Головуючий у 1 інстанції Кашицька С.А.
Доповідач Попова С. А.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

13 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Ігнатоля Т.Г.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, витрат на правову допомогу, -

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2014 року ОСОБА_1, яка перебувала у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча» з11.05.1983р. по 31.12.2010р., звернулась до суду з позовом про стягнення з колишнього роботодавця середнього заробітку за час затримки у розрахунку при її звільненні, розрахованого за період з 01.01.2011р. по день фактичного розрахунку, відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000грн., компенсації витрат на правову допомогу в розмірі 1000грн., посилаючись на те, що відповідач при її звільненні не виплатив в повному обсязі заробітну плату, а саме не доплатив індексацію частини заробітної плати і компенсацію за несвоєчасну невиплату цієї частини заробітної плати.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у розрахунку в розмірі 1100грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів, моральну шкоду в розмірі 150грн., витрати з оплати правової допомоги в розмірі 250грн. Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» в дохід держави судовий збір.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення змінити в частині розміру стягуваного середнього заробітку за час затримки у розрахунку, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, вимагаючи стягнення повної суми по цих позиціях, що заявлені у змісті позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «ММК ім. Ілліча» - Новгородської В.В., яка заперечувала проти скарги, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи позивача ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2, від якої надійшла заява про вирішення справи у їх відсутність, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з таких підстав.

Відповідно вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, з 11.05.1983р. по 31.12.2010р. ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. За цей період їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата без її індексації впродовж періоду з березня 2003 року по липень 2006 року.

На вимогу позивачки, адресованої роботодавцеві 10.02.2014р., ОСОБА_1 сплачено заборгованість з індексації заробітної плати за період з 01.03.2003р. по липень 2006р. з компенсацією за несвоєчасну невиплату цієї частини заробітної плати, в сумі 1070,60грн., що виплачено за платіжним дорученням № 13842 від 31.03.2014р. в розмірі 893,89грн. після відрахування податків та обов'язкових платежів (а.с. 40-41, 47, 48-50).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ст. 117 КЗпП України, і зважаючи на виникнення між сторонами спору щодо періоду і розміру заборгованості по індексації і компенсації заробітної плати, стягнув частково середній заробіток за затримку у розрахунку при звільненні, виходячи з принципу розумності та справедливості. Частково відшкодовуючи позивачеві немайнову шкоду, суд виходив з характеру порушених трудових прав і керувався положеннями ст. 237-1 КЗпП України. Крім того, частково відшкодовуючи позивачеві витрати на правову допомогу, суд застосував правило пропорції у відношенні до часткового розміру задоволеної частини позову за ст. 88 ЦПК України.

З такими висновками суду не можна не погодитись з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За положеннями ч. 2 наведеної норми: при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник, або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як з'ясовано, ОСОБА_1 звільнена з роботи 31.12.2010р., що є останнім днем її роботи, що підтверджено відомістю обліку робочого часу ПАТ «ММК ім. Ілліча».

Судом, з огляду на заявлені позивачем вимоги, математично розраховано загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку за період з 01.01.2011р. по день ухвалення рішення 26.11.2014р., що становить 965 робочих днів, що із урахуванням середньоденної заробітної плати позивачки на момент її звільнення в розмірі 116,56грн., складає 112480,40грн.

У відповідності з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р. з подальшими змінами, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Ухвалюючи рішення, суд врахував ознаки виниклого спору між сторонами щодо періоду і розміру заборгованості із заробітної плати: невиконання відповідачем свого обов'язку з повного розрахунку (в т.ч. індексації зарплати) із звільненим працівником ще у грудні 2010 року, з'ясування розміру невиплаченої індексації із компенсацією лише у березні 2014 року і на вимогу позивача. На підставі цього суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для застосування відповідальності за ст. 117 КЗпП щодо роботодавця зі стягненням з останнього на користь працівника середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні, оскільки на час звільнення позивачки їй було виплачено належні суми заробітної плати без урахування індексації, що була сплачена разом з компенсацією значно пізніше.

Визначаючи частковий розмір стягуваної суми середнього заробітку - 1100 грн., суд врахував розмір спірної суми, на яку мав право позивач (індексація заробітної плати і грошова компенсація щодо неї - 1070,60грн.), істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком, стягнення якого вимагала позивачка.

Наведені обставини, а також тривалість часу (понад 3 роки), протягом якого за отриманням недоплаченої суми не зверталася ОСОБА_1, що фактично і визначило розмір заявленого у позові середнього заробітку, дає підстави колегії суддів вважати оскаржуване рішення таким, що грунтується на принципі співмірності із задоволеними сумами, що відповідає положенням ст. 117 КЗпП України і п. 20 вищенаведеної постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 і узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 24.10.2011р. № 6-39цс11, 21.11.2011р. № 6-60цс11, 16.01.2012р. № 6-54цс11. У взаємопоєднанні з цим колегія суддів не віднаходить змістовними посилання апеляційної скарги про не закріплення в жодному нормативному акті вживаних судом у рішенні критеріїв пропорційності для розрахунку середнього заробітку.

Враховуючи, що факт порушення трудових прав ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, правильним визнається рішення про відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки, у відповідності з положеннями ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Задовольняючи частково позов та визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у 150грн., суд першої інстанції навів правове обґрунтування свого рішення. Підстав для зміни рішення в зазначеній частині та збільшення розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів не вбачає. Посилання на наявність психічної травми у позивача та інші розлади здоров'я у зв'язку з невиплатою при звільненні позивачу індексації та компенсації заробітної плати, як не доведені будь-якими доказами, не беруться до уваги.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про частковість задоволення вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні і відшкодування заподіяної шкоди інтересам позивача немайнового характеру.

Рішення суду про відшкодування витрат на правову допомогу також підлягає залишенню без зміни, оскільки суд навів в мотивувальній частині рішення відповідне обґрунтування, яке базується на вимогах закону та матеріалах справи.

Так, при зверненні до суду ОСОБА_1 уклала з адвокатом ОСОБА_4 договір про надання правової допомоги, сплативши згідно квитанції 1000грн. за надання юридичної консультації, складання позовної заяви і розрахунку середнього заробітку, виконання чого підтверджено відповідною квитанцією.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо компенсації позивачеві за рахунок відповідача частково витрат по даній позиції в розмірі 250грн., що не перевищує розміру цих витрат, розрахованих за правилом пропорційності до задоволених вимог згідно із ст. 88 ЦПК України, а також не перевищує розміру, визначеного у ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Посилання в апеляційній скарзі представника позивача на необхідність компенсації за рахунок відповідача повного обсягу сплачених коштів на правову допомогу не грунтується на положеннях ст. 88 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду стороною позивача до апеляційного суду не надано.

Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга представника позивача підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді