Справа № 443/2288/14-ц
Провадження № 2/443/58/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2015 року. Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої - судді Галій О.Й.

з участю секретаря Процака А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Жидачеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

Позивачі - мати і син. Відповідач ОСОБА_5- колишня дружина ОСОБА_2, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - їх діти. Відповідачі з 2003 року проживають у спірній квартирі. 29.08.2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано.

Позивачі у підтвердження заявлених вимог посилаються на те, що їм на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1.

Відповідачі створюють неможливі умови для проживання, а саме не допускають позивача ОСОБА_1 до кухні, поскладали речі перед входом у її кімнату, тим самим не дають вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. Неодноразово відповідачі принижували позивачів, висловлювалися в їх адресу нецензурними словами, ображали. З приводу чого ОСОБА_1 зверталася в райвідділ міліції. 08.09.2014 року ОСОБА_1 звернулася до відповідачів з письмовим попередженням про звільнення до 15.10.2014 року квартири та знятися з реєстрації. В даний час ОСОБА_2 винаймає житло в іншому місці. Оскільки, відповідачі протягом тривалого часу влаштовують їм скандали і нестерпні умови для спільного проживання, тому просять суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом їх виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 посилаючись на обставини, викладені у заяві, позовні вимоги підтримали.

Позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, при цьому зазначив, що відносно нього відповідачі не чинять перешкод у користуванні та розпоряджені квартиророю. В червні 2014 р., перед розірванням шлюбу, залишив спірну площу і винаймає інше житло. Вважає, що ОСОБА_5, з якою розірвав шлюб, не має права на проживання у цій квартирі.

Відповідачі позов не визнали. Суду пояснили, що вони не створюють позивачам жодних перешкод у користуванні квартирою. Позивач ОСОБА_1, оскільки доглядає за хворою особою, постійно не проживає у квартирі, а коли періодично з"являється на декілька годин, наполягає на їх виселенні, сама не бажає користуватися кухнею, закрила кімнату меншого розміру, якою вони користувалися, не пускає їх туди, провокує, після чого викликає міліцію. Непорозуміння виникли між сторонами тільки через те, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано. Сварки між останніми виникали через те, що ОСОБА_2 зловживав спиртними напоями, зраджував у подружній вірності. Іншого житлового приміщення вони не мають. Вимоги позивачів вважають безпідставними.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка та дослідивши письмові докази, вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав:

Свідоцтвом про право особистої власності на квартиру, виданим Стрийським міжміським бюро технічної інвентаризації від 16.03.2001 р. №1458 року підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - позивачам у справі.

Із довідки № 52314 від 18.10.2014 р., виданої Ходорівською міською радою, видно, що, окрім позивачів, на спірній площі зареєстровані та проживають ОСОБА_3, ОСОБА_4 - відповідно діти ОСОБА_2, а внуки ОСОБА_1 Там же без реєстрації проживає ОСОБА_5- колишня дружина відповідача ОСОБА_2

Судом встановлено, і цей факт не заперечується сторонами, що відповідачі проживають в спірному житлі з 2003 року, куди вселилися з дозволу власників житла.

Згідно рішення Жидачівського районного суду від 29.08.2014 р. шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 - розірвано.

За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. При цьому, сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє права колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Виходячи з Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною у 1997 році, яка має пряме застосування в Україні через власника жилого приміщення члени сім`ї мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ст. ст 317 і 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 157 Житлового кодексу України членів сім"ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу, а саме: у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

При цьому, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню осіб на підставі ст. 116 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил ст. 59 ЦПК про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, та заходів громадського впливу органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами.

На підтвердження заявлених вимог позивачі посилаються на відомості, викладені в довідках Жидачівського РВ ГУМВС України, за результатами розгляду звернень ОСОБА_1, із скаргами на дії відповідачів (а.с. 13, 14,18).

Однак, слід зазначити, що за результатами розгляду цих звернень, не було встановлено, що відповідачі вчиняють дії, передбачені ч.1 ст.116 ЖК України, або щодо них було вжито заходів запобігання і громадського впливу.

Як встановлено в судовому засіданні із пояснень відповідачів, що позивач ОСОБА_1 зачинила кімнату меншого розміру, якою вони- діти користувалися разом з нею, і не впускає їх. На запитання ОСОБА_4 чому зачинила кімнату, позивач сказала вийти з кімнати, говорила щоб виселялись і почала виштовхувати його, і тільки через те, він взяв її за руки і посадив на диван. Цю обставину не заперечила і сама позивач.

Із пояснень ОСОБА_3 видно, що тільки через те, що ОСОБА_1 безпідставно образила її, вона у відповідь назвала її таким же словом.

Окрім того, позивач ОСОБА_1 пояснила, що вона періодично навідується до житла, сама не бажає заходити в кухню, щоб відповідачі не говорили, що заглядає у кастрюлі, і дивиться, що приготували. Особисто її ОСОБА_5 не ображала, а сварилася із її сином.

Відповідно до положень ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше як з підстав і в порядку передбаченому законом.

Згідно ст. 60 ЦПКУ обов'язок доказування і подання доказів лежить на сторонах.

Належних доказів (у розумінні ст. 60 ЦПК України) на підтвердження систематичних порушень правил співжиття з боку відповідачів, що робить неможливим для позивачів проживання з ними в одній квартирі та вжиття відповідних заходів попередження чи громадського впливу та які не дали позитивних результатів в силу вимог ч. 1 ст. 116 ЖК УССР позивачами не було надано і в суді не було здобуто .

Передбачених ст. 116 ЖК України підстав для виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 не встановлено.

Оскільки позивачами не надано, і судом не здобуто належних доказів того, що проживання позивачів разом з відповідачами є неможливим, а заходи впливу не застосовувались, то у зв'язку з вищенаведеним у суду є підстави для відмови у задоволенні позовних вимог .

Щодо вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою позивачам, на думку суду, не підтверджується жодним доказом. В зв'язку з цим вказана позовна вимога позивачів є необгрунтованою та не підлягає до задоволення, оскільки ними не представлено доказів, що такі перешкоди їм чиняться.

При таких обставинах позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 116, 157 ЖК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Жидачівський райсуд протягом 10 днів.

Головуюча - суддя :