила, що є особи, які мають право на обов"язкову частку. Спадкодавець ОСОБА_12 склала два заповіти, один заповіт на ОСОБА_7, а інший на ім"я ОСОБА_12. Потім поступила заява від ОСОБА_2, як спадкоємця від 01.07.2010 року. Заява зареєстрована відповідно до інструкції в книзі обліку і реєстрації спадкових справ. В той же день поступила заява 01.07.2010 року, від чоловіка спадкодавця ОСОБА_13 і ще одна від ОСОБА_4, доньки спадкодавця, які мали право на обов"язкову частку. 12.10.2010 року ОСОБА_2 звернулася з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, який посвідчений Сатанівською сільською радою 23.02.2006 року, за реєстром № 20. В той же день їй видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок. 30 березня 2011 року з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулася ОСОБА_7, за заповітом на земельну ділянку і їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку. ОСОБА_7 зверталася з заявами про прийняття спадщини як після матері так і після батька. Було заведено дві спадкові справи. ОСОБА_7 прийняла всю спадщину після смерті матері. Після смерті ОСОБА_13 ОСОБА_7 отримала спадщину у вигляді земельної ділянки, на яку отримала свідоцтво 12.07.2012 року. Батько склав два заповіти - на доньку ОСОБА_7, один заповіт 14.12.2009 року, на земельну ділянку, інший в 2011 році на все майно. ОСОБА_13 звернувся з заявою про відмову від спадщини після смерті дружини ОСОБА_12 на користь ОСОБА_7, але ця заява не могла бути використана на користь дочки ОСОБА_7 тому, що чоловік ОСОБА_13 мав лише право на обов"язкову частку в спадщині після смерті дружини, а обов"язкова частка не передається, що визначено в ст. 1241 ЦК України, не може бути передана іншим спадкоємцям, оскільки є беззастережною, що передбачено також і Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. ОСОБА_13 мав право отримати свідоцтво про право власності на ? майна, але не отримав. Це свідоцтво видається відповідно до ст. 71 ЗУ "Про нотаріат", ст. 241 Інструкції, де зазначено, що свідоцтво про право власності на частку в спільному майні видається лише на підставі заяви другого з подружжя. Оскільки такої заяви від ОСОБА_13 не надходило, тому свідоцтво видано ОСОБА_2 про право на спадщину за заповітом не весь будинок. Інші спадкоємці не могли отримати це свідоцтво, оскільки його видача за законом передбачена лише за заявою пережившого подружжя. Їй були надані документи, на підтвердження права власності спадкодавця на майно, а саме свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане виконавчим комітетом Сатанівської сільської ради, видане в 2005 році, інших документів не було надано. Крім цього, в заповіті на житловий будинок на ОСОБА_2, був припис заповідача: "на момент посвідчення заповіту житлового будинку це майно є особистою власністю, а саме належить мені на праві особистої власності". У разі наявності заповіту нотаріус, згідно інструкції зобов"язаний перевірити наявність осіб, визначених ст. 1241 ЦК України, тобто осіб, які мають право на обов"язкову частку у спадщині. Свідоцтво про право власності на житловий будинок було видано на весь будинок, оскільки частка ОСОБА_13 не була виділена в натурі до його смерті. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом має визначену законодавчо форму, відповідно до ЗУ " Про нотаріат", і в затверджених законом відповідних посвідчувальних написах не було передбачено зазначати, про те, що спадкоємець відмовився отримувати свідоцтво про право власності. За життя в ОСОБА_13 не виникало питання на видачу свідоцтва на частку в спільному майні подружжя, заява від нього не надходила, а тому в ОСОБА_13 не виникло право власності на спільне майно подружжя, оскільки він не звернувся з заявою, не отримав свідоцтво і не мав право відмовлятися від ? частини житлового будинку на користь ОСОБА_7 Автоматично спадкоємець не набуває права власності на ? частину в спільному майні подружжя. Його обов'язок звернутися з заявою про видачу свідоцтва на право власності на ? частину спільного майна подружжя, передбачений ст. 71 ЗУ "Про нотаріат" та ст. 241 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. ОСОБА_13 в своїй заяві, трактував лише відмову від обов"язкової частки і дана заява, тобто відмова від спадщини не охоплює ? частину спільного майна подружжя. Для того, щоб відмовитися від ? частини спільного майна подружжя на користь іншого спадкоємця, ОСОБА_13 повинен був звернутися з заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва і вже після цього він мав би право відмовитися від ?? частини майна на користь ОСОБА_7, не мав право відмовлятися від ? частини, оскільки не отримав свідоцтво. Крім цього, зі змісту заяви, яку подав ОСОБА_13, вона встановила, що секретар сільської ради, при посвідченні заяви роз"яснив йому положення норм діючого законодавства в частині саме обов"язкової частки, зокрема роз"яснив положення ст. 1241 ЦК України. В його заяві зазначено, що: " в суд для відчуження спадщини звертатись не буду", а тому вона зробила висновок, що він мав право тільки на обов"язкову частку і відмовився тільки від обов"язкової частки. Право на спадкування ? частини виникає після звернення пережившого подружжя з заявою і лише після звернення з заявою можлива відмова від спадщини. В зв"язку з цим вона трактувала дану заяву, як відмову від усієї спадщини, в даному випадку відмова стосується обов"язкової частки від спадщини, тобто частки на яку мав право спадкоємець ОСОБА_13, а оскільки право на ? не оформив, то заява не охоплює відмову від ? частини. Вона вважає, що ОСОБА_13 мав право на обов"язкову частку в спадщині після смерті дружини та мав право на ? частину майна в праві спільної власності, але не подав заяву до нотаріуса про право на ? частину, а тому не претендував на неї. Для отримання права на ? частину спільного майна спадкоємець ОСОБА_13 повинен був вчинити певні дії, а саме звернутися до нотаріуса з відповідною заявою про видачу свідоцтва на ? частину майна. Оскільки, він не оформив своє право на ? частину в спадщині, не отримав свідоцтво, а тому відмова на користь іншого спадкоємця не може бути прийнята.

