АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 5 листопада 2014р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3

про стягнення грошових коштів,

встановила:

у липні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 40 400грн., судові витрати за отримання юридичної допомоги у сумі 12 500грн. та судовий збір у сумі 529грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 9 серпня 2012р. уклав з відповідачем попередній договір, відповідно до якого передав відповідачу завдаток у розмірі 40 400грн., а відповідач зобов'язався до 25 вересня 2012р. укласти з ним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Проте, відповідач свого обов'язку не виконав, договір не уклав, квартиру продавати відмовився, грошові кошти не повертає.

Також позивач посилався на те, що для відновлення своїх порушених прав уклав договір з представником для надання йому юридичних послуг, за що сплатив 12 500грн.

Рішенням суду від 5 листопада 2014р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що 9 серпня 2012р. сторони підписали договір між покупцем та продавцем, згідно якого покупець (позивач) зобов'язався купити, а продавець (відповідач) зобов'язався продати належну йому квартиру 46, розташовану у м. Києві, по вул. Зоологічній, 6-в. Також сторони взяли на себе зобов'язання з'явитися до нотаріуса та підписати договір купівлі-продажу до 25 вересня 2012р.

У пункті 3.2. договору сторони зазначили, що продавець (відповідач) отримав від покупця (позивач) завдаток у сумі 40 400грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів у підтвердження того, що саме відповідачем не були виконанні умови укладеного договору, що сума, передана відповідно до договору відповідачу, не є завдатком,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/536/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Пономаренко Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
а є авансом, про повернення якого позивачем вимоги не заявлялися.

- 2 -

Однак, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Договір між позивачем та відповідачем був укладений у простій письмовій формі, не був посвідчений нотаріально та не пройшов державної реєстрації.

Згідно положень ст.ст. 203 та 215 ЦК України недійсним є правочин, укладений без дотримання встановленої форми.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Враховуючи дані норми матеріального права, договір, укладений між позивачем та відповідачем, є нікчемним та недійсним, і не створює для сторін юридичних наслідків, у тому числі і обов'язку повернути аванс.

За аналогічних обставин не можна вважати суму, яка отримана відповідачем відповідно до нікчемного правочину, авансом.

Разом з тим, недотримання вимог ч. 3 ст. 65 СК України не тягне за собою нікчемності правочину, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України встановлюється презумпція правомірності дій одного з подружжя при укладенні договорів.

Суд першої інстанції на вказані норми матеріального права уваги не звернув та ухвалив судове рішення, виходячи із укладення сторонами дійсного договору та виконання сторонами умов цього договору.

Однак, оскільки попередній договір, укладений між позивачкою та відповідачем, є нікчемним, відсутні правові підстави для застосування ст.ст. 525, 526, 570, 571 ЦК України.

Оскільки судом при ухваленні рішення неправильно застосовані норми матеріального права, колегія суддів відповідно до положень ст. 309 ЦПК України змінює рішення суду в частині застосування норм матеріального права.

Доводи апелянта про те, що суд повинен був ухвалити рішення про повернення авансу незалежно від того з чиєї вини не виконано зобов'язання по передньому договору, колегія суддів вважає безпідставним.

У справі № 6-119цс12 Верховний Суд України висловив правову позицію, що аналіз наведених (статті 629, 635 ЦК України) норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що, вирішуючи спір про повернення авансу та відшкодування збитків, завданих одній із сторін попереднього договору, суду слід встановити причину не укладення основного договору, чи мало місце необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення договору, а також з'ясувати умови відповідальності, які були встановлені попереднім договором.

Отже, з'ясування причин неукладення основного договору є обов'язковими для вирішення спору про повернення авансу.

Посилання апелянта на те, що позивачем були заявлені позовні вимоги про стягнення грошової суми, тому суд першої інстанції неправомірно послався на положення статті 11 ЦПК України, колегія суддів вважає безпідставними, так як позовні вимоги грунтувалися на доводах про укладення між сторонами попереднього договору та невиконання даного договору з вини відповідача.

- 3 -

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем не були заявлені позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, тому колегія суддів позбавлена можливості застосувати положення ст. 216 ЦК України, що не позбавляє позивача можливості звернутися до суду з окремим позовом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України задоволенню не підлягають і вимоги про відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 5 листопада 2014р. змінити в частині застосування норм матеріального права.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: