справа № 2/489/256/15
13 січня 2015 року м.Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Коваленка І.В.
при секретарі Коденко К.В.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» (далі - Банк) про визнання договору іпотеки припиненим
У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Банку про визнання договору іпотеки припиненим у зв'язку із повним виконанням грошових зобов'язань та зобов'язання відповідача надати до державного реєстратора - реєстраційної служби заяву про припинення обтяження на предмет іпотеки.
У 2010 році Банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості, а позивач із зустрічним позовом про розірвання кредитного договору. Обидва позови задоволено рішенням суду.
Стягнута рішенням суду заборгованість по кредитному договору в сумі 159498,92 грн. погашена позивачем повністю внаслідок чого виконавче провадження закінчено постановою державного виконавця від 23.09.2013. Між тим, Банк не вжив заходів із зняття обтяження з квартири в державному реєстрі прав нерухомого майна. За повідомлення Банку заборона не може бути знята в зв'язку із технічними проблемами та наявністю заборгованості перед відповідачем по іншим зобов'язанням.
Посилаючись на припинення основного зобов'язання позивач вважає, що договір іпотеки підлягає визнанню припиненим.
У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений неодноразово. Заяву про розгляд справи за своєї відсутності та письмових заперечень проти позову до суду не надав.
У відповідності до статей 224, 225 ЦПК України судом ухвалено про проведення заочного розгляду справи.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи і наявні в ній докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Зобов'язання позичальника за кредитним договором забезпечені нотаріально посвідченим договором іпотеки від 09.02.2006 відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності.
У грудні 2009 року Банк звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 170518,46 грн. заборгованості по кредитному договору від 09.02.2006. У свою чергу ОСОБА_2 подав до Банку зустрічний позов про розірвання кредитного договору.
Рішенням Ленінського районного суду м.Миколєава від 08.06.2010 обидва позови задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість в сумі 159498,91 грн. та судові витрати. У частині вимог до поручителя - відмовлено. Кредитний договір № 05/02/2006/840-К003 від 09.02.2006 - розірвано.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 28.10.2010 рішення місцевого суду в частині вирішення первісного позову скасовано та ухвалено нове рішення яким стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Банку 159498,92 грн. заборгованості по кредитному договору та в рівних частинах судові витрати. У іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Представник позивача пояснив, що постановою відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області від 23.09.2013 провадження з примусового виконання виконавчого листа Ленінського районного суду м.Миколаєва, виданого відповідно до рішення апеляційного суду в частині солідарного стягнення кредитної заборгованості, закінчено.

Із постанови державного виконавця вбачається, що підставою закінчення виконавчого провадження було звернення представника Банку (лист від 16.09.2013 № 3130) про погашення боржниками заборгованості в повному обсязі.

Однак, як пояснив представник позивача, незважаючи на погашення боргу Банк не вжив заходів із скасування обтяження, накладеного на іпотечне майно, яке передано позивачем в забезпечення зобов'язань по кредитному договору.

Із змісту листа ПАТ КБ «Надра» від 07.05.2014 № 1193 вбачається, що іпотечне майно не звільнено з-під обтяження через технічні проблеми Банку та наявністю у позивача заборгованості по іншим кредитним зобов'язанням, а саме кредитним карткам НОМЕР_1, НОМЕР_2.

Факт обтяження квартири позивача підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.01.2015 за № 32113009 в якому підставою обтяження зазначено - договір іпотеки від 09.02.2006 зареєстрованим в реєстрі за № 167, а іпотекодержателем - Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра». Записи про обтяження по іншим кредитним зобов'язанням позивача відсутні.

Також судом встановлено, що у травні 2014 року позивач звертався до суду із позовом про зобов'язання Банку надати до реєстраційної служби заяву про припинення обтяження на квартиру.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23.10.2014 у задоволенні позову відмовлено через невірно обраний спосіб захисту порушеного права, зокрема, через те, що позивач не звертався до суду з позовом про визнання договору іпотеки припиненим з підстав повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини п'ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що іпотека має похідний характер і однією із підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов'язання.

З огляду на наведені вимоги норм матеріального права та враховуючи доведення представником позивача повного виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором, вимога про визнання договору іпотеки припиненим є правомірною та підлягає задоволенню.

Щодо покладення на відповідача обов'язку надати до реєстраційної служби заяву про скасування обтяження на предмет іпотеки така вимога є зайвою та не відповідає способу захисту порушеного права, встановленого законом.

Так, відповідно до пункту 2 частини другої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

За положення частини дев'ятої статті 16 наведеного Закону державна реєстрація припинення іпотеки, обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувача, яку він зобов'язаний подати протягом п'яти робочих днів з дня припинення іпотеки, обтяження самостійно або на письмову вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів.

Таким чином, після набрання рішенням суду позивач не позбавлений права звернутися до органу державної реєстрації із заявою про в несення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про припинення обтяження на квартиру.

Матеріалами справи підтверджується, при зверненні до суду з позовом в якому заявлено дві вимоги немайнового характеру позивач сплатив 260,00 грн. судового збору (квитанції від 05.11.2014 № ПН1109644, 24.12.2014 № 0020056).

У пункті 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами практики законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, повзанні між собою, судовий збір справляється окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою).

Таким чином, виходячи із ставки судового збору, передбаченої підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», загальна сума судового збору складає 487,20 грн. (243,60 х 2).

Так як спір вирішено судом, відповідно до статті 88 ЦПК України судовий збір підлягає розподілу в наступному порядку: в частині задоволеної вимоги з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 243,60 грн. судового збору; в частині відмовленої в задоволенні вимоги з позивача на користь держави 227,20 грн. (487,20 - 260,00 ).

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 212 - 214, 224, 225, 228 ЦПК України, суд -

вирішив:

Визнати припиненим договір іпотеки від 09.02.2006, зареєстрований в реєстрі за № 167, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2, у зв'язку із повним виконанням зобов'язань за кредитним договором від № 05/12/2006/840-К003 від 09.02.2006, укладеним між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 227,20 грн. (двісті двадцять сім гривень 20 коп.).

У іншій частині вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Ленінським районним судом м. Миколаєва за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку.

суддя І.В.Коваленко

Повний текст заочного рішення

підписано 15.01.2015.