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні показала, що ОСОБА_13 вона знала дуже давно. Вона народилася в с. Сатанівка, певний час там не проживала, а потім знову повернулася в с. Сатанівка. Вона дійсно підписувала заповіт ОСОБА_13 в будинку ОСОБА_7 і підпис на заповіті підтверджує. Текст заповіту оголошувався вголос. Їй відомо, що подружжя ОСОБА_13 були зареєстровані у Вінницькій області, а проживали фактично в с. Сатанівка, біля ОСОБА_7, яка здійснювала за ними догляд і вони вели спільне господарство.

Свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні показала, що вона займає посаду голови села Сатанівка Монастирищенського району. Їй відомо, що по АДРЕСА_2 проживав біля ОСОБА_7 її батько - ОСОБА_13. Вона в будинку ОСОБА_7 посвідчувала заповіт ОСОБА_13, відповідно до якого він заповідав своє майно ОСОБА_7 Від своєї частки в майні він відмовлявся на користь ОСОБА_7 Вказані події відбувалися у встановлені законом строки. Матір ОСОБА_7 хоронили в с. Сатанівка. Спочатку померла мати позивача, а потім батько. Батьки ОСОБА_7 не були зареєстровані в с. Сатанівка, а були зареєстровані в с. Петромарківка Росоховатської сільської ради Іллінецького району Вінницької області. ОСОБА_7 здійснювала догляд за батьками, вони проживали в одній хаті. ОСОБА_2 проживала в будинку АДРЕСА_1, разом з дитиною та співмешканцем. ОСОБА_2 та дитина були зареєстровані в даному будинку. Власником будинку була ОСОБА_12. Пізніше їй стало відомо, що ОСОБА_2 продала будинок АДРЕСА_1. Вона зверталася в сільську раду за видачею довідок 28.09.2010 року для виписки з будинку 15.10.2010 року про те, що в будинку ніхто не проживає. Довідки готувала секретар сільської ради і в їх обов"язки входить підготовка талончика, а безпосередньо виписку здійснює реєстраційна служба. Дитина ОСОБА_2 виписувалась разом з мамою, оскільки разом з випискою матері, виписується відразу дитина. Однак, якщо в майні є частка дитина, процедура виписки з будинку інша. На момент виписки з будинку дитини, даний будинок на ОСОБА_2 переоформлений не був. Після того, як спірний будинок був проданий, ОСОБА_7 просила провести переговори з ОСОБА_5, з приводу продажу спірного будинку. Вони зустрічалися і розмовляли, але вона присутня при розмові не була. Про заповіт матері ОСОБА_7 ОСОБА_12, їй нічого не відомо.

