Справа № 699/329/14-ц
Номер провадження 2/699/61/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2015 року м.Корсунь-Шевченківський

Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Кіхтенко Н.І.,

за участі:

секретаря судових засідань Сміян А.В.,

представника позивача - Костецького О.І.,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

суд

ВСТАНОВИВ:

02.04.2014 р. позивач пред'явив до суду даний позов та просив ухвалити рішення і стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 22 907,17 грн. за кредитним договором б/н від 10.10.2006 року, по якому було ухвалено рішення, яке було скасовано Вищим спеціалізованим судом України і 23.12.2014 р. вказаний позов переданий на новий розгляд.

Свій позов позивач мотивує тим, що 10.10.2006 р. відповідач отримав кредит в розмірі 4490,80 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти, тобто по серпень 2012 р.

А оскільки відповідач порушив умови кредитного договору, в результаті чого виникла заборгованість в сумі 22 907,17 грн. станом на 28.02.2014 року, яка складається з :

-4490 грн.80 коп.- заборгованість за кредитом;

-16849 грн.36 коп.- заборгованість по процентах за користування кредитом;

-500 грн. штраф , фіксована частина;

-1067 грн.01 коп.- процентна складова, яку відповідач добровільно погашати не бажає, тому і пред»явлено до суду даний позов.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і дав пояснення аналогічні викладеним у позові.

Відповідач у судове засідання з'явився, позов не визнав та передав пояснення представнику.

У своїх поясненнях представник відповідача пояснив, що заяву на отримання кредитної карти відповідач підписував, але не ознайомлювався з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжної картки та Тарифами.

Крім цього, представник відповідача пояснив, що вказані кошти відповідач не одержував, бо його кредитну карту було викрадено ще 21.03.2008 року, про що відповідач банк повідомив усно,підтвердити нічим не може, а у жовтні 2008 р. звертався про це із заявою до Корсунь-Шевченківського РВ УМВС України, але у порушенні кримінальної справи було відмовлено у зв»язку з відсутністю вказаної події.

Крім того, представник відповідача суду пояснив, що позивачем пропущені всі строки позовної давності на стягнення всіх пред»явлених у позові сум, оскільки вже у 2009 році позивач направляв відповідачу претензії про повернення, як суми боргу, так і відсотків та штрафу, про що суду надано відповідні документи, а тому просить суд застосувати строк позовної давності до даних вимог, який позивачем пропущений без поважної причини, та у зв"язку з цим відмовити у позові.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 10 жовтня 2006 року між позивачем і відповідачем був укладений кредитний договір, який не мав номера, шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України), згідно якого банк надав йому кредит в розмірі 250 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти, строк дії якої закінчувався у серпні 2012 року ( а.с. 102).

Відповідно до довідки (а.с.59), позивач на підставі п.5.3 Умов і Правил надання банківських послуг збільшив розмір кредитного ліміту 07.12.2006 року до 4500 грн., 24.12.2008 року до 5700 грн., а 10.01.2009 року зменшено до 4500 грн.

Згідно Умов укладеного договору такий складається із заяви позичальника (а.с.9- 10), Умов і Правил надання банківських послуг Правил користування платіжною картою ( а.с.11-22) та Тарифами по погашенню кредиту ( а.с. 60), далі - Умови.

Відповідно до п.6.5 Умов позичальник зобов'язувався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Відповідно до Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів, термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжних карток ( п.6 заяви, п.п.9.3, 9.6, 9.7 -Умов, п.п.3.1.1., 3.1.2., 3.1.3 Правил користування платіжною карткою).

Судом встановлено, що останній платіж по поверненню сум відповідач здійснив 20.03.2008 р., а 22.03.2008 р. зняв останню суму з карти і кошти не повернув на карту ( а.с. 70-77).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ст.1054 цього Кодексу визначено, що за кредитним договором банк чи інша фінансова установа надає кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що відповідачу була надана вказана у позові сума кредиту, він підписав перед цим заяву про те, що він ознайомлений і згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування Платіжною картою і Тарифами банку ( а.с. 10).

Про це ж свідчать і самі дії відповідача, коли він зняв певну суму коштів і через невеликий проміжок часу погасив ( а.с.70-77).

Що стосується доводів відповідача про те, що у нього вказана карта була викрадена, вказану у позові суму він з карти не знімав, то пунктами 6.10-6.13 Умов передбачені наступні обов'язки клієнта:

-вживати заходів щодо запобігання втрати (розкрадання) карток, ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на карту і магнітну смугу, або їх незаконного використання;

-інформувати банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, ПІНу, або отримання звістки про їх незаконне використання;

-в триденний термін після усної заяви про втрату карти, ПІНа подати письмову заяву в Банк з докладним викладом обставин втрати карти, і/або ПІНу чи відомі факти про їх незаконне використання, дату і час заяви Клієнта про подію;

-письмово доручати банку постановку карти в стоп-лист платіжної системи.

Однак відповідач не надав суду жодного належного доказу щодо звернення до банку з письмовою заявою про втрату ним карти та її заблокування, а представник позивача це не підтвердив.

Щодо вимог відповідача про застосування до вказаних позовних вимог строку позовної давності, то судом встановлено наступне.

Відповідно п. 6.6 Умов і Правил надання банківських послуг у разі невиконання зобов»язань по договору на вимогу банку відповідач зобов»язаний виконати зобов»язання по поверненню кредиту ( в т. ч. простроченого кредиту і овердрафту) та виплатити винагороду банку.А відповідно до п.5.2 цих же Умов і Правил у разі порушення відповідачем Умов даного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов»язань в цілому чи у визначеній банком долі, у разі невиконання відповідачем своїх боргових зобов»язань та інших зобов»язань по цьому договору.

Встановивши у 2009 році, що відповідач не погашає ні суми кредиту, ні нараховані відсотки, ні штраф, позивач скористався вказаним правом і пред»явив до відповідача претензію від 10.12.2009 р. по сплаті всіх вказаних у позові сум достроково ( а.с.47), але відповідач не погасив вказані суми.

Тобто, ще у 2009 році позивач знав про порушення відповідачем прав позивача щодо неповернення відповідачем вказаного кредиту та сплати інших сум, нарахованих відповідно до договору .

Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частина 2 ст.258 ЦК України передбачає позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені).

Відповідно до вимог ч. ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. А сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Таким чином, судом встановлено, що дійсно відповідачем вказана сума кредиту була одержана і не повернута, але виходячи з вимог закону щодо застоування судами строку позовної давності, яка позивачем пропущена, питання про поновлення вказаного строку представником позивача не заявлялося, оскільки суд вважає, що позивач, скориставшись своїм правом, яке передбачено Умовами та пред»явивши претензію до відповідача у грудні 2009 р., про поверення всього боргу, позивач вже на грудень 2009 року знав про порушення відповідачем прав позивача щодо неповернення вказаного кредиту і інших оплат і з цього часу мав право протягом 3 років пред»явити позов до відповідача, але пред»явив такий за межами 3-х річного строку позовної давності, аж у квітні 2014 року, а тому, оскільки відповідач і його представник наполягали на застосуванні судом строку позовної давності до вказаних позовних вимог, то суд задовольняє таке клопотання, визнає пропущеним позивачем строк позовної давності,відсутністю підстав для повнолення , і у стягненні вказаної всієї суми боргу в розмірі 22 907 грн.17 коп. відмовляє.

У зв»язку з відмовою у задоволенні позову суд не стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати в сумі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст. 256, 257, ч.2 ст.258, ст. 266, ч.ч.3,4 ст. 267, ч.1 ст. 261, ч.1 ст.626, ч.1 ст.628,ч.1 ст.638, 627, 1054 ЦК України; ст.ст.10, 11, 57 - 60, 88, 212 - 215, ч. 3 ст.209, ч.1 ст. 218, ч.1 ст. 294 ЦПК України,

суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Черкаської області через Корсунь-Шевченківський районний суд.

Повний текст рішення виготовлено на 23 січня 2015 р.

Суддя Кіхтенко Н.&nbsp; І.