АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 641/4649/14-ц Головуючий 1 інст. - Григор'єв Б.П.
Провадження № 22ц/790/454/15 Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кіся П.В., Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

14 травня 2014 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, посвідчений 21 грудня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що квартира АДРЕСА_1 належала її сім'ї, була зареєстрована на чоловіка - ОСОБА_7, та була заставлена у «Регіон Банку», заборгованість перед яким складала 3000 доларів США. На той час, у зв'язку з кризою, в жодному банку протягом листопада-грудня 2009 року вони не могли отримати кредит. Під час звернення в «Прокредитбанк», менеджер банку ОСОБА_8 запропонувала скористатись приватним кредитом під заставу нерухомості. Погодившись на дану пропозицію, було призначено зустріч з ОСОБА_5, яка оглянувши квартиру, повідомила, про можливість отримати грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США під заставу квартири у її знайомого ОСОБА_1

21 грудня 2009 року ОСОБА_5 погасила борг ОСОБА_3 в розмірі 3000 доларів США у «Регіон Банку», після чого ОСОБА_5 забрала правовстановлюючі документи на спірну квартиру. Прибувши до приватного нотаріуса ОСОБА_4 ОСОБА_3, ОСОБА_7 було запропоновано підписати договір купівлі-продажу квартири. На відмову ОСОБА_7, ОСОБА_5 повідомила, що, поки вони не повернуть 3000 доларів США, звідти не вийдуть. Оскільки вказаної суми ОСОБА_3, її чоловік не мали, то були вимушені підписати договір купівлі-продажу.

Повертаючи ОСОБА_5 гроші в рахунок погашення боргу за період з січня 2010 року по липень 2010 року ОСОБА_5 надала розписки: від 21.01.2010 року, від 25.06.2010 року про отримання грошових коштів в розмірі по 450 доларів США. З липня 2010 року позивачка повертала гроші особисто ОСОБА_1, він розписок їй не надавав. В листопаді 2010 року позивач дізналася, що її квартира арештована слідчим, на той час залишок неповернутої суми складав 900 доларів США. З приводу шахрайських дій ОСОБА_6 звертався до органів внутрішніх справ. Від численних переживань ОСОБА_6 13 грудня 2013 року помер.

Позивач вважає договір купівлі-продажу від 21 грудня 2009 року удаваним, оскільки під час його підписання було приховано правочин, який вчинено насправді, а саме договір позики, у зв'язку з чим просить суд визнати договір купівлі-продажу недійсним.

Позивач також зазначила, що строк виконання договору позики був обумовлений в один рік та закінчувався 21 грудня 2010 року. Про шахрайські дії щодо квартири вона довідалася в жовтні 2010 року, зазначену дату вважає початком перебігу строку позовної давності. 21 березня 2011 року нею та її чоловіком було подано зустрічну позовну заяву по справі за позовом ОСОБА_1 про виселення. У зв'язку з тим, що в період з 21 березня 2011 року по 15 березня 2012 року договір купівлі-продажу оспорювався та за відсутності дозволу подружжя на відчуження нерухомого майна, вважає, що строк позовної давності в зазначений період переривався, тому на даний час не є пропущеним.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним в позові.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, надалі представник відповідача подав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності.

Треті особи приватний нотаріус ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явились, про день та час слухання справи повідомлялись належним чином в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України, причину неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, посвідчений 21 грудня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позову посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач звертався до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, в зв'язку з тим, що договір укладений без згоди подружжя і рішенням суду, яке набуло законної сили в задоволенні позову було відмовлено і встановлений факт укладання договору купівлі-продажу. Крім того, удаваний правочин не може бути визнаний недійсним, а наявність позикових правовідносин між позивачем і ОСОБА_5 не свідчить про удаваність правочину.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що розписки ОСОБА_5 підтверджують повернення позивачем грошових коштів ОСОБА_1, що свідчить про наявність між сторонами правовідносин з договору позики.

Але з цим висновком погодитися не можна оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права, всупереч наявним у справі доказам.

Згідно ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу України , під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч. 2 ст. 11, ст.ст. 57-59, ч. 1, 3 ст. 61, ч. 4 ст. 212, ч. 1 ст. 213, п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 655 Цивільного кодексу України, передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підставі ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Крім того, ст. 228 Цивільного кодексу України, визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2012 року, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2009 року було відмовлено, а позов ОСОБА_1 задоволено частково і вирішено усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_10 та зобов'язано відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області зняти з реєстраційного обліку вказаних осіб за адресою спірної квартири.

Крім того, у вказаних судових рішеннях встановлено, що ще до укладення договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2009 року дружина продавця, ОСОБА_3, дала згоду своєму чоловіку на продаж спірної квартири. При цьому вона повідомила, що такий правочин відповідає інтересам їхньої сім'ї та погодилась з тим, що умови договору купівлі-продажу (у тому числі ціна продажу) зазначеної квартири визначались її чоловіком самостійно на власний розсуд. Згода ОСОБА_3 була викладена письмово та посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 5108.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесу встановлені судом факти і правовідносини.

У попередній цивільній справі ОСОБА_3 була відповідачем за первісним позовом і позивачем за зустрічним позовом, у зв'язку з чим в силу вказаної норми ч. 2 ст. 223 ЦПК України вона не має права оспорювати встановлені в рішенні Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2011 року факти і відповідні їм правовідносини, а саме: ОСОБА_3 не має права оспорювати факт продажу її чоловіком спірної квартири, факт надання нею згоди на продаж цієї квартири та факт відповідності такого продажу інтересам сім'ї.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги викладені в описових частинах вказаних судових рішень пояснення безпосередньо самого продавця ОСОБА_7, який зазначив, що він вважав себе одноособовим власником спірної квартири і, відтак, мав право вільно розпоряджатися своєю власністю без згоди дружини та інших осіб.

Вказані порушення судом першої інстанції норм процесуального права призвели до абсолютно неправильного вирішення справи, оскільки проігнорувавши обґрунтовані заперечення відповідача, надані ним письмові докази та попередні судові рішення, що набрали законної сили, суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги виключно лише голословні не підтверджені жодним доказом пояснення позивача та її представника, і на їх підставі прийшов до безпідставних правових висновків щодо нібито обґрунтованості заявлених вимог.

Суд першої інстанції не врахував роз'яснення п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9, де зазначено, що необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 Цивільного кодексу України не може юдитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК).

Крім того, згідно роз'яснень п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом встановлено письмову форму.

В обґрунтування оскаржуємого рішення суд першої інстанції послався також на дві розписки, за якими позивач повертала кошти.

Але суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що ці кошти позивач повертала не відповідачу ОСОБА_1, а іншій особі - ОСОБА_5, яка, зі слів позивача, і написала ці розписки.

Відповідно до ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Наявність позикових правовідносин між позивачем та ОСОБА_5 не свідчить про удаваність укладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу квартири.

За таких обставин судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, а саме з урахуванням задоволення апеляційної скарги з ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп на користь ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 313-317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2014 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243 гривень 60 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді колегії: