Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.12.2015 Справа №607/16231/14-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., з участю секретаря судового засідання Добрянської О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №011034 від 12.08.2014 року, стягнення грошових коштів сплачених в розмірі 25399 гривень в рахунок вартості предмета лізингу та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 гривень.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12.08.2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу №011034, предметом якого є транспортний засіб марки «Ford Kuga 2.0 D MT Trend Eco» вартістю 253990 гривень. Відповідно до умов вказаного договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. На виконання умов договору 12.08.2014 року позивач сплатив відповідачу авансовий платіж у розмірі 126995 гривень, а 17.08.2014 р. на вимогу відповідача, для отримання предмету лізингу, ще 10% відсотків вартості предмета лізингу, а саме 25399 гривень проте, виконання договору відповідачем не відбулось. Позивачу було повідомлено, що вартість автомобіля, який є предметом лізингу збільшилася та складає 419999 грн. і у разі неприйнятності для відповідача такої ціни, запропонували придбати іншу модель автомобіля за ціною значно вищою за ринкову. Не погодившись з такими умовами, 08.09.2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору фінансового лізингу, на підставі якої, йому було повернуто авансовий платіж у розмірі 126995 гривень, однак не повернуто додатково сплачені ним кошти в сумі 25399 гривень.

Позивач вважає, що зазначена в договорі фінансового лізингу річ, як предмет договору не може бути такою, оскільки не визначена індивідуальними ознаками. Оспорюваний договір не містить жодної умови про відповідальність лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання ним умов договору. Тобто даний договір не містить таких істотних умов як предмет та відповідальність сторін за невиконання та неналежне виконання умов договору, а тому не може вважатися укладеним, а сплаченні у його виконання кошти є майном, збереженим без достатньої правової підстави, тому сплачена позивачем сума в розмірі 25399 гривень підлягає поверненню. У договорі містяться несправедливі щодо позивача умови, зокрема у п.1.4 Договору, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, Крім того у спірному договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. У договірних умовах також не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу. Несправедливі умови у договорі містяться також у п. 1.6-1.7 договору, зокрема споживачу не надано право в односторонньому порядку розірвати договір у разі зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу ; встановлюється необґрунтовано великий строк для передачі предмету лізингу лізингоодержувачу, не встановлена відповідальність за порушення цього строку. Крім того, оспорюваний договір не містить жодної умови про застосування предмету лізингу, що порушує право лізингоодержувача на користування ним. Позивач вважає, що на нього покладенні жорсткі умови відповідальності. Вважає оскаржуваний договір нікчемним та здійсненим із використанням нечесної підприємницької діяльності.

Враховуючи викладене, просив визнати недійсним укладений між ним та відповідачем по справі договір фінансового лізингу №011034 від 12.08.2014 року, стягнути з ТOB «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь 25399 грн. отриманих відповідачем за недійсним правочином та моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн.

Позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві та просить позов задовольнити.

Представник відповідача позову не визнав.

Дослідивши та оцінивши докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

12 серпня 2014року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» в особі представника ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності №94 від 28 липня 2014року (надалі "Лізингодавець"), був укладений договір фінансового лізингу №011034 ( далі Договір), відповідно до умов п.1.1, п.1.2, п.1.3 якого, предметом Лізингу по даному договору є Ford Kuga 2.0 D MT Trend Eco». Вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору та розмір авансового платежу вказується в додатку №1 до даного договору, який є невід"ємною частиною та складає вартість предмета лізингу - 253990 гривень, авансовий платіж -126995 гривень. Лізингодавець бере на себе зобов"язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користуванні лізингоодержувача на строк та на умовах, предбачених цим договором.

У відповідності до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 1.6 Договору встановлена можливість зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем. В цьому випадку передбачений обов'язок лізингоодержувача єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченої суми авансових платежів.

Відповідно до пункту 8.2.1 вказаного договору, перший лізинговий платіж складається із: а) Комісійної винагороди Лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі комісія за організацію), яка розраховується як Комісія за організацію , яка визначена у Додатку №1 до даного Договору та становить 10% від вартості предмета лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як :авансовий платіж, який визначений у додатку №1 до даного договору та становить 50% від вартості предмету лізингу; в)Комісійної винагороди Лізингодавця за передачу Предмета Лізингу, як платіж, що покриває витрати Лізингодавця, пов'язані з організацією передачі Предмета Лізингу на користь Лізингоодержувача. Розмір Комісійної винагороди Лізингодавця за передачу Предмета Лізингу визначений в Додатку №1до даного Договору та становить 3% від вартості предмета лізингу.

Пунктом 8.2.2 оспорюваного договору визначений другий лізинговий платіж, який складається із: - відшкодування частини вартості предмету Лізингу; - сплати відсоткової ставки за користування Предметом Лізингу ( вказаної в додатку №2 до Договору); - сплата комісії (маржі) за супроводження договору ( розмір комісії вказано в додатку №2 до Договору).

Відповідно до пункту 8.5 договору, усі поточні лізингові платежі по даному Договору Лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 10-е число поточного місяця , що вказується у додатках №1 та №2.

Крім того слід зазначити, що комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи, пов»язані з підготовкою та укладанням договору передбачена ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», зокрема в якій зазначено, що лізингові платежі можуть включати:а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Отже комісія за організацію Договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов»язані з виконанням договору лізингу, зокрема такими витратами відповідача є: надання консультації менеджером, прийняття заяви на отримання фінансового лізингу, оформлення договору, робота з клієнтом, організаційні заходи щодо підписання договору, організація та супровід договору протягом всього часу його дії (шість років) та інші витрати пов»язані з виконання Договору лізингу.

Пунктами 1.7, 1.8 Договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору ( 10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що на виконання умов договору фінансового лізингу позивач ОСОБА_1 12.08.2014р. сплатив товариству 126995 гривень, із зазначенням призначення платежу: оплата по договору лізингу №011034.

Відповідно до п. 8.2.1. п. «б» ст. 8 та Додатку №1 Договору лізингу, із сплачених позивачем ОСОБА_1 12.08.2014р. 126995 гривень із призначенням платежу: оплата по договору лізингу, вказані грошові кошти сплачені в якості авансового платежу ціни предмета лізингу.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

В матеріалах справи відсутні докази і позивач таких не надав, що під час укладення договору фінансового лізингу відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» вчинив дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввели позивача в оману або були агресивними.

Волевиявлення позивача на укладання саме такого договору не спростоване, оскільки його підпис на кожній сторінці договору свідчить про те, що він знав та свідомо допускав настання прав і обов'язків згідно з умовами договору.

За таких обставин твердження позивача про недійсність договору через невідповідність укладеного договору Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованим і недоказаними.

Крім того положення Закону України «Про захист прав споживачів» у даному випадку мають застосовуватися у системному зв'язку зі спірними правовідносинами, що регулюються Законом України "Про фінансовий лізин", який є спеціальним.

Відповідно до п 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 5 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно ч. 2 ст. 215, ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 806 ЦК України фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у свою власність річ відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною пятою ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що під поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

З наведеного вбачається, що відповідачем було дотримано вимог чинного законодавства при розробленні проекту договору фінансового лізингу, який сторони в подальшому підписали.

Крім того, позивач вважає, що укладений договір фінансового лізингу є нікчемним в зв'язку з недодержанням сторонами вимоги закону щодо нотаріального посвідчення такого договору, а також в зв'язку з вчиненням відповідачем такого договору без відповідного дозволу (ліцензії).

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, суд вважає, що позов в частині заявлених вимог, не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.2 ст.215, ч.1 ст.216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч.1ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до положень ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.806 ЦК України фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у свою власність річ відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Отже, твердження позивача про нікчемність укладеного договору з підстав, передбачених ч.1 ст.220 ЦК України не ґрунтуються на законі, а недотримання сторонами нотаріальної форми договору за ч. 2 ст. 799 ЦК України є помилковим та таким, що суперечать викладеним вище вимогам закону.

Суд вважає безпідставним посилання позивача на нікчемність договору фінансового лізингу як укладеного із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема без відповідної ліцензії на залучення фінансових активів від фізичних осіб, оскільки така ліцензія для укладання договору лізингу законом не передбачена.

Відповідно до Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" лізингові компанії віднесені до фінансових установ (ст.1). При цьому лізингові операції в Україні проводять як фінансові компанії, так і лізингові компанії, які не зареєстровані як фінансові установи.

