Провадження № 2/359/169/2015
РІШЕННЯ

Іменем України

20 січня 2015 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Журавського В.В.

при секретарі Алфімовій І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

В 2014 році ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом з вимогою визнати недійсними кредитний договір № 157/П/42/2007-840 від 01.08.2007 року, укладений між нею та ВАТ КБ «Надра», та договір іпотеки від 01.08.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 7165, згідно умов яких вона (позивач) отримала кошти в сумі 48000,0 доларів США та передала в іпотеку земельну ділянку АДРЕСА_2.

В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що кредитний договір містить несправедливі та дискримінаційні умови, положення договору надають значну перевагу відповідачу, позбавляючи натомість позивача значного обсягу прав, одночасно встановлюючи жорсткі обов язки та відповідальність для позивача, а також банком було застосовано нечесну підприємницьку практику, в зв язку з чим договір не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме ЗУ «Про захист прав споживачів» та постанові Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Тому має бути визнаний недійсним на підставі ст.215 ЦК України.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, підтвердивши обставини викладені в позові, просила їх задовольнити.

Представник відповідача Шох С.М. до суду не з явився, надав письмові заперечення, в яких позовні вимоги не визнає та зазначає, що викладені позивачем обставини надумані. Договори укладені відповідно до чинного законодавства і підстав для визнання їх недійсними не має. Просив відмовити в задоволенні позову повністю, додавши банківську ліцензію та дозвіл. Також зазначив, що на момент укладання кредитного договору банк діяв на підставі генеральної ліцензії, яка передбачає право банку видавати кредити в доларах США.

Суд, заслухавши позивача, дослідивши і оцінивши в сукупності докази по справі, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що 01 серпня 2007 року між позивачем, ОСОБА_1, та відповідачем, Відкрите акціонерне товариство Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра», був укладений кредитний договір № 157/П/42/2007-840. За умовами цього договору позивачу наданий кредит в розмірі 48000,0 доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язання та за правилами п.2.1. кредитного договору, сторони одночасно уклали договір іпотеки. За умовами даного договору позивач передала ВАТ КБ «Надра» в іпотеку нерухоме майно у вигляді земельної ділянки АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно ч.2 ст.198 ЦК України, грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Законодавчими актами що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є ЗУ «Про банки і банківську діяльність», Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ЗУ «Про Національний Банк України». Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії.

Відповідно до ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Частиною 1 ст.49 цього Закону передбачено, що розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією.

Як зазначено в ст.2 вказаного Закону, коштами є гроші в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Аналіз положень ст.47 та ст.49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» та ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяє зробити висновок, що наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення Банком операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу.

Таким чином, відповідно до положень ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті.

Висновок щодо правомірності здійснення банками операцій з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії також підтверджено судовою практикою, зокрема постановою Вищого господарського суду України від 14.10.2009 року № 24/43-09-1527.

В зв язку з чим, Банк має право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за кредитним договором відповідає вимогам законодавства.

Як передбачено положеннями ст.203 ЦК України, для чинності правочину особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Зі змісту ч.1 ст.627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

На момент укладення кредитного договору позивач була дієздатною особою, чітко розуміла і могла керувати своїми діями. Перед підписанням кредитного договору та договору іпотеки позивач була ознайомлена із загальними умовами кредитування, погодилася на них, наслідком чого, після її попереднього ознайомлення з письмовими проектами договорів, стало підписання останніх та отримання коштів саме в іноземній валюті, згідно заяви про видачу коштів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

У вказаному законі прописана чітка процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування - мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти його повернення. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, необхідно зазначити, що застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору ЗУ «Про захист прав споживачів» не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Укладаючи кредитний договір, сторона з ясовує, на яких умовах договір укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватись на вимогу однієї зі сторін. При цьому діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні, позичальник мав можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з ситуації в Україні та динаміки зміни курсів з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації.

Крім того, позичальнику ніщо не перешкоджало отримати кредит у національній валюті. Доказів протилежного позивач не надала.

Дана позиція викладена і в п.16 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5, саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

А відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, враховуючи недоведення в суді позивачем того, що кредитний договір містить несправедливі та дискримінаційні умови, що положення договору надають значну перевагу відповідачу, позбавляючи натомість позивача значного обсягу прав, одночасно встановлюючи жорсткі обов язки та відповідальність для позивача, а також того, що банком було застосовано нечесну підприємницьку практику, підстави для визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними у відповідності до ст.215 ЦК України, на яку посилається позивач, відсутні.

В зв язку з вищезазначеним, на підставі Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275; Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14.11.2004 року № 483; ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року; п.16 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин»; ст.ст.2, 47, 49 ч.1 Закону України «Про банки та банківську діяльність»; ст.11 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ від 12.05.1991 року; ст.ст.198 ч.2, 203, 215, 533 ч.3, 627 ч.1 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст.10, 57, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання недійсними кредитного договору №157/П/42/2007-840 від 01.08.2007 року та договору іпотеки від 01.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 7165, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючої: АДРЕСА_1, І.н. НОМЕР_1, на користь держави судовий збір в розмірі 243 гривні 60 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене через Бориспільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні під час проголошення, на протязі десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя В.В. Журавський