Головуючий у 1 інстанції - Пантелєєв Л.Г.
Суддя - доповідач - Супрун М.Ю.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2015 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді: Супрун М.Ю.,

суддів: Міроненко І.П., Осипчук О.В.

при секретарі: Одінцові Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2014 року в задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не враховано те, що в порушення вимог закону, заставний автомобіль був проданий без його згоди, як заставодержателя.

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до частини 1 статті 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що недодержання в момент вчинення оспорюваного правочину сторонами вимог закону, які встановлені статтею 203 ЦК України, не встановлено.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що відповідачці ОСОБА_2 на праві власності належав автомобіль марки SUBARU TRIBECA, державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, що підтверджується копією технічного паспорту (а.с.121)

27 лютого 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики-застави, згідно якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у борг 65 000 грн. на строк до 27 серпня 2009 року зі сплатою щомісячно 6 відсотків за користування грошовими коштами під заставу належного їй автомобіля марки SUBARU TRIBECA, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Згідно умов п.п.2, 2.8 договору на зазначений транспортний засіб накладена заборона на відчуження та передачу автомобіля у користування третіх осіб. У випадку невиконання зобов'язань за договором їх виконання забезпечується закладеним майном та здійснюється шляхом звернення стягнення на предмет застави. При неповерненні боргу в установлений строк право власності на закладений автомобіль переходить до ОСОБА_1, який має право його продати з метою погашення боргу і залишити в особистому користуванні (а.с. 3, 106, 121).

15 травня 2009 року ОСОБА_2 видала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 довіреність на право користування та розпорядження вищезазначеним транспортним засобом, який було знято з обліку для реалізації. (а.с 12-13.). В свою чергу, ОСОБА_6, в порядку передоручення, видав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 довіреність на право розпорядження даним автомобілем. (а.с5, 120 об.)

Згідно угоди купівлі-продажу від 14 червня 2009 року ОСОБА_2, в особі ОСОБА_7, діючого на підставі довіреності, продала ОСОБА_9 спірний транспортний засіб (а.с.124)

В подальшому, автомобіль марки SUBARU TRIBECA, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 був проданий ОСОБА_9 ОСОБА_10(а.с.87), а останнім - відповідачці ОСОБА_3 (а.с62).

Згідно повідомлення Відділу РЕР м. Маріуполя при УДАЇ ГУМВС України в Донецькій області від 18 травня 2013 року та наданим Відділом РЕР ДАЇ з обслуговування м. Лівів та Пустомитівського району матеріалам спірний автомобіль з листопада 2011 року зареєстрований за відповідачкою ОСОБА_3.(а.с. 4, 25-34).

Згідно рішення Приморського районного суду міста Маріуполя від 26 липня 2011 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_11 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг за договором позики в загальній сумі 250260 грн., що складається з позики, процентів за її користування, трьох відсотків річних, інфляційних витрат та пені. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет застави автомобіль марки SUBARU TRIBECA, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_2.(а.с.164).

Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 20 липня 2011 року, на підставі ухвали Приморського районного суду м. Маріуполя від 18 липня 2011 року, 20 липня 2011 року внесено реєстраційний запис про заборону відчуження спірного автомобіля (а.с.165)

Крім того, постановою державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої службі Маріупольського міського управління юстиції від 07 грудня 2011 року на виконання вищезазначеного рішення Приморського районного суду міста Маріуполя від 26 липня 2011 року накладено арешт на автомобіль марки SUBARU TRIBECA, 2008 року випуску, що належить на праві власності ОСОБА_2.(а.с.164).

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 22 жовтня 2012 року довіреність, яка була видана ОСОБА_2 на право користування та розпорядження автомобілем марки SUBARU TRIBECA, номер кузова НОМЕР_2, транзитний номер НОМЕР_3 на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнана недійсною (а.с. 12-13).

Відповідно до ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічні за змістом норми міститься в ч. 2 ст. 17 та ч. 1 ст. 20 Закону України "Про заставу".

Згідно ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі ст. 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

У відповідності до ст. 11 зазначеного Закону, обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсною угоду, за якою відповідачка ОСОБА_3 набула право власності на спірний автомобіль, позивач посилався на не, що відповідачка ОСОБА_2 усупереч положенням матеріального права й договору позики - застави відчужила майно, яке перебувало у нього в заставі, не повідомивши про це його як заставодержателя та не отримавши його згоди.

За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно роз'яснень викладених в п.п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності,

передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК

підставою недійсності правочину є недодержання стороною

(сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент

вчинення правочину.

Встановлено і це не оспорювалось сторонами, що заставодавець ОСОБА_2 відчужила предмет застави - автомобіль марки SUBARU TRIBECA, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 без згоди заставодержателя ОСОБА_9, який в подальшому продав автомобіль ОСОБА_10(а.с.87), а останній - відповідачці ОСОБА_3

Згідно позову, позивач просив визнати недійсним лише останній договір купівлі- продажу предмету застави, в якому заставодатель не був стороною, попередні угоди щодо спірного рухомого майна, позивачем не оспорені.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, викладені в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду першої інстанцій без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 303-315 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: