Справа № 338/458/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1288/2015
Головуючий у 1 інстанції Гутич П.Ф. П. Ф.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.

суддів: Мелінишин Г.П., Соколовського В.М.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення сервітуту та виселення із житлового будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду від 12 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення сервітуту та усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобовязання відповідача звільнити приміщення житлового будинку, літньої кухні з господарськими будівлями по АДРЕСА_1

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до договору дарування частини домоволодіння від 26 жовтня 2011 року відповідач ОСОБА_3 (колишній чоловік) подарував належну йому ? частку житлового будинку їхнім дітям: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Зазначала, що п. 21 укладеного договору дарування було встановлено сервітут, який полягає в особистому праві дарувальника безоплатно та безстроково користуватись предметом дарування відповідно до його цільового призначення.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, приводить до хати сторонніх людей, викрадає з будинку речі, тобто створює умови, в яких неможливо спільне проживання, крім того, разом з відповідачем проживає його співмешканка ОСОБА_7, у звязку із чим вона із дітьми змушена проживати у своєї матері, просила визнати сервітут, встановлений договором дарування частини домоволодіння від 26.10.2011 р., який полягає в особистому праві ОСОБА_3 безоплатно та безстроково користуватися 50/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 що розташований на земельній ділянці площею 487 кв.м. таким, що припинений.

Також просила усунути перешкоди у користуванні майном шляхом зобовязання відповідача звільнити приміщення житлового будинку, літньої кухні з господарськими будівлями по АДРЕСА_1, що розташовані на земельній ділянці площею 487 кв.м.

Рішенням Богородчанського районного суду від 12 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення сервітуту та виселення із житлового будинку відмовлено.

На дане рішення суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що судом не враховано поданих нею доказів, не досліджено обставини, якими вона обґрунтовувала свої вимоги, а саме, суд у своєму рішенні послався на акт обстеження житлового будинку, складений комісією Іваниківської сільської ради 07 травня 2015 року. Проте, під час обстеження житлового будинку комісією не було виявлено пошкоджень будинку у звязку з тим, що житловий будинок закритий на навісний замок, а отже члени комісії не заходили всередину будинку, не проводили огляд кімнат, його внутрішнього стану, тому не можуть констатувати про наявність/відсутність пошкоджень в середині будинку

Проте, вказує, що відповідачем проводилось руйнування житлового будинку зсередини, зокрема, ним було зірвано люстру в кімнаті, карнизи, вибито в стелі отвір.

Зазначає, що судом першої інстанції не дано оцінки її звернення до органів внутрішніх справ з приводу неправомірних дій її чоловіка. В тому числі не враховано те, що відповідно до листа № 97-100-50вих-14 від 04.09.2014 р. слідчим СВ Богородчанського РВ УМВС в області внесено відомості до ЄРДР за № 0000217 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.185 ККУ, зазначаючи, що факти, викладені в її заяві частково знайшли своє підтвердження.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на покази свідків, які підтверджували ту обставину, що ОСОБА_3 порушує правила співжиття, робить неможливим проживання інших осіб у будинку, в тому числі і неповнолітніх дітей. Цей факт встановлено рішенням Богородчанського районного суду від 14 грудня 2010 р. у справі № 2-775/2010, яким позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей.

На думку апелянта, суд помилково вважає недоведеним факт проживання гр. ОСОБА_7 разом із ОСОБА_3, оскільки немає доказів спростування вказаних даних. Відповідно до листа № 2428 від 18.08.2014 р. Богородчанського РВ УМВС України в області вказано, що гр. ОСОБА_7 проведено профілактичну бесіду щодо її заяв. Крім того, в інших висновках органів внутрішніх справ вказано, що вона проживала разом із ОСОБА_3

Вказує, що було б доцільним застосувати норми ч.2 ст. 167 СК України, а саме виселити того з батьків, хто позбавлений батьківських прав з житлового приміщення.

Крім того, судом було порушено норми процесуального права, оскільки, в судовому засіданні під час допиту її неповнолітніх дітей був відсутній представник органу опіки та піклування чи представник служби у справах дітей, учитель.

У звязку з наведеним просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала по вищенаведених мотивах.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 1997 року по 16 листопада 2007 року, від якого мають трьох неповнолітніх дітей, та в період якого ними було збудовано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1

Судом встановлено, що 26 жовтня 2011 року ОСОБА_3 подарував, тобто передав безоплатно у власність обдарованих: ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 50/100 (пятдесят сотих) частин житлового будинку з господарськими спорудами під АДРЕСА_1, які прийняли у власність як дарунок в рівних долях 50/100 частин зазначеного житлового будинку.

Відповідно до п. 21 укладеного договору сторони досягли домовленості про встановлення сервітуту, який полягає в особистому праві дарувальника безоплатно та безстроково користуватися предметом дарування відповідно до його цільового призначення. Встановлений сервітут відчуженню не підлягає, не позбавляє обдарованих, щодо яких він встановлений, права володіння, користування та розпорядження предметом дарування.

Звертаючись до суду з позовом про припинення сервітуту, та усунення перешкод у користуванні майном шляхом звільнення житлового будинку, позивач посилалася на те, що відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, викрав з хати речі, проживає із співжителькою, яка створює нестерпні умови життя, а тому просила на підставі ст.116 ЖК України та ст. 406 ЦК України позов задовольнити.

За правилами ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 402 ЦК України).

Згідно ч. ч. 1, 2, ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку.

Статтею 406 ЦК України визначені підстави припинення сервітуту, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Позивачкою не доведено, що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушуються її права власності чи законного володіння.

Судом було встановлено, що позивачка разом з дітьми не проживає в спірному будинку з листопада 2007 року, відповідач фактично користується приміщенням літньої кухні.

Звернення позивачки з заявою до Богородчанського РВ УМВС з приводу розтрати відповідачем спільно нажитих речей в ході проведеної перевірки не знайшли своє підтвердження.

При цьому в ході перевірки по заяві ОСОБА_2 було встановлено, що речі, відсутність яких вона виявила в будинку знаходяться в користуванні відповідача.

При цьому, ОСОБА_2 підтвердила, що має доступ до свого будинку і після розподілу нерухомого майна відповідач жодного разу не чинив їй перешкоди в користуванні домоволодінням.

Також по заяві позивачки Богородчанським РВ УМВС проводилася перевірка щодо пошкодження вхідних дверей, в ході якої встановити можливих свідків чи очевидців пошкодження дверей не представилось можливим.

Таким чином, за відсутності доказів того, що відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні її власністю та відсутності обставин, які мають істотне значення і можуть бути підставою для припинення сервітуту, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в позові, оскільки передбачених ст. ст. 391, 406 ЦК України підстав для задоволення позову у справі не встановлено.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для застосування ст. 116 ЖК України, оскільки та обставина, що до відповідача були вжиті передбачені законом заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, по справі не встановлена.

Факт постійного проживання співмешканки відповідача в житловому будинку належними доказами не підтверджено, а тому не заслуговують на увагу доводи апелянта з цього приводу.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про доцільність застосування норми ч.2 ст. 167 СК України, оскільки із зазначених підстав позов не заявлявся.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богородчанського районного суду від 12 травня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: Г.П. Мелінишин

В.М. Соколовський