Справа № 570/2706/15-ц
Номер провадження 2/570/1086/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2015 року

Рівненський районний суд Рівненської області:

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

його представника адвоката ОСОБА_4,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Прод Майстер" до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

згідно вимог позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача 43 450 грн. 76 коп. боргу та понесені судові витрати.

В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що всупереч вимог ст.ст.610, 611, 1046, 1050, 1054 ЦК України відповідач порушив взяті за договором позики зобов'язання щодо своєчасного повернення коштів, що призвело до утворення заборгованості та стало підставою для нарахування штрафних санкцій.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. Вважає, що у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору позики обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення заборгованості за цим договором, трьох відсотків річних та інфляційних як відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

По суті справи показала, що відповідач працював у позивача водієм-експедитором, зобов»язаний отримувати кошти від торгових агентів та передавати їх на підприємство. Протягом травня 2014 року отримав такі кошти на вказану суму, але їх не передав. 27 травня 2014 року написав розписку, в якій зобов»язувся повернути борг, чого зроблено не було.

Відповідач та його представник позов не визнали, оскільки між сторонами відсутні боргові зобов»язання. Не заперечуючи факту недобросовісної поведінки відповідача, вважають, що за свої незаконні дії він вже поніс кримінальне покарання та зобов»язаний сплатити шкоду у сумі більше 5 тис. грн. за вироком суду, яка ним визнається та доведена матеріалами справи. Щодо інших сум заборгованості, то вони не доведені жодними доказами, що і вказував податковий інспектор у своєму висновку. Зазначав, що ніякого договору позики не укладав, коштів не отримував, тому вважає цей договір фіктивним.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, з"ясувавши обставини та дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, прийшов до таких висновків.

Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту стягнення боргу, позивач в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Ст.526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. У відповідності до вимог ч.1 ст.628 ЦК України відповідно до ст.6 Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із положеннями ст.638, ч.1, 3 ст.639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною.

Ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановленні ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Це вимоги щодо змісту правочину, обсягу цивільної дієздатності сторін, свободи волевиявлення та спрямування правочину на реальне настання наслідків.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо позикодавцем є юридичною особою, незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до положень ч.2 ст.1047 ЦК України допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов, зокрема, розписки позичальника, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей.

Досліджуючи боргову розписку, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Сторона позивача зазначене не врахувала та виходила з того, що між сторонами укладено договір позики.

Разом з тим, судом встановлено, що з 14 січня 2014 року відповідач працював водієм у позивача та був матеріально-відповідальною особою.

Згідно розписки 27 травня 2014 року між сторонами укладений договір позики на суму 26 938 грн. 93 коп. з терміном повернення до 30 травня 2014 року. У розписці вказано, що відповідачем взяті у торгових представників і не здані на підприємство гроші на вказану загальну суму, як він зобов»язувався повернути до 30 травня 2014 року.

Позивачем розраховані на суму боргу 3% річних у розмірі 887 грн. 88 коп. та інфляційні витрати.

Вироком Рівненського міського суду Рівненскьої області від 04 червня 2015 року ОСОБА_3 визнано винним за ч.1 ст.191 КК України та засуджено за те, що, будучи матеріально-відповідальною особою, здійснюючи повноваження щодо грошових коштів, що перебували у його віданні, за період часу з 07 по 20 травня 2014 року, умисно, з корисливих мотивів, привласнив кошти позивача, які отримав від торгових представників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в сумі 5 169 грн. 03 коп. шляхом їх невнесення в касу позивача, чим заподіяв товариству майнову шкоду на зазначену суму.

В рамках вказаного кримінального провадження позивачем заявлялося про стягнення суми, яка є предметом вказаного позову, проте сума недостачі підтверджена у розмірі 5 169 грн. 03 коп., яку стягнуто вказаним вироком з відповідача на користь позивача.

Таким чином, розписка написана не на підставі отримання грошових коштів, а внаслідок заподіяння шкоди, що підтверджує висновок позивача за матеріалами службового розслідування, де вказано, що дані відносини мають статус трудових, та перевірки окремих питань фінансового-господарської діяльності, відповідно до якої в представлених позивачем документів за відповідачем підтверджена фактична заборгованість, яка була предметом розгляду у кримінальному провадженні. Сторона позивача не заперечує, що грошей відповідачу не позичала.

Таким чином, встановлені судами факти свідчать про наявність між сторонами інших правовідносин, які не є предметом даного спору, а договірні правовідносини між сторонами відсутні. Всупереч приписам ст.203 ЦК України вказаний правочин не відповідає загальним вимогам щодо вільного волевиявлення учасника правочину та відповідності його внутрішній волі, спрямованості правочинів на реальне настання наслідків, що обумовлені ними, вимогам про відповідність моральним засадам суспільства. За таких обставин суд дійшов висновку про недоведеність боргових правовідносин між сторонами. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би заперечення відповідача, позивач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на необґрунтованість позову.

На підставі ст.88 ЦПК України у зв"язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем витрати залишаються на ньому.

З огляду на викладене, згідно ст.ст.202, 530, 1046-1050 ЦК України, керуючись ст.ст.57, 59, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Прод Майстер" до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Вступна та резолютивна частина рішення проголошена в присутності сторін 22 жовтня 2015 року. Повний текст виготовлено 26 жовтня 2015 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя Кушнір Н.В.