справа № 208/1708/15-ц
№ провадження 2/208/1046/15
РІШЕННЯ

Іменем України

18 листопада 2015 р. м. Дніпродзержинськ

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області,

у складі: головуючого судді Гібалюк Т.Я.

при секретарі Бардадим О.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянув у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про витребування майна,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна, квартири АДРЕСА_1. Позов мотивує тим, що помер його батько, він є єдиним спадкоємцем після смерті батька. Але нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, мотивуючи тим, що спадкове майно відсутнє. Як встановив державний нотаріус, право власності на вищезазначену квартиру перейшло від ОСОБА_5, померлого 17 грудня 2012 року до іншої особи - ОСОБА_6 6 липня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу. 13 лютого 2015 року позивачеві стало відомо, що спірна квартира 4 жовтня 2014 року, була відчужена ОСОБА_6 іншій особі його доньці ОСОБА_2.

В судовому засіданні позивач підтримав свій позов.

В судовому засіданні відповідачка проти задоволення позову заперечувала, пояснила, що вона купила спірну квартиру, та є єдиним законним її власником.

Суд, вислухав сторони, вивчив матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про витребування майна, підлягає задоволенню з наступних підстав.

17 грудня 2012 року помер батько позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 512969.

ОСОБА_4 протягом шестимісячного строку звернувся до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого батька і 12 червня 2013 року з цього приводу була заведена спадкова за № 54599677, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

Факт родинних відносин між позивачем та спадкодавцем ОСОБА_5 підтверджується Свідоцтвом про народження позивача серії У-КИ № 349987.

Позивач наприкінці червня 2013 року приїхав за адресою місцезнаходження спадкової квартири, сусіди його повідомили, що зазначена квартира начебто продається і в той час невідомі особи проводили там ремонтні роботи. Не маючи на руках правовстановлюючих документів на дану квартиру, позивач не наважився проникнути в неї шляхом зламу замків на вхідних дверях та вирішив дочекатися остаточного оформлення спадщини державним нотаріусом.

27 січня 2014 року державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2, про що винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27.01.2014 р. Як встановив державний нотаріус, право власності на вищезазначену квартиру перейшло від ОСОБА_5, померлого 17 грудня 2012 року до іншої особи 6 липня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу.

Тобто, невстановлені на даний час особи, здійснили відчуження зазначеної квартири через півроку після смерті її власника, ОСОБА_5, та, відповідно, через півмісяця після відкриття спадкової справи з номером у спадковому реєстрі 54599677, що підтверджується даними наведеними у Свідоцтві про смерть серії І-КИ № 512969 та у Витязі про реєстрацію в Спадковому реєстрі, відповідно.

Після отримання такої інформації Позивач разом із своїм представником (ОСОБА_1) знову приїхали за адресою знаходження згаданої квартири і від мешканців будинку вже дізналися, що дану квартиру придбав ОСОБА_6.

На початку 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу згаданої вище квартири.

25 лютого 2014 року суддя Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_8 порушив провадження № 2/208/1022/14 в цивільній справі № 208/1389/14 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Під час розгляду справи до її матеріалів було долучено на вимогу суду копію згаданого договору купівлі-продажу нерухомого майна з якого вбачається, що він 6 липня 2013 року був укладений та підписаний, як продавцем, покійним ОСОБА_5. Заводський районний суд м. Дніпродзержинська своєю ухвалою по даній справі від 28.11.2014 р. наклав арешт на дане нерухоме майно.

Проте, 13 лютого 2015 року стало відомо, що спірна квартира АДРЕСА_3 4 жовтня 2014 року, тобто за півтора місяці до накладення арешту, була відчужена ОСОБА_6 іншій особі відповідачці ОСОБА_2.

Так, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрів до 2013 року щодо об'єкта нерухомого майна № 35558485, вбачається, що 4 жовтня 2014 року державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської нотаріальної контори ОСОБА_9 посвідчено договір купівлі-продажу, реєстровий № 3-1325, серія та номер: HAB 769052, HAB 769053.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 16257882 від 04.10.2014 р. також здійснено останньою, як державним реєстратором.

Згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» дано в рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 року Конституційного Суду України у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. І ст .4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес).

Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Зокрема, відповідно до:

- п. 3.1 Рішення КСУ у справі про охоронюваний законом інтерес «зміст слова -інтерес» включає:

а) увагу до кого-, чого-небудь, зацікавлення кимсь, чимось; цікавість, захоплення;

б) вагу; значення;

в) те, що найбільше цікавить кого-небудь, що становить зміст чиїхось думок і

турбот;

г) прагнення, потреби;

д) те. що йде на користь кому-, чому-небудь, відповідає чиїмось прагненням,

потребам; вигоду, користь, зиск»;

п. 3.6 Рішення КСУ у справі про охоронюваний законом інтерес «законний інтерес відбиває легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимсь им матеріальним або нематеріальним благом»;

п. 1 резолютивної частини Рішення КСУ у справі про охоронюваний законом «поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в законах України, треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним і судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам».

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Охоронюваний законом інтерес позивача полягає в тому, що квартира АДРЕСА_4, за умови відсутності оспорюваного правочину, мала б перейти йому у спадок.

Як зазначено в ч. 1 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом з цим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (ч. 4 ст. 25 ЦК України).

Цивільна правоздатність - це визнана за фізичною особою можливість мати цивільні а і нести цивільні обов'язки. Зміст правоздатності складає сукупність тих цивільних ав та обов'язків, які можуть мати фізичні особи. ЦК України в нормах про правоздатність (ст. ст. 24 - 29 ЦК України) не дає ні вичерпного, ні хоча б приблизного переліку цивільних прав та обов'язків. Серед основних прав можна відзначити наступні: мати майно на праві власності; спадкувати і заповідати майно; займатися підприємницькою діяльністю; створювати юридичні особи; укладати будь-які правочини, що не суперечать закону; обирати місце проживання; мати права творів науки, літератури, мистецтва, винаходів та інших результатів інтелектуальної діяльності; мати інші майнові та особисті немайнові права.

Цивільна правоздатність є невіддільною від самого існування людини, виникає в момент народження і припиняється зі смертю.

Відповідно до ст. 317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Разом з цим, відповідно до пункту 11 частини першої статті 346 ЦК України право

власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника.

Таким чином, право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_3 припинилося 17 грудня 2012 року.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Як зазначено в ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже, в розумінні ст. ст. 1218 та 1220 ЦК України, на момент відкриття спадщини після померлого 17.12.2012 р. батька позивача до складу спадщини входило й право власності на квартиру АДРЕСА_3.

Позивач прийняв спадщину шляхом подачі письмової заяви до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Інших спадкоємців першої черги, крім нього, за законом немає.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить позивачеві, як спадкоємцеві, з часу відкриття спадщини, тобто з 17 грудня 2012 р., та згідно із ч. З ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє останнього, як спадкоємця права, на спадщину.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Пунктом 26 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, визначено, що, оскільки, відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття 388 Цивільного кодексу України встановлює певні умови, за яких власник має право витребувати свою річ з чужого незаконного володіння із якими пов'язані такі поняття, як добросовісність чи недобросовісність володіння річчю.

Добросовісність набувача характеризує його суб'єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірності його придбання.

Так, добросовісним набувачем визнається особа, яка придбала річ у особи, яка не мала права її відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати.

Оскільки в судовому засіданні відповідачка пояснила, що купуючи спірну квартиру у свого батька, вона не знала про те, що у нього було відсутнє право на відчуження спірної квартири, позивач вважає її добросовісним набувачем майна.

В пункті 25 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист црава власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вказано, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки з - не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Стаття 388 ЦК України встановлює, що власник має право витребувати своє майно в добросовісного набувача, якщо його було набуто за відплатною угодою у випадку, коли майно:

1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з

їхньої волі іншим шляхом.

Обов'язковою умовою, що обмежує можливість витребування спірного майна у добросовісного набувача, є наявність волі власника на вибуття майна із його володіння. Філософське поняття «воля» має велике значення для права. Зокрема, воля є умовою виникнення, зміни та припинення цивільних правовідносин (зокрема тих, що виникають із правочинів). Також воля досліджується і у спорах про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Воля - це свідоме регулювання людиною своєї поведінки і діяльності, що виявляється у вмінні долати внутрішні та зовнішні труднощі під час здійснення цілеспрямованих дій та вчинків.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 не міг бути 06.07.2013 р. стороною в договорі купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки він був мертвий, а його право власності на квартиру АДРЕСА_3 було припинено внаслідок смерті.

Таким чином, квартира АДРЕСА_3 6 липня 2013 року вибула з володіння ОСОБА_5 не з його волі. Даний правочин вчинено внаслідок злочинних дій невстановлених на даний час осіб.

В пункті 26 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вказано, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 59-61, 209, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги задовольнити.

Витребувати нерухоме майно квартиру АДРЕСА_5, загальною площею 31,8 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м. від ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір 335,82 грв.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області шляхом подачі в 10денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Гібалюк Т. Я.