УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Колодійчук В.М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в :

У січні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути із відповідача на свою користь борг у сумі 110 640 грн, три відсотки річних у розмірі 9 823 грн 20 коп. та 12 522 грн 58 коп. інфляційних витрат, посилаючись на те, що 15 грудня 2009 року між сторонами, в простій письмовій формі, був укладений договір позики у вигляді розписки, за умовами якого ОСОБА_4 надала, а ОСОБА_2 у присутності свідків отримала 110 640 грн, які повернути зобов'язалась не пізніше 01 лютого 2010 року, однак позичені кошти остання повертати не бажає.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2014 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики грошових коштів від 15 грудня 2009 року у розмірі 110 640 грн., три відсотки річних у розмірі 9 823 грн 20 коп. за невиконання зобов'язання за вказаним договором позики від 15 грудня 2009 року, а також інфляційні витрати у розмірі 12 522 грн 58 коп. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 залишити без задоволення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно і всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Суди першої та апеляційної інстанції дійшли вірного висновку про те, що відповідачем жодним належним та допустимим доказом не доведено факту не отримання грошових коштів за укладеним між сторонами договором.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Відсутні і передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

На підставі наведеного та керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути, особі яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.М. Колодійчук