В судове засідання позивач ОСОБА_7 не з"явилась. На адресу суду надала заяву від 16.10.2013 року про розгляд справи у її відсутність, за участю її представника ОСОБА_1, згідно довіреності від 17.09.2013 року. Позов підтримує, просить його задоволити ( т. 1 а.с. 196).

В судове засідання відповідач ОСОБА_5 не з"явилась. На адресу суду надала заяву від 09.09.2013 року про розгляд справи у її відсутність за участю її представника ОСОБА_6 Проти позову заперечує повністю ( т. 1 а.с. 52).

В судове засідання відповідач ОСОБА_8 не з"явився. На адресу суду надав заяву від 06.11.2013 року та 7.11.2014 року, відповідно до якої позов визнає в повному обсязі і просить його задоволити, розглянути справу у його відсутність ( т. 1 а.с. 226, т. 2, а.с.247).

В судове засідання відповідач ОСОБА_9 не з"явилась. На адресу суду надала заяву від 29.10.2013 року та 6.11.2014 року про розгляд справи у її відсутність ( т. 1 а.с. 220, т. 2, а.с. 246).

В судове засідання представники третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Монастирищенського районного управління юстиції в Черкаській області не з"явилися. На адресу суду надали заяву від 16.08.2013 року відповідно до якої вважають, що заява підлягає до задоволення, з"явитись в судове засідання не мають можливості ( т. 1 а.с. 38).

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі і виходить з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі,тому суд розглядає вказану справу в межах вимог, заявлених позивачами у заяві від 9 грудня 2013 року.

Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Як вбачається зі ст. ст. 1220-1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 48 цього Кодексу).

Судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_12, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Сатанівка Монастирищенського району Черкаської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_3, виданого виконавчим комітетом Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області ( т. 1 а.с. 116).

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкоємця. Якщо місце проживання спадкоємця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

Судом встановлено, що за життя спадкодавець ОСОБА_12 була власником майна: житлового будинку АДРЕСА_1, що посвідчується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.07.2005 року ( т. 1 а.с. 128), копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7838080 від 21.07.2005 року, виданого Монастирищенським виробничим підрозділом Черкаського обласного об"єднаного БТІ ( т. 1 а.с. 129), копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 27476690 від 29.09.2010 року, виданого Монастирищенським виробничим відділком комунального підприємства " Черкаське обласне об"єднане БТІ" ( т. 1 а.с. 130); земельної ділянки площею 2,5656 га на території Росоховатської сільської ради Іллінецького району Вінницької області, для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 135532 від 28.03.2005 року ( т. 1 а.с. 135).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, зазначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Судом встановлено, що за життя спадкодавець ОСОБА_12 залишила заповіти, що підтверджується фактично самими заповітами (копії в спадковій справі № 58/2010) від 23.02.2006 року, посвідчений секретарем Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, зареєстровано в реєстрі за № 20. Відповідно з текстом якого ОСОБА_12, на випадок своєї смерті зробила розпорядження : житловий будинок та прилеглі до нього нежилі споруди, що належать їй на правах особистої власності та розташовані в АДРЕСА_1 заповідає ОСОБА_24. На заповіті мається відмітка секретаря сільської ради від 28.09.2010 року, засвідчена печаткою, про те, що за даними сільської ради заповіт не змінено і не скасовано (т. 1 а.с. 125); заповіт від 14.12.2009 року, посвідчений секретарем Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області. Відповідно з текстом якого ОСОБА_12, на випадок своєї смерті, зробила розпорядження : земельну ділянку розміром 2,5656 га ( державний акт ВН № 135532 виданий 28.03.2005 року), що знаходиться на території Росоховатської сільської ради та майновий пай члена КСП ( свідоцтво ВІ VI № 005213 від 11.07.2001 року), а також всі її грошові заощадження заповіла своїй дочці ОСОБА_7. На заповіті мається відмітка секретаря сільської ради від 24.06.2010 року, засвідчена печаткою, про те, що за даними сільської ради заповіт не змінено і не скасовано ( т. 1 а.с. 126).

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_12, за наявності не змінених та не скасованих заповітів, крім осіб, визначених в заповітах, є чоловік - ОСОБА_13, 1929 року народження, непрацездатний, дочка ОСОБА_4, непрацездатна, які мають право на обов"язкову частку в спадщині, згідно ст. 1241 ЦК України.

Факт прийняття у встановленому законом порядку спадщини після померлої матері ОСОБА_12, дочкою ОСОБА_7, підтверджується : копією заяви від 23.06.2010 року № 123 ( т. 1 а.с. 106), копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 березня 2011 року, виданого приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстровано в реєстрі за № 601, серія ВРІ № 762050 ( т. 1 а.с. 140).

Факт прийняття у встановленому законом порядку спадщини після померлої матері ОСОБА_12, дочкою ОСОБА_2, підтверджується : копією заяви від 01.07.2010 року № 129 ( т. 1 а.с. 120), копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 жовтня 2010 року, виданого приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстровано в реєстрі за № 2851, серія ВРВ № 598583 ( т. 1 а.с. 132).

Згідно заяви від 01.07.2010 року за № 128 ОСОБА_4 фактично відмовилась від обов"язкової частки в спадщині після померлої матері ОСОБА_12, на користь сестри ОСОБА_7 ( т. 1 а.с. 122).

Згідно заяви від 01.07.2010 року за № 127 ОСОБА_13 фактично відмовився від обов"язкової частки в спадщині після померлої дружини ОСОБА_12, на користь дочки ОСОБА_7 ( т. 1 а.с. 121).

Відповідно до вимог ч. 3. ст. 11, ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60, ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 мала право на спадкування, зокрема з огляду на наявність не зміненого та не скасованого заповіту на неї, спадкодавця ОСОБА_12 від 23 лютого 2006 року, посвідченого секретарем Сатаніської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області ( т. 1 а.с. 125) .

Згідно роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" висловленому у п. 7 відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

З матеріалів справи вбачається, і це не заперечується всіма учасниками судового розгляду справи у тому числі і нотаріусом Іллінецького РНО, що ОСОБА_12 і ОСОБА_13 перебували у шлюбних відносинах з 6 липня 1956 року, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Росоховацькою сільською радою Дашівського району Вінницької області (т.1, а.с. 117)

Із свідоцтва № 22 виданого виконавчим комітетом Сатанівської сільської ради Монастирищенського району вбачається, що на ім»я ОСОБА_12 23 червня 2005 року зареєстровано спірний будинок по АДРЕСА_1.

Таким чином, на підставі ст. 60 СК України, суд робить висновок про те, що у нотаріуса були всі законні підстави вважати будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_12 та ОСОБА_13

З матеріалів спадкової справи вбачається також, що спадкоємці ОСОБА_13 та ОСОБА_4 відмовились від обов'язкової частки у спадщині на користь позивачки у справі - ОСОБА_7 Крім того, у спадковій справі є заява ОСОБА_2 на ім»я нотаріуса, якою вона повідомляє нотаріуса про наявність осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. (т. 1, а.с.120-122)

Суд вважає, що посилання позивача, представника позивача та третьої особи - нотаріуса Іллінецького НТО про те, що право на обов"язкову частку, визначене ст. 1241 ЦК України, зумовлено непрацездатністю, неповноліттям тощо, тобто особистісними ознаками конкретного суб"єкта. Тому, відмова від права на спадкування обов"язкової частки не може бути адресною, тобто на користь іншої особи, що передбачено і ст. 1274 ЦК України, яка регулює питання права на відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи, та не містить посилання на наявність такого права в осіб ( спадкоємців), які мають право на обов"язкову частку в спадщині ( неповнолітні, непрацездатні тощо) є помилковим та вільним трактуванням норм матеріального права.

Таким чином, суд вважає, що відмова від обов"язкової частки на користь іншого спадкоємця не суперечить діючому законодавству і не позбавляє його права на отримання спадщину в майбутньому.

Відповідно до п. 224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України вя З березня 2004 року № 20/5, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісне власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні.

Проте в порушення ст. ст. 60, 70 СК України та п. 224 зазначеної вищевказаної Інструкції, нотаріус, не виділивши частку ОСОБА_13 у спільному майні, видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_12 на цілий житловий будинок, а не на 1/2 його часку, яка входить в спадкову масу, незаконно збільшивши частку померлої після її смерті.

Як роз'яснено у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Разом з тим при оформленні спадщини нотаріус, приймаючи рішення про видачу свідоцтва на спадщину померлої ОСОБА_12, пом илково звернув увагу на те, що її чоловік - ОСОБА_13, після смерті дружини не отримав свідоцтво про право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна, однак не звернув увагу на те, що ОСОБА_13 не відмовлявся від отримання даного свідоцтва.

Крім того, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

При цьому суд враховує той факт, що саме по собі свідоцтво не створює ніяких нових прав у власності на майно, оскільки незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Однак чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент її відкриття (смерті спадкодавця).

Крім того, ст. 1219 ЦК України зазначає права та обов'язки особи, які не входять до складу спадщини, однак обов'язкова частка в спадщині не зазначається в даній нормі права як така, що не входить до складу спадщини.

Отже, ОСОБА_13 відповідно до положень ч. 5 ст. 1268 ЦК України став власником обов'язкової частки в спадщині з моменту смерті своєї дружини

ОСОБА_12 - 6 січня 2010 року, володів нею більше року до своєї смерті та залишив як свою власність за заповітом дочці - ОСОБА_7

Тому суд не може прийняти позицію відповідача ОСОБА_5, її представника та нотаріуса в тій частині, що обов'язкова частка в спадщині не успадковується спадкоємцями і не входить до складу спадщини.

Суд не може прийняти позицію представника відповідача ОСОБА_5, як підставу для відмови в задоволенні позову про порушення порядку вирішення спору, оскільки звернення до суду за захистом свого права гарантовано ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, а вибір способу захисту свого порушеного права лежить на особі, право якої порушено.

Не може суд прийняти також позицію представника відповідача ОСОБА_5, як підставу для відмови у позові, який вважає, що заява позивача від 9 грудня 2013 року про зміну позовних вимог є самостійною позовною заявою і до неї необхідно застосувати строки позовної давності, оскільки відповідно до ст. 31 ЦПК України позивач протягом усього часу розгляду справи може збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову.

З цього приводу судами приймалось рішення про відмову в задоволенні клопотання представника відповідача, крім того, в заяві від 9 грудня 2013 ніяким чином не йде мова про зміну предмету спаолру або підставу позову, справа розглядалась апеляційним та касаційними судами і рішення судів першой інстанції в цій частині ніяким чином не скасовано чи змінено.

На підставі викладеного ст. ст. 1216-1218, 1220-1223, 1226, 1241, 1274, 1301 ЦК України, ст. 60 Сімейного Кодексу України, Закону України "Про нотаріат" від 02.09.1993 року № 3425-XII ( із змінами та доповненнями чинними на день вчинення оспорюваної нотаріальної дії), Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року N 20/5 ( чинною на момент видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом), Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" та керуючись ст. ст. 3, 5-8, 10, 11, 14, 57, 60, 81, 88, 169, 208, 209, 213-215, 223, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог на предмет спору Монастирищенське районне управління юстиції в Черкаській області, приватний нотаріус Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_10 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частину житлового будинку, витребування майна задоволити повністю.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину видане на ім'я ОСОБА_25 12 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Іллінецького РНО після смерті ОСОБА_12 за реєстром № 2851.

Визнати за ОСОБА_7 право власності на 15/28 частин будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_13.

Витребувати від набувача майна ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 належне їй майно, а саме 15/28 частин житлового будинку АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Черкаської області через районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 12 березня 2015 року.

Суддя М.В.Бурлака