Номер провадження 2/754/1769/15
Справа №754/1466/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

20.05.2015 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді : Галась І.А.

при секретарі Фацул М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив суд визнати окрему частину договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12.08.1997 року щодо покупця ОСОБА_2 недійсною; за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12.08.1997 визнати покупцем ОСОБА_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 12.08.1997р. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 18.05.1995 р. за власні кошти купив двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, в якій проживав з дружиною та дітьми. 06.02.1997р. розірвав шлюб із своєю дружиною, в зв'язку з чим виникла потреба у роздільному проживанні. 06.06.1997 р. за договором купівлі-продажу продав квартиру АДРЕСА_2, щоб в подальшому придбати дві окремі квартири. 12 серпня 1997р. ОСОБА_1 за свою власну частку грошових коштів, отриманих від продажу вищевказаної квартири, за договором купівлі-продажу купив квартиру АДРЕСА_1, однак юридично оформити договір купівлі-продажу квартири на своє ім'я не зміг, оскільки втратив паспорт та інші особисті документи. В зв'язку із відмовою продавця квартири повертати суму завдатку, або зачекати оформлення втрачених документів, а також в зв'язку із терміновою необхідністю придбання житла, вищевказаний договір купівлі-продажу від імені покупця (позивача) був підписаний відповідачем 1 - ОСОБА_2 Позивач зазначає, що з моменту купівлі спірної квартири по теперішній час проживає в ній та зареєстрований з дружиною, сплачує за комунальні послуги. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в купівлі вказаної квартири ніякої участі не приймали, прав на неї ніколи не заявляли. Тільки після розірвання шлюбу з матір'ю позивача 13.10.2014р., в зв'язку з поділом спільного сумісного майна, відповідач ОСОБА_3, з метою заволодіння майном, безпідставно заявив претензії також на спірну квартиру, яка була придбана позивачем за власні кошти. В зв'язку з вищевикладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили про їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. В наданих суду поясненнях ОСОБА_2 зазначила, що підтримує позовні вимоги свого сина, оскільки вважає, що дійсним власником спірної квартири є її син, відповідач ОСОБА_3 за життя ніколи не вважав дану квартиру спільною сумісною власністю, жодних претензій на неї не пред'являв, дана квартира була придбана виключно за кошти позивача, однак оформили договір-купівлі продажу на своєї ім'я останній не зміг, оскільки перед оформленням договору невідомі особи викрали у нього документи, в тому числі і паспорт. Лише у 2014р., після розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3, останній звернувся до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна, включаючи спірну квартиру.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зазначив, що спірний договір купівлі-продажу було укладено у 1997 р., а тому просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін, покази допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України, тому вони регулюються положеннями Цивільного кодексу УРСР (18.07.1963р.).

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу від 18.05.1995р., укладеного на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна», ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продали, а ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_2. Згідно п. 6 договору, за домовленістю сторін квартира продана за 280000000 карбованців, які продавці отримали від покупця до підписання цього договору. (а.с.9)

Відповідно до договору купівлі-продажу від 06.06.1997р., укладеного на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_11 та ОСОБА_12 придбали в рівних долях квартиру АДРЕСА_2. За домовленістю сторін квартира продана за 200 гривень, які продавцем отримані від покупців до підписання цього договору. (а.с.10)

Згідно договору купівлі-продажу від 12.08.1997р. укладеного на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна», ОСОБА_13 продала, а ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1. За домовленістю сторін квартира продана за 18200 гривень, які продавцем отримані від покупця до підписання даного договору. (а.с.11)

Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30.09.2014р., яке набрало законної сили 13.10.2014р., шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Як вбачається з даного рішення суду, сторони перебували в шлюбі з 12 серпня 1982 р. (а.с.46)

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6, яка є колишньою дружиною позивача, пояснила, що після розлучення, останній продав належну йому двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за 22000 доларів США з метою придбання окремого житла для себе та неї, також пояснила, що у них були спільні сімейні кошти у сумі 2000 доларів США. На отриману від продажу частину коштів вона придбала для себе та дітей однокімнатну квартиру. Зазначила, що ОСОБА_1 сплатив завдаток за спірну квартиру та в подальшому придбав її приблизно за 12000 доларів США, однак договір купівлі-продажу юридично було оформлено на його матір, оскільки позивач на день укладення договору втратив паспорт. Також пояснила, що має добрі відносити з відповідачем по справі ОСОБА_2, від якої їй відомо вищевикладене, а також що позивач не міг розпорядитися коштами від продажу квартири, оскільки вони зберігалися у його матері.

Свідок ОСОБА_7 в своїх показах пояснила, що вона працювала брокером (ріелтором) на товарній біржі «Українська біржа Десятинна», та допомагала позивачу в пошуку покупців на квартиру АДРЕСА_2, а також з купівлею спірного житла. В день укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 виявилося, що у позивача відсутній паспорт, а перенести укладення договору на інший день продавець квартири відмовилась. Оскільки позивачем було сплачено завдаток та в зв'язку з відмовою продавця перенести укладення угоди на інший час або повернути суму завдатку, ОСОБА_1 запропонував оформили угоду на свою матір, на що остання погодилась. Тобто фактичним покупцем був саме позивач.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зважаючи на те, що особисті пояснення сторін та покази свідків не можуть бути належними доказами на підтвердження права власності на нерухоме майно, суд не бере їх до уваги.

Пояснення позивача щодо того, що квартира за адресою АДРЕСА_1 була придбана за його особисті кошти та він є її власником не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки будь-яких правових доказів на підтвердження зазначеної обставини суду надано не було.

Згідно ст. 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 не підлягає задоволенню, з огляду на її безпідставність та недоведеність.

Відповідно до вимог 224 ЦК УРСР визначено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Як вбачається із матеріалів справи, договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 був зареєстрований Товарною біржею «Українська біржа «Десятинна», відповідно до Закону України «Про товарну біржу», статтею 15 якого передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Статтею 60 ЦК УРСР передбачено, що недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини.

Статтею 58 ЦК УРСР встановлено, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28 квітня 1978 р. №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» згідно зі ст. 60 ЦК угода не може бути визнана повністю недійсною, якщо не відповідають законові лише її окремі частини і обставини справи свідчать про те, що вона була б укладена і без включення до неї недійсної її частини. Питання про ці частини угоди вирішується за загальними правилами визнання угод недійсними. Якщо у недійсній частині угода була виконана ким-небудь із сторін, суд визначає наслідки її недійсності залежно від підстав, з яких вона визнана недійсною. При вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати таке: а) недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 27 ЦПК засобами доказування, якщо інше не передбачено законом (наприклад, ст. 376 ЦК). Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінальнокараних діянь; б) невиконання або неналежне виконання угоди (в тому числі договору довічного утримання) не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною; в) у разі посвідчення угоди не тим органом або службовою особою, на яких покладено здійснення нотаріальних функцій, угода не може вважатися укладеною з додержанням встановленої нотаріальної форми; г) саме по собі недодержання вимог ст. 114 ЦК при продажу учасником спільної часткової власності частки сторонній особі не є підставою для визнання угоди недійсною. У даному випадку співвласник вправі у межах установленого законом строку вимагати переведення на нього прав і обов'язків покупця по укладеній угоді; д) відсутність згоди другого (дружини) на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обов'язкового нотаріального посвідчення (ст. 23 КпШС) або судом встановлено, що сторони (сторона) в угоді діяли недобросовісно.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Протягом судового розгляду стороною позивача не було надано будь-яких правових доказів та взагалі не зазначено жодних підстав для визнання договору купівлі-продажу від 12.08.1997р., укладеного на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна», відповідно до умов якого ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_13 квартиру АДРЕСА_1, недійсним в частині покупця та визнання покупцем ОСОБА_1

Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Згідно ч. 2-4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З огляду на вищезазначене, суд приймає до уваги посилання представника відповідача ОСОБА_3 про пропуск стороною позивача строку звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права, враховуючи, що спірний договір було укладено 12.08.1997 р., про що позивачу було відомо в день його укладення та дана обставина ним не оспорювалась, а з даним позовом звернувся 30.01.2015р., однак не вважає доцільним його застосування з огляду на відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, підстави для стягнення судового збору з відповідачів відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 12, 15, 56, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: