АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/3477/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Ластовка Н.Д.
Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

11 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва

В складі : головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Шебуєвої В.А.

- Оніщука М.І.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року в справі за заявою ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14.11.2014 року по справі № 1633/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року заявник звернувся в суд із заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14.11.2014 року по справі № 1633/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Креді АгрікольБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, яку обґрунтовував тим, що дане рішення прийнято з порушенням чинного законодавства, оскільки дана категорія справ не підвідомча третейському суду, відповідно до вимог п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» та Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою заяву задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, а саме Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про третейські суди».

Звертає увагу на те, що кредит надавався заявнику на споживчі потреби, тому у відповідності до ст.6 Закону України «Про третейські суди», третейським судам не підвідомчі справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку. Крім того, суд дійшов помилкового висновку про підсудність справи третейському суду на підставі п. 7.1 Кредитного договору, не перевіривши відповідність змісту даного пункту договору вимогам чинного законодавства та без витребування матеріалів третейської справи і без належного повідомлення його про час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з"явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд підставно виходив з її необґрунтованості та незаконності з огляду на таке.

Судом установлено, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14.11.2014 року по справі № 1633/14 позов Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Креді Агріколь Банк» заборгованість за кредитним договором №1/1829882 від 17.12.2013 року в сумі 236954,49 грн. та 2 769,54 грн. витрат, пов'язаних з вирішенням спору третейським судом (а.с.6-8).

Підставою для звернення до третейського суду стало неналежне виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за договором кредиту.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Спір може бути переданий на розгляд Третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону України "Про третейські суди".

Згідно ст. 12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

Відповідно до п. 7.1. кредитного договору укладеного між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_2, сторони домовились про те, що будь-які вимоги, які виникають при виконанні договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, крім вимог виключених з підвідомчості третейського суду у відповідності до закону, підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом вищевказаного третейського суду.

У силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, 17.12.2013 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_2 укладено третейську угоду у вигляді третейського застереження в договорі, викладеного в редакції п. 7.1 до кредитного договору.

Отже, зазначений договір кредиту містить третейське застереження про вирішення спору між сторонами Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків суддею одноособово згідно з регламентом даного третейського суду.

Дана третейська угода, як і договір кредиту № 1/1829882 від 17.12.2013 року на час розгляду справи є чинними, змін до договору не вносилося, жодного рішення про визнання недійсними договору кредиту та третейської угоди суду надано не було.

Згідно з положеннями статей 2 та 5 Закону України "Про третейські суди" третейський суд, як недержавний орган, має повноваження вирішення спорів лише тих сторін, якими укладено угоду про передачу спору на розгляд третейського суду і ці повноваження третейського суду не поширюються на спори, в яких крім цих осіб, сторонами є інші особи, які не були сторонами третейської угоди, або спори, які стосуються прав і обов'язків інших осіб, що не є сторонами третейської угоди.

Не заслуговують на увагу посилання представника заявника на те, що оскільки кредит надавався заявнику на споживчі потреби, тому у відповідності до ст.6 Закону України «Про третейські суди», дана категорія справ не підвідомча третейському суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 51 Закону України „Про третейські суди" та ст. 389-1 ЦПК України рішення третейського суду може бути оскаржене стороною у випадках, передбачених Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ.

Статтею 51 Закону України „Про третейські суди" та ст. 389-5 ЦПК України передбачений вичерпний перелік підстав для скасування рішення третейського суду, а саме:

· справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

· рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

· третейську угоду визнано судом недійсною;

· склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону;

· третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Відповідно до п. 14 ч.1 ст.6.Закону України «Про третейські суди» справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) не підлягають розгляду третейськими судами.

Дія положень п.п.22,23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до роз'яснень рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Споживач відповідно до п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; звернення до суду та інших уповноважених органів державної влади за захистом порушених прав є відповідно до п. 6 ч.1 ст.4 цього Закону правом споживача.

Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-ІЧ/ "Про третейські суди"про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. Тому за наявності вказаного третейського застереження (окремої третейської угоди) залишення позовної заяви споживача без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 207 ЦПК є неприпустимим. Такі заяви підлягають вирішенню і за наявності з цього приводу рішення третейського суду, прийнятого за межами його компетенції. При цьому відповідно до положень Закону України "Про захист прав споживачів" банк не є споживачем.

З огляду на наведене споживач вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, урегульованих спеціальним законом «Про захист прав споживачів».

Банк як кредитодавець безспірно є учасником правовідносин з позичальником за договором про надання споживчого кредиту, проте банк не є споживачем, до суду звертається з позовом про стягнення заборгованості внаслідок неналежного виконання споживачем умов договору, а не за захистом прав споживача, а тому правовідносини у спорах за позовами банків про стягнення кредитної заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту регулюються не законодавством про захист прав споживачів, а цивільним законодавством про зобов'язальне право та, зокрема, про договірні (кредитні) зобов'язання.

З наведеного вбачається, що суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні заяви ОСОБА_2, оскільки підстави для скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14.11.2014 року по справі № 1633/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відсутні.

Не є підставою для скасування рішення суду посилання ОСОБА_2 на те, що заяву розглянуто без витребування матеріалів третейської справи та без належного повідомлення його про час і місце розгляду справи виходячи з наступного.

Статтею 389-3 ЦПК України передбачено, що суд до початку розгляду справи за клопотанням будь-кого з учасників судового розгляду може витребувати матеріали справи третейського розгляду, рішення в якій оскаржується, а також докази у порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином, витребування матеріалів справи третейського розгляду є не обов'язком суду, а правом у разі надходження відповідного клопотання будь-кого з учасників судового розгляду.

Враховуючи те, що відповідне клопотання від заявника та його представника не надходило, тому суд першої інстанції розглянув заяву про скасування рішення третейського суду за наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно ч.2 ст.389-4 ЦПК України про час і місце розгляду справи повідомляються особи, які беруть участь у справі. Неявка осіб, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 була повідомлена про час і місце судового засідання, призначеного на 26 грудня 2014 року, про що свідчить заяви про відкладення розгляду справи (а.с.17).

З огляду на те, що вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі (ч.5 ст.76 ЦПК України), тому доводи заявника про його не повідомлення про час та місце розгляду заяви не відповідають дійсності.

Відповідно до п.1 ч.1.ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав до її скасування.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть постановленої ухвали не впливають.

Допущена у мотивувальній частині ухвали описка та зазначення помилково прізвище заявника, як заява «Страшинської Валентини Павлівни» підлягає виправленню судом першої інстанції на підставі ст.219 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,312,313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набираєзаконної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :