У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів:Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про визначення часток в нерухомому майні колишнього колгоспного двору та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_10, на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_11, про що йому видано свідоцтво про право особистої власності на будинок. Станом на 1 липня 1990 року у вказаному житловому будинку були зареєстровані і проживали: ОСОБА_11 - голова двору; ОСОБА_7 - дочка, ОСОБА_8 - онука, ОСОБА_9 - онук, про що свідчить довідка Семаківської сільської ради від 6 грудня 2013 року № 396/02-34.

Позивач також зазначала, що відповідачі, які проживали та були зареєстровані у вказаному житловому будинку, своїх часток у визначений законом строк не витребували, а тому вважаються такими, що втратили право на частки в колгоспному дворі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер і заповів все своє майно їй, а оскільки після її звернення до нотаріальної контори для оформлення спадщини, їй рекомендовано звернутися до суду, оскільки частки в майні колгоспного двору не виділені, просила визнати за нею право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться по АДРЕСА_1.

У березні 2014 року ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 подали до суду зустрічний позов, в якому просили про визначення часток в нерухомому майні колишнього колгоспного двору та визнання за ними права власності, посилаючись на те, що станом на 15 квітня 1991 року в колгоспному дворі проживав ОСОБА_11 (голова двору) та їх троє і кожний з них мав право по 1/4 частині будинку. За життя ОСОБА_11 склав заповіт, за яким все своє майно після смерті заповів ОСОБА_6, тобто свою частку, яка складає 1/4 частину будинку. У зв'язку з цим ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 просили про задоволення їхнього позову та визначення часток в нерухомому майні колишнього колгоспного двору та визнання за ними права власності на 1/4 частки за кожним у будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 жовтня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на нерухоме майно - житловий будинок та господарські будівлі (сарай, стодол, курник, літня кухня, убиральня, криниця, замощення, ворота), інвентаризаційною вартістю 61 600грн., що знаходиться по АДРЕСА_1. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення у справі про часткове задоволення позову ОСОБА_6 Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частину житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться по АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 право власності за кожним по 1/4 частині житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_6, подана представником ОСОБА_10, підлягає відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачі своїх часток у визначений законом строк не витребували, а тому вважаються такими, що втратили право на частки в колгоспному дворі, а відтак за позивачем повинно бути визнано право власності на весь спірний будинок в порядку спадкування за заповітом.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення, виходив із того, що такий висновок є помилковим.

Відповідно до ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, та роз'яснень, наведених у п. 6. постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року, не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Під час розгляду справи апеляційний суд встановив, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 належав до типу колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_11, а членами двору були: ОСОБА_7 - дочка, ОСОБА_8 - онука, ОСОБА_9 - онук, про що свідчить довідка Семаківської сільської ради від 6 грудня 2013 року № 396/02-34.

У відповідності із посвідченим приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу ОСОБА_12 3 листопада 1999 року заповітом ОСОБА_11 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, за яким все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом матиме право, заповів ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, в тому числі на частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1.

Спадкове майно складається з ј частини спірного будинку, оскільки за життя спадкодавцю належала саме ця частка будинку, який мав статус - колгоспний двір.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що за життя спадкодавця інші співвласники будинку не визначили свої частки, обґрунтовано визнано апеляційним судом помилковим, оскільки не відповідає вимогам ЦК УРСР та Закону України «Про власність», які діяли на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Враховуючи ці положення закону, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення часток в нерухомому майні колишнього колгоспного двору та визнання за ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 права власності за кожним на ј частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1.

Такий висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на вимогах Закону та доказах, яким судом надано правильну оцінку, а також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 15 січня 2014 року, у справі № 6-145цс13.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими й правильність висновків суду не спростовують, тому судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_10, відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська