АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1045/2015 Головуючий у першій інстанції - Шаховніна М.О.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

Свої вимоги мотивує тим, що у листопаді 2004 року відповідачка умовила його підписати у нотаріальній конторі не заповіт, а якийсь договір на квартиру АДРЕСА_1 з метою кращого піклування про останнього, забезпечення необхідними ліками, продуктами, сплатою комунальних послуг. Однак, після підписання договору дарування відповідачка даних зобов'язань не виконує.

Крім того, вказував, що власником спірної квартири на даний час є ОСОБА_3, яка скористалася його довірливістю і порядністю для підписання договору дарування.

Посилаючись на те, що відповідачка не виконує взяті на себе обов'язки по утриманню та догляду за ним, заселила у спірну квартиру онука, який постійно його ображає, позивач просив визнати недійсним договір дарування АДРЕСА_2.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19.11.2014 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не дослідив надані позивачем докази, в наслідок чого суд дійшов хибного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами договору дарування, оскільки позивачем повністю доведено ту обставину, що він перебував у тяжкому моральному стані після смерті дружини та не розумів значення своїх дій укладаючи спірний договір.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала за її безпідставністю і необґрунтованістю та просила рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду повністю відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності вимог про визнання недійсним договору дарування, оскільки позивач був присутнім при укладанні та особисто підписав договір дарування без будь-якого стороннього впливу на нього.

Вказаний висновок суду є законними і обґрунтованими, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що спірна квартира АДРЕСА_3 складається з двох кімнат, загальною площею 48,5 кв. м., житловою - 27,73 кв.м. (а.с. 7).

На підставі договору дарування від 20.05.2006, посвідченого державним нотаріусом третьої Київської державної нотаріальної контори, реєстраційний № 3-854, позивач подарував свою Ѕ частину спірної квартири ОСОБА_3 (а. с. 58).

У судовому засіданні суду першої інстанції встановлено, що обдарована є донькою позивача.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність; договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 30 ЦК України визначено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно договору дарування частини квартири дарувальник та обдарована стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, стверджують дійсність намірів при його укладанні.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ініціатором укладення договору дарування був саме позивач.

В судовому засіданні суду першої інстанції сторонам було роз'яснені їх права, проте позивач не скористався правом заявити клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи.

Статтею 16 ЦК України передбачено, щозвертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Отже, виходячи з викладеного, в силу вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що він під час підписання договору дарування не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, оскільки перебував у тяжкому моральному становищі після смерті дружини.

Також апелянт зазначав, що помилково уклав договір дарування, оскільки вважав, що відповідачка після підписання договору доглядатиме за ним, забезпечуватиме продуктами харчування, купуватиме ліки та здійснюватиме обов'язкові платежі за квартиру, але обіцяного не виконувала.

Статтею 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину

Однак, вищевказані доводи не можуть бути взяті до уваги, у зв'язку з тим, що договір який встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Встановивши вищевказані фактичні обставини справи, проаналізувавши норми права, які регулюють виниклі спірні правовідносини сторін, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про те, що в порушення вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, на підставі яких можна було б дійти висновку що договір дарування було укладено помилково, або позивач не розумів своїх дій перебуваючи у тяжкому моральному становищі, а отже й підстави для визнання його недійсним відсутні.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, оскільки вони не ґрунтуються на встановлених судом фактичних обставинах справи, наявних у справі доказах та вимогах закону. Разом з цим, наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження судом першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність і обґрунтованість рішення суду не впливають.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді