УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської районної державної адміністрації, про визначення участі у вихованні дітей, усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської районної державної адміністрації, про визначення участі у вихованні дітей, усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_4 30 жовтня 2004 року зареєстровано шлюб, у якому народилися діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На сьогодні подружжя проживає окремо. Після того як сторони вирішили розлучитися, відповідачка перешкоджає йому у спілкуванні з дітьми.

13 травня 2014 року він звернувся до комісії з питань захисту прав дитини Ужгородської районної державної адміністрації, якою 02 червня 2014 року прийнято рішення № 03-14/К-154, відповідно до якого позивачу було визначено порядок взяття участі у вихованні дітей за місцем його прописки та без присутності дружини кожні суботу та неділю з 10 до 18 год.

Оскільки фактично з моменту прийняття цього рішення відповідачка це ігнорує та продовжує перешкоджати в спілкуванні з дітьми, просив, уточнивши вимоги заявою від 22 жовтня 2014 року (а. с. 51), задовольнити позов та ухвалити рішення, яким зобов'язати ОСОБА_4 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його дітьми у визначеному комісією з питань захисту прав дитини порядку, а саме: шляхом зустрічей з дітьми щосуботи та щонеділі з 10 до 18 год.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2014 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_3 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, щосуботи та щонеділі з 10 до 18 год.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20 січня 2015 року зазначене судове рішення змінено та його резолютивну частину викладено в новій редакції.

Зобов'язано ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_3 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, щосуботи та щонеділі з 10 до 18 год., визначивши цей час спілкування в присутності матері ОСОБА_4

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення з посиланням на ст. ст. 158, 158 СК України, зазначав, що Ужгородською районною державною адміністрацією 02 червня 2014 року прийнято рішення № 03-14/К-154, відповідно до якого ОСОБА_3 визначено порядок взяття участі у вихованні дітей за місцем його прописки та без присутності дружини кожні суботу та неділю з 10 до 18 год., однак фактично з моменту прийняття даного рішення ОСОБА_4 ухиляється від його виконання та продовжує чинити ОСОБА_3 перешкоди в спілкуванні з дітьми, у зв'язку із чим ОСОБА_3 неодноразово звертався до органів Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області та органів прокуратури.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції та викладаючи його резолютивну частину в новій редакції, виходив із того, що обставини справи та інтереси малолітніх дітей вимагають присутності матері ОСОБА_4 при спілкуванні батька з дітьми.

Проте з висновками апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Саме тому ст. 157 СК України покладає на того з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язання брати участь у її вихованні та надає право на особисте спілкування з нею.

За відсутності згоди між батьками щодо участі у вихованні дитини того з них, хто проживає окремо, і у разі виникнення спору один із батьків може звернутися до органу опіки і піклування для вирішення питання. Орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Визначаючи способи участі одного з батьків у вихованні, суд може залишити або змінити той порядок, який було встановлено органом опіки і піклування.

При визначенні порядку спілкування та участі у вихованні батьком (матір'ю) з дитиною суд бере до уваги вік дитини, стан її здоров'я, прихильність до кожного з батьків і інші обставини, здатні вплинути на фізичне й психічне здоров'я дитини, на її моральний розвиток.

В окремих випадках, якщо це відповідає інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи, виклавши мотиви ухваленого рішення.

Зокрема, присутність іншої особи при побаченнях може бути обумовлена необхідністю запобігання шкідливого впливу на моральний розвиток дитини, попередження застосування насильства до дитини, самочинній зміні її місця проживання чи перебування тощо.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК будь-яких обставин, які б свідчили про необхідність присутності матері при побаченнях позивача з дітьми, не встановив, мотивів зміни рішення суду першої інстанції не навів, не встановив і не зазначив у рішенні, у чому полягає порушення судом першої інстанції встановленого порядку дослідження доказів або в дослідженні яких доказів було неправомірно відмовлено; не визначився з тим, яку ж норму матеріального права суд неправильно застосував.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 січня 2015 року скасувати, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік

Судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.А. Нагорняк