Справа № 181/1047/14-ц
Провадження № 2/181/14/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2015 р. смт. Межова

Межівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої: судді Літвінової Л.Ф.

при секретарі: Чупіковій В.А.,

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Межова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання договору недійсним та застосування реституції,

В С Т А Н О В И В:

01 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Межівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" про визнання договору недійсним та застосування реституції.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 29 жовтня 2014 року між ним та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" було укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00478, предметом якого є надання партнеру послуг, спрямованих на придбання автомобіля Citroen C3 на суму 175 000,00 гривень. З метою отримання транспортного за він перерахував відповідачу 17 500,00 гривень. Договір № 01/14-00478 від 29.10.2014 року нотаріально не посвідчувався. Вважає, що даний договір був укладений під впливом обману із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, вважає, що отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного договору, дії відповідача є забороненими.

Просить суд визнати недійсним договір № 01/14-00478 від 29.10.2014 року, укладений між ним та ТОВ "Фінансова компанія "Автофінанс"; стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 17 500,00 гривень, як незаконно отримані за наслідками укладення договору № 01/14-00478 від 29.10.2014 року; судові витрати покласти на відповідача.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надавши суду клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача та письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що у задоволенні позову має бути відмовлено через те, що вищезазначений позов є безпідставним та таким, що не підкріплений жодним належним доказом. Даний правочин не підлягає визнанню недійним лише з підстав заперечення його дійсності позивачем (лізингоодержувачем). Укладений договір фінансового лізингу є дійсним в силу його укладення та досягнення згоди по всіх істотних умовах.

Дійсно, 29 жовтня 2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00478 з відповідними додатками до нього, а саме графіку сплати першого лізингового платежу, графіку сплати другого лізингового платежу та специфікації обраного транспортного засобу, які є його невід'ємною частиною. Відповідно до умов договору, відповідач придбає у свою власність бажаний предмет договору і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного правочину. Найменування предмета лізингу і його технічні характеристики вказані у додатках та специфікації.

Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання ним кожної сторінки самого договору, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Отже, правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписані позивачем та повноважною особою відповідача (копія доручення додається) та скріплений його печаткою. Таким чином, було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України (ст.ст.202 та 203 Цивільного кодексу) до чинності правочину.

ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Відповідно п.2.1. ст.2 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22 січня 2004 року № 21, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності:

- внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів;

- кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу;

- довідки про взяття па облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

Відповідач, виконавши всі передбачені законодавством вимоги, 11 вересня 2012 року отримав відповідну довідку, що також зазначено в договорі.

Як вбачається з позовної заяви, жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення позивача в оману, наявності в діях відповідача умислу, позивачем не надано. Натомість в позовній заяві містяться суб'єктивні та зацікавлені пояснення позивача щодо невідповідності укладеного правочину законодавству та волі позивача, невиконання своїх зобов'язань, залучення сторонніх фінансів на власні потреби тощо. Складно припустити, що позивач мав наміри придбати коштовний товар, поставився до укладення правочину з такою халатністю, тобто при укладенні правочину не виявив бажання навіть ознайомитися з умовами договору, на яких у майбутньому сторони мали співпрацювати. Крім того, не скористання своїм правом на належне ознайомлення з умовами договору, не може свідчити про введення в оману позивача відповідачем.

Проте, як вбачається з матеріалів справи позивач підписав кожну сторінку договору, що свідчить про ознайомлення з текстом на цих сторінках. Підписання правочину та додатків до нього, а також оплата лізингового платежу Комісії за організацію договору, є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння стороною її умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди і додатків до неї.

На думку представника відповідача, свідчення позивача щодо введення в оману є лише способом ухилитися від взятих на себе зобов'язань та характеризує позивача, як недобросовісного клієнта, який має на меті відмовитись від правочину за будь-яку ціну.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.10 лізингодавець має право інвестувати на придбання предмета лізингу як власні, так і залучені та позичкові кошти.

Таким чином, сторони уклали саме договір фінансового лізингу, відповідно до якого сторони взяли на себе певні обов'язки, зокрема, відповідач зобов'язаний придбати бажаний товар та передати його у право володіння та користування після виконання позивачем передбачених договором обов'язків.

Відповідно до ст.1.7. Договору предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лзингодавця Авансового платежу (50 % від вартості предмету лізингу ), Комісії за організацію та оформлення даного Договору (10 % від вартості предмету лізингу ) та Комісії за передачу предмету лізингу (3% від вартості предмета лізингу ).

Отже, ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс", як і будь-яке підприємство України, отримує оплату саме за рахунок продажу продукції (надання послуг), а не за рахунок залучення інших споживачів.

Позивач наголошує на обов'язковому нотаріальному посвідченні укладеного між сторонами правочину. Проте, позивач робить такий висновок також без належного ознайомлення з нормами цивільного законодавства України, оскільки мав місце непрямий фінансовий лізинг, який повинен відповідати та відповідає вимогам статей параграфу 6 "Лізинг" глави 58 "Найм (оренда)", параграфу 1 "Загальні положення про найм (оренду)" глави 58 "Найм (оренда)" ЦК України та ЗУ "Про фінансовий лізинг", які не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. При цьому, норма ст.799 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, міститься у параграфі 5 "Найм (оренда) транспортного засобу" глави 58 "Найм (оренда)", який взагалі не регулює відносини фінансового лізингу та є не спеціальною нормою, як на те вказує позивач, а загальною, яка прямо не регулює лізинг, а являються допоміжною нормою.

Позивач зазначає, що правовідносини, що виникли при укладенні договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, не відповідають вимогам Закону України "Про захист прав споживачів" та умови спірного правочину є несправедливими та вкрай невигідними для позивача. Проте, з даним висновком не можливо погодитись, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами правочину, мають відповідати, в першу чергу, спеціальним законам, які регулюють такий вид економічної діяльності, як фінансовий лізинг, а також у позовній заяві взагалі відсутні будь-які докази та конкретні посилання щодо недійсності договору фінансового лізингу або окремих його частин, а також відсутні будь-які докази порушення охоронюваних прав споживача.

Просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" про визнання договору недійсним та застосування реституції.

. Суд, вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне.

Встановлено, що 29 жовтня 2014 року між ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00478, предметом лізингу є автомобіль Citroen C3 (а.с.8-14).

По-перше, для розв'язання спору слід зосередити увагу на формі цього правочину. Відповідно до ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Згідно ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Позивач помилково вважає зазначений договір нікчемним через те, що він нотаріально не посвідчений, виходячи зі ст. 799 ЦК України, відповідно до якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Вказана стаття є складовою параграфа 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу, а тому він є передчасним до правовідносин, що виникають із договору лізингу, та застосована бути не може, оскільки, незважаючи на схожість цих відносин, законодавством вони розділені, як такі, що мають окреме регулювання. Крім того, у цих правовідносинах є спеціальний закон - Закон України "Про фінансовий лізинг".

Тобто, нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень Закону України "Про фінансовий лізинг" та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим.

По-друге, щодо ствердження позивача про нечесну підприємницьку діяльність, слід зазначити наступне.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України в від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання ним кожної сторінки самого договору та заяви про повноту отриманої інформації, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Отже, правочини сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписані позивачем та повноважною особою відповідача та скріплений його печаткою.

В договорі лізингу не обов'язково зазначати умову, яка вказує, у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізингодавець на момент укладення договору не може передбачити, в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо.

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу.

Відсутність у договорі конкретних визначень та розмірів лізингових платежів, як підстави для визнання його нікчемним, також не має, оскільки ст. 8 спірного договору чітко визначено поняття "Лізингові платежі" та вказані відповідні конкретні формули, на підставах яких були враховані конкретні суми. Крім того, відповідно до п. 8.1 ст. 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1, 2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною.

Договором фінансового лізингу чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця та чітко передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу.

Відповідно до ст.1.7. Договору предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лзингодавця Авансового платежу (50% від вартості предмету лізингу), Комісії за організацію та оформлення даного Договору (10% від вартості предмету лізингу) та Комісії за передачу предмету лізингу (3% від вартості предмета лізингу).

Позивач всіх цих вимог не виконав

Пірамідальною схемою, про застосування якої зазначає позивач, посилаючись на ст.19 ЗУ "Про захист прав споживачів", є випадок, коли особа якоїсь компанії та сплативши певну суму грошей зобов'язується привести компанії інших осіб, які сплатять кошти, а особа, що їх привела отримує відповідну компенсацію, а також отримує компенсацію за рахунок тих осіб, яких привели залучені приведеними цією особою інші особи.

Позивач не приймає до уваги той факт, що відповідач займається певним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу, має на меті отримання прибутку з подальшою сплатою передбачених Законом податків та зборів, та, як витікає з умов ст.1.7 Договору лізингу після сплати 50% від вартості предмету лізингу, самостійно залучає кошти (не за рахунок лізингоодержувача) для сплати решти 50% вартості предмета лізингу, що зайвий раз вказує на відсутність пірамідальної схеми.

По-третє, позивач в своєму позові вказував на те, що відповідач займається фінансовою послугою, пов'язаною з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб (адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах ) та зобов'язаний отримати ліцензію та посилається на норми законів, які взагалі не регулюють діяльність лізингових компаній, зокрема позивач вказує на ст. 34 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", що є помилковим. Оскільки, як встановлено судом, відповідач не здійснює діяльності по наданню фінансової послуги, пов'язаної з залученням коштів для придбання товарів у групах та не надає позивачу послуги під назвою "Програма АвтоФінанс". ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" займається виключним видом діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу (в даному випадку - непрямого лізингу) та уклало з позивачем саме договір фінансового лізингу, а не будь-який інший.

Таким чином, укладений правочин відповідає вимогам, що ставляться до нього ст.203, §6 глави 58 ЦК України, ЗУ "Про фінансовий лізинг".

На підставі викладеного, керуючись ст.203, §6 глави 58 ЦК України, ЗУ "Про фінансовий лізинг", ст.ст.10, 88, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання недійсним договору від 29.10.2014 року № 01/14-00478, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс"; стягнення з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" коштів у розмірі 17 500,00 гривень, як незаконно отриманих за наслідками укладення договору від 29.10.2014 року № 01/14-00478; покладення судових витрат на відповідача, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Межівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л. Ф. Літвінова