З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
22.01.2015 року Провадження №2/425/22/15
Справа №425/2415/14-ц
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Томко Л.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, -
Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до ОСОБА_1, яким просив стягнути з нього заборгованість за кредитним договором №DNH4KP13850341 від 25 жовтня 2006 року у розмірі 8299 гривень 77 копійок, з яких: 860 гривень 30 копійок - це заборгованість по кредиту; 2902 гривні 70 копійок - це заборгованість по процентах за користування кредитом; 3665 гривень 35 копійок - це сума пені за несвоєчасність виконання грошових зобов'язань за договором; 871 гривня 42 копійки - це сума штрафу за порушення виконання грошових зобов'язань за договором, а також судові витрати.
Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 22 січня 2015 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався.
У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 29 грудня 2014 року та 22 січня 2015 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) занесена до журналу судового засідання.
У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У позові, представник позивача вказував на те, що між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом надання кредиту. А відповідач свої зобов`язання по його поверненню, у строки встановлені договором, не виконав. Тому у банка виникло право вимоги до відповідача щодо повернення кредиту, а також сплати процентів за його користування. А оскільки договором передбачено також і право банка на нарахування та стягнення неустойки за невиконання грошових зобов'язань, банк користуючись своїм правом просить стягнути і їх.
На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини:
Підписавши заяву позичальника №DNH4KP13850341 від 25 жовтня 2006 року, ОСОБА_1 також підтвердив, що ця заява разом із запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами, складає між ним та банком кредитно-заставний договір, оригінал якого він отримав (а.с.8).
За цим кредитно-заставним договором, закрите акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" взяв на себе зобов'язання надати ОСОБА_1 кредит у сумі 1144 гривні, на строк 24 місяці по 24 жовтня 2008 року включно, шляхом перерахування: 880 гривень на поточний рахунок підприємства торгівельно-сервісної мережі: ОСОБА_2, а також суму комісії в розмірі 264 гривні, а ОСОБА_1 взяв на себе зобов'язання повернути кредит зі сплатою процентів у розмірі 2,09% на місяць, на суму залишку заборгованості за кредитом (а у випадку порушення зобов'язання по погашенню кредиту - 6% на місяць від суми залишку непогашеної заборгованості), шляхом сплати кожного місяця, з 21 по 23 число, платежу у розмірі 61 гривня 30 копійок (а.с.8-12).
Двадцять п'ятого жовтня 2006 року, закрите акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" перерахував 880 гривень на поточний рахунок підприємства торгівельно-сервісної мережі: ОСОБА_2, а також 264 гривні на сплату комісії (а.с.42).
Сімнадцятого липня 2009 року, у зв'язку із зміною типу та найменування, публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК", як правонаступник закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", отримало нове свідоцтво про державну реєстрацію (а.с.17,18).
Сімнадцятого жовтня 2014 року, публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до ОСОБА_1, яким просив стягнути з нього заборгованість, що виникла за кредитним договором №DNH4KP13850341 від 25 жовтня 2006 року, станом на 15 липня 2014 року, у розмірі 8299 гривень 77 копійок (а.с.2-3).
Із встановлених обставин вбачається, що між публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_1 виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобов'язанні, на повернення відповідачем, як боржником, отриманого ним кредиту, сплати процентів за його користування та неустойки.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:
Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали.
Виходячи з положень частини першої статей 1054, 1055 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою) у письмовій формі, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у розмірі та порядку, що передбачений договором. При цьому, з огляду на положення статті 207 ЦК України, такий договір може бути укладений шляхом обміну сторонами одним або декількома документами, в яких зафіксовано його зміст, та які підписані обома сторонами: споживачем, як однією стороною договору, та уповноваженим на це представником кредитодавця із скріпленням печаткою кредитодавця, як другою стороною договору. А користуючись положеннями статті 628 вказаного кодексу, сторони мають право укласти договір, в якому будуть міститись елементи різних договорів (змішаний договір), тоді до відносин сторін у такому договорі, застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Так, 25 жовтня 2006 року, ОСОБА_1 та закрите акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (нині - публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК") уклали змішаний кредитно-заставний договір №DNH4KP13850341, за яким (в частині умов договору, що стосуються кредиту) банк взяв на себе зобов'язання надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 1144 гривні, а ОСОБА_1 взяв на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити проценти за його користування, на умовах, визначених заявою позичальника №DNH4KP13850341, Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами (а.с.8-12).
Сторони договору встановили, що банк зобов'язується надати позичальнику кредит у сумі 1144 гривні шляхом перерахування 880 гривень на поточний рахунок підприємства торгівельно-сервісної мережі: ОСОБА_2, а також 264 гривні на сплату комісії (а.с.8).
Факт виконання банком вказаного зобов'язання, підтверджується письмовими доказами (а.с.38-42).
Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Позивач та відповідач, як сторони кредитно-заставного договору встановили, що кредит надається позивачем строком на 24 місяці, по 24 жовтня 2008 року включно, при цьому позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (із розрахунку у розмірі 2,09% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а у випадку порушення зобов'язання по погашенню кредиту - 6% на місяць від суми залишку непогашеної заборгованості)), шляхом сплати кожного місяця, з 21 по 23 число, платежу у розмірі 61 гривня 30 копійок.
Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання).
Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором №DNH4KP13850341 від 25 жовтня 2006 року (а.с.6-7), виписки по рахунку ОСОБА_1 (а.с.42), позичальник взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав. У зв'язку з чим, у нього утворилась заборгованість, яка станом на 15 липня 2014 року складає 3763 гривні, з яких: 860 гривень 30 копійок - це заборгованість по кредиту; 2902 гривні 70 копійок - це заборгованість по процентах за користування кредитом.
Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобов'язання у вигляді повернення кредиту та сплати процентів, на підставі кредитно-заставного договору, а тому вважає доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобов'язанні, на отримання від відповідача, як боржника, наданого йому кредиту та сплати процентів.
Тому, матеріально-правову вимогу позивача до ОСОБА_1 про стягнення з нього заборгованості у розмірі 3763 гривні, з яких: 860 гривень 30 копійок - це заборгованість по кредиту; 2902 гривні 70 копійок - це заборгованість по процентах за користування кредитом, слід визнати обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до положень частини першої статті 624 цього ж кодексу, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Так, кредитно-заставним договором №DNH4KP13850341 від 25 жовтня 2006 року встановлено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту, за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні (положення пункту 5.1. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (СТАНДАРТ)).
Також, кредитно-заставним договором №DNH4KP13850341 від 25 жовтня 2006 року встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 (п'ятсот) гривень та 5% від суми заборгованості (положення пункту 5.3. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (СТАНДАРТ)).
Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором №DNH4KP13850341 від 25 жовтня 2006 року (а.с.6-7), виписки по рахунку ОСОБА_1 (а.с.42), з урахуванням сплат здійснених останнім, позичальник несвоєчасно сплачував кредит та проценти, у тому числі більше ніж на 30 днів. У зв'язку з чим, банк правомірно використав своє право на нарахування пені, розмір якої склав: 3665 гривень 22 копійки, а також штрафу, розмір якого склав: 871 (вісімсот сімдесят одна) гривня 42 (сорок дві) копійки.
При цьому, судом враховано, що штраф та пеня є різновидами такого виду забезпечення виконання зобов'язання, як неустойка, а тому їх одночасне застосування і стягнення не призводить до подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а тому не свідчить про порушення положень частини першої статті 61 Конституції України.
Також судом враховано, що матеріали справи не містять достатніх доказів, які б підтверджували наявність усіх обставин, з якими стаття 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» пов'язує необхідність її застосування.
Разом з цим, суд враховує, що відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України.
Так, постановою від 03 вересня 2014 року (справа №6-100 цс14), Верховний Суд України задовольняючи заяву про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї й тієї ж норми матеріального права, висловив наступну правову позицію: «частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків; отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків».
За таких обставин суд вважає, що слід застосувати до спірних правовідносин положення частини третьої статті 551 ЦК України, які передбачають право суду зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Застосовуючи вказану норму матеріального права суд виходить з того, що матеріалами справи підтверджується сума збитків позивача у розмірі 3763 гривні, з яких: 860 гривень 30 копійок - неповернутий боржником кредит, що являється реальним збитком та 2902 гривні 70 копійок - несплачені боржником проценти за користування кредитом, які являються упущеною вигодою. Також матеріалами справи підтверджується, що розмір неустойки у вигляді пені та штрафу, яку позивач просить стягнути складає: 4536 гривень 77 копійок, що значно перевищує розмір доведених збитків.
Тому з огляду на встановлене, а також загальні засади цивільного законодавства, що встановлені статтею 3 ЦК України; справедливість, добросовісність та розумність, суд вважає за необхідне зменшити розмір неустойки у вигляді пені та штрафу до рівня понесених позивачем збитків, що складає 3763 гривні.
Таким чином, суд вважає що позивачу слід присудити до стягнення з відповідача на підставі кредитно-заставного договору DNH4KP13850341 від 25 жовтня 2006 року, заборгованість, розмір якої станом на 15 липня 2014 року складає 7526 гривень, з яких: 860 гривень 30 копійок - це борг по кредиту; 2902 гривні 70 копійок - борг по процентах за користування кредитом; 3763 гривні - неустойка за порушення грошових зобов'язань по договору.
Тобто позовні вимоги підлягають задоволенню у присудженому судом розмірі. А у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Застосовуючи вказану норму процесуального права, суд враховує роз'яснення, надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у пункті 39 Постанови №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», зокрема в частині того, що якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.
З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 243 гривні 60 копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.18), вони підлягають стягненню на користь позивача у повному обсязі.
Керуючись статтями 1-11,15,18,57-64,88,159-197,208,209,212-215,224-233 ЦПК України,
Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, - задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано позивачем, або після закінчення строку для подання письмової заяви про перегляд заочного рішення відповідачем, якщо таку заяву не було подано. У разі подання апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Апеляційним судом Харківської області. У разі подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після розгляду заяви Рубіжанським міським судом Луганської області.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Заочне рішення може бути переглянуто Рубіжанським міським судом Луганської області шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення до цього суду протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.
Суддя - Д.С. Коваленко