УХВАЛА

іменем україни

13 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу недійсним, поділ майна подружжя та визначення порядку користування майном за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_6, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 4 березня 1995 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4, який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 3 жовтня 2013 року розірвано. За час шлюбу ними у 2006 році було придбано у кредит автомобіль ВАЗ 21104, державний номер НОМЕР_1, який був зареєстрований на ОСОБА_4 Зазначала, що вона дала згоду на укладення 15 серпня 2006 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 кредитного договору та договору застави вказаного автомобіля, про що є відповідна розписка на кредитному договорі, а також нею надана нотаріальна згода при укладенні договору застави. На момент розірвання шлюбу зобов'язання за кредитним договором були виконані. Згоди щодо грошової компенсації вартості автомобіля між нею та ОСОБА_4 не досягнуто. Також зазначала, що спірний автомобіль 3 жовтня 2013 року відчужений ОСОБА_4 без її згоди на користь ОСОБА_5, на яку він був перереєстрований. Оскільки такий правочин суперечить закону та порушує її права як подружжя на частку майна у спільній сумісній власності, він підлягає визнанню недійсним, як і свідоцтво про реєстрацію спірного автомобіля.

Позивачка просила, з урахуванням уточнених вимог, визначити частки у спірному майні, збільшивши при цьому її частку до 2/3, оскільки з нею проживають діти; визнати договір купівлі-продажу спірного автомобіля та свідоцтво про його реєстрацію недійсними; визнати за нею право власності на 2/3 частини автомобіля та визначити порядок користування автомобілем.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Поділено спільне майно подружжя, а саме - автомобіль марки ВАЗ-21104,

2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визначено за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кожним право власності на 1/2 частину вказаного автомобілю, залишивши його у спільній частковій власності. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить змінити вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, задовольнивши позов

ОСОБА_3 у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірний автомобіль набутий за час шлюбу сторін, а тому відповідно до ст. ст. 60, 61, 63 СК України має правовий режим спільного сумісного майна. Звертаючись до суду з вимогою про визнання правочину недійсним, позивачка обрала неналежний спосіб судового захисту, оскільки довідка-рахунок про купівлю автомобіля не є правочином.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 4 березня 1995 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 3 жовтня 2013 року розірвано. Від шлюбу у них народились дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час перебування сторін у шлюбі, 15 серпня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 34 380 грн на строк до 15 серпня 2011 року для купівлі автомобіля ВАЗ 21104, державний номер НОМЕР_1, а також 11 095 грн 50 коп. на сплату страхових платежів.

Також 15 серпня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір застави, предметом якої був спірний автомобіль. У п.10.5 цього договору зазначено, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та передається у заставу за письмовою нотаріально посвідченою згодою другого з подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У п. 30 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

З довідки-рахунку ТОВ «Автоімпортсервіс» від 3 жовтня 2013 року № 323944 вбачається, що спірний автомобіль був приданий ОСОБА_5 за 41 403 грн 47 коп.

Суди врахували наведене та вважали, що оскільки спірний автомобіль є неподільною річчю та спільним сумісним майном подружжя, а відповідач оформив право власності на спірний автомобіль на ОСОБА_5 без згоди позивачки, та враховуючи те, що останньою не було заявлено суду вимоги про стягнення на її користь з відповідача грошової компенсації за належну їй частину спірного автомобіля, тому слід визначити ідеальні частки у праві спільної сумісної власності подружжя у розмірі 1/2 частини автомобіля за кожним. Крім того, суди вважали, що оскільки автомобіль відчужений ОСОБА_4 іншій особі, право власності на 1/2 його частину визнане за позивачкою бути не може.

Однак такі висновки суду не відповідають резолютивній частині рішення суду щодо залишення спірного майна у спільній частковій власності та виділ його по 1/2 частині за ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки з урахуванням відчуження автомобіля третій особі виділ двом власникам по 1/2 частині є неможливим.

Тобто при такому поділі майна, автомобіля, власниками його є колишнє подружжя (1 ціле) і ОСОБА_5 (1 ціле).

При цьому суди вірно вважали, що автомобіль відповідачем відчужено незаконно, оскільки він є спільною сумісною власністю.

У той же час, визнаючи таке відчуження неправомірним, суд відмовив у задоволенні вимог позивачки про визнання правочину недійсним, вважаючи обраний нею спосіб судового захисту неналежним, оскільки позивачкою не зазначено, який саме правочин вона просить визнати недійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно з п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок), відповідно до якого документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів є, зокрема, довідка-рахунок за формою, договори та угоди, укладені на товарних біржах, інші документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби, рішення суду. Згідно п. 16 Порядку на зареєстровані у підрозділі ДАІ транспортні засоби видаються свідоцтва про реєстрацію. Транспортні засоби підлягають реєстрації з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів (п. 3 Порядку).

Відмовляючи у визнання свідоцтва про реєстрацію автомобіля та визнання правочину недійсним, суди виходили із того, що само по собі свідоцтво про реєстрацію є документом, що підтверджує постановку на облік транспортного засобу в Органах Державтоінспекції, не є правочином, тому не має юридичних наслідків, у зв'язку з чим не може бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.

При цьому суди не дали оцінку тому, що надана відповідачем довідка-рахунок відповідно до Порядку є достатньою та самостійною підставою і документом для переоформлення автомобіля, що тягне за собою зміну власника. Ураховуючи, що оскаржений позивачкою правочин оформлений на підставі такої довідки-рахунку, висновки суду про неналежність обраного позивачкою способу захисту є передчасними.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлено, їх судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик