Справа № 204/6989/14-ц
Провадження № 2/204/276/15 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Власенко О.О.

за участю представників позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2

за участю відповідача ОСОБА_3

за участю представників відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи: Дніпропетровськ міська рада, Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2014 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив встановити факт належності права власності ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1, яке складається з: житлового будинку літ. А-1, прибудови літ.А1-1, тамбуру літ. а-1 житловою площею 21,4 кв.м., загальною площею 35,6 кв.м., сараю літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Е, душу літ. Ж, навісу літ. И, навісу К, огорожі,споруд № 1-11, мостіння І; та визнати за ОСОБА_5 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську і складається з: житлового будинку літ. А-1, прибудови літ.А1-1, тамбуру літ. а-1 житловою площею 21,4 кв.м., загальною площею 35,6 кв.м., сараю літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Е, душу літ. Ж, навісу літ. И, навісу К, огорожі,споруд № 1-11, мостіння І, в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_6. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входило домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську. Так, згідно свідоцтва про право на спадщину по заповіту спадкоємцями майна ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, були її син ОСОБА_6 та непрацездатний чоловік ОСОБА_8. Спадкове майно, на яке було видано свідоцтво, складалося з житлового шлакобетонного будинку з господарськими будівлями, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. З яких ОСОБА_6 спадкує 7/9 частин, а ОСОБА_8 спадкує 2/9 частин, які належали померлій ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.1971 року було затверджено мирову угоду, згідно з якою померлий батько позивача - ОСОБА_6 повинен був сплатити грошову компенсацію ОСОБА_8. Після виконання сторонами умов мирової угоди право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську належало померлому батьку позивача - ОСОБА_6. Мій померлий батько ОСОБА_6 виконав умови мирової угоди, та сплатив грошову компенсацію ОСОБА_8. Проте, в ДМБТІ вищевказану ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.1971 року для оформлення права власності батько позивача не зареєстрував. Позивач до державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори про отримання свідоцтва про право на спадщину по закону не звертався, так як спадщину прийняв в порядку п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року, оскільки на час відкриття спадщини проживав і був зареєстрований у жилому будинку. Позивач з дня народження і на день смерті батька ОСОБА_6 мешкав з сімєю в житловому будинку АДРЕСА_1 м. Дніпропетровську, але він та члени його сімї були прописані за адресою: м. Дніпропетровськ АДРЕСА_1 Його мати - ОСОБА_9 після смерті батька ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння по АДРЕСА_1 не оформлювала. На сьогоднішній час спірне домоволодіння належить його померлому батьку ОСОБА_6 Закон не вимагає від спадкоємця, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, оскільки така умова прийняття спадщини прямо визначена у законі лише для спадкоємця, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем.

Позивач та його представники ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві.

Відповідач та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивача та просили відмовити йому в повному обсязі.

Представник Дніпропетровської міської ради в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив.

Представник Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути дану справу без участі представника державної нотаріальної контори, у звязку із виробничою завантаженістю.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам.

У судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 виданим 10.09.1998 року відділом реєстрації акті громадянського стану виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 1241 (а.с.7).

Позивач є рідним сином ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилася спадщина на належне йому майно, яке складається з 7/9 частин домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську, які належали йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.04.1976 року, виданого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 2-786 (а.с.5), та яке було зареєстроване в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу під № 121-36 (а.с.5 на обороті).

Разом з тим, зі слів позивача, інші 2/9 частини домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську також належали померлому на підставі ухвали народного суду Красногвардійського району м. Дніпропетровська від 17 грудня 1976 року по справі 2-902 (а.с.6).

У звязку з вищевказаним, позивач просив встановити факт належності права власності ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1 - в цілому.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, позивачем не надано належних доказів того, що інші 2/9 частини домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську належали його померлому батькові, оскільки надана суду копія ухвали народного суду Красногвардійського району м. Дніпропетровська від 17 грудня 1976 року по справі 2-902 - належним чином не завірена, з неї не вбачається чи набрала вона (ухвала) законної сили або не набрала, а інших доказів суду не надано.

Тому, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його вимог в частині встановлення факту належності права власності ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1 (в цілому).

Таким чином, спадкова маса після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в частині спірного домоволодіння, складалася з 7/9 частин домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою та вказав, що він на момент смерті свого батька був зареєстрований та проживав у спірному домоволодінні, у звязку з чим, він є таким, що прийняв спадщину. Тому, просив визнати за ним право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Факт проживання позивача у спірному домоволодінні на час відкриття спадщини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які є сусідами по спірному домоволодінню.

Разом з тим, судом було встановлено, що після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, позивач та дружина померлого - ОСОБА_9 (яка також є матірю позивача), у встановленому законом порядку та строки, звернулися до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, а саме: позивач звернувся 24 листопада 1998 року з заявою про відмову від прийняття спадщини на користь дружини померлого - ОСОБА_9, а ОСОБА_9 звернулася 14 травня 1999 року з заявою про прийняття спадщини. На підставі їхніх заяв, Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа 870/98, копія якої знаходиться в матеріалах даної справи, та ОСОБА_9 були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серед яких зокрема й свідоцтво на спірне майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Таким чином, оскільки позивач відмовився від своєї частки у спадщині, спадщину після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, прийняла в цілому його дружина ОСОБА_9 (ще жива на той період), про що державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. було видане відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом. Право власності на вищевказане нерухоме майно було зареєстроване за ОСОБА_9 в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради.

При цьому, свідоцтва про право на спадщину за законом, видані державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на імя його дружини ОСОБА_9 не визнані недійсними або частково недійсними, позивачем ці свідоцтва не оспорюються та відповідні вимоги заявлені не були.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тому, ОСОБА_9 була належним спадкоємцем, яка прийняла спадщину та оформила її у встановленому законом порядку, а після її смерті спірне майно успадкував ОСОБА_3, про що державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12.12.20113 року, яке зареєстроване в реєстрі за № 4-2190.

При цьому, згідно ст. 71 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини),загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

З матеріалів спадкової справи 870/98 вбачається, що позивач 24 листопада 1998 року звернувся до нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на користь дружини померлого - ОСОБА_9. Проте, до суду з даним позовом він звернувся лише 29 вересня 2014 року, тобто з пропуском встановленого Законом (чинним на час виникнення правовідносин) строку звернення до суду за захистом своїх прав, що є підставою для відмови в задоволенні його позовних вимог.

Крім того, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року під час дії положень Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року.

Проте, ОСОБА_5 в своєму позові посилається на чинний ЦК України, який набрав чинності лише з 01 січня 2004 року.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити ОСОБА_5 в задоволенні його позовних вимог про визнання за ним права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 16, ЦК України, ст. ст. 71, 80, 524, 549, 553 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), ст. ст. 10, 11, 57-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи: Дніпропетровськ міська рада, Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Самсонова