Згідно довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 08 жовтня 2013 року серії ФЛ № 513, ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" взята на облік як юридична особа, яка має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с.77-78)), тобто за своїм правовим статусом не є фінансовою установою.

Надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати фінансові послуги, регулюється Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 22.01.2004 року № 21 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.07.2005 р. за № 761/11041 ( з відповідними змінами).

Згідно роз'яснень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (НАЦКОМФІНПОСЛУГ) здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування.

Держава в особі Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України регулює ринок лізингових послуг та здійснює нагляд за лізинговою діяльністю шляхом запровадження внесення інформації про лізингові компанії до Державного реєстру фінансових установ та періодичної звітності цих компаній перед регулятором.

За таких обставин твердження позивача про здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики через відсутність ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, є безпідставними і не ґрунтуються на законі.

Отже, суд вважає безпідставними посилання позивача на недійсність договору фінансового лізингу як укладеного із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, встановлення несправедливих умов договору, ведення агресивної підприємницької практики та введення споживача в оману.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Вказаними нормами передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, в судовому засіданні не встановлено, що відповідач в момент вчинення правочину не додержувався вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, тому відсутні підстави для визнання укладеного сторонами договору недійсним.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім вище викладеного необхідно зазначити, що згідно п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, чинним законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

У пункті 3.4.4 Договору вказано, що Лізингоодержувач, крім прав, які передбаченні у п.3.4 має інші права, які прямо передбаченні чинним законодавством України.

12 серпня 2014 року позивач сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» 25399 грн. із зазначенням призначення платежу: оплата по договору лізингу №011034.

Щодо тверджень відповідача про надання лізингодавцю можливості не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі невиконання ним зобовязань за договором, слід зазначити наступне.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» дозволяється не повертати кошти на оплату, здійснену споживачами, у разі відмови останнього укласти або виконати договір лише при наявності відповідної компенсації від продавця.

Вказана компенсація передбачена п. 10.12. Договору це сума авансового платежу.

Так, п. 12.12 спірного Договору передбачено, що у випадку розірвання даного договору Лізингоодержувачем після сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингоодержувач має сплатити штраф у розмірі нарахованого авансового лізингового платежу за дострокове розірвання договору. В такому випадку сума фактично сплаченого авансового платежу Лізингоодержувачем підлягає зарахуванню в рахунок погашення штрафу, нарахованого згідно умов даного договору. Комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Отже, в даній ситуації, із сторони, що порушила умови, по Договору стягується: комісія за організацію та 100% - від сплаченої суми авансового платежу чи його частини.

За своєю правовою природою, вказана штрафна санкція, застосовується для забезпечення виконання зобовязання, що не суперечить ч. 2 ст. 546 ЦК України та стимулює лізингоотримувача належним чином виконувати взяті на себе зобовязання.

Відповідно до п.10.13 Договору, для здійснення повернення сплачених Лізингоодержувачем коштів відповідно до умов договору, останній має звернутися до Лізингодавця з відповідною письмовою заявою про розірвання договору та повернення належних йому коштів, при цьому надати особисті банківські реквізити для безготівкового переказу.

З огляду на викладене п. 12.12 Договору є справедливою умовою та не суперечить п. 4 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

08 вересня 2014 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору фінансового лізингу, яку останнім було задоволено та повернуто сплачений авансовий платіж в сумі 126995 гривень (арк.30).

10.09.2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду до Договору фінансового лізингу №011034 від 12.08.2014 р., відповідно до якої товариство зобов»язувалося повернути позивачу ОСОБА_1 126995 гривень авансового платежу.

Із повідомлення ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» вбачається, що Договір лізингу №011034 від 12.08.2014 р. укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1 вважається розірваним 12.09.2014 року.

Частиною 2 статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов»язання сторін припиняються.

Із вище зазначеної квитанції від 12 серпня 2014 року №011034 вбачається, що позивач сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» 25399 грн. на оплату по договору лізингу за договором №11034 без уточнення в якості якого платежу вносяться вказані кошти, що зумовлює право позивача вимагати їх повернення.

Отже, зважаючи на той факт, що договір фінансового лізингу між сторонами розірвано, зважаючи на призначення грошових коштів сплачених відповідачу відповідно до квитанції від 12 серпня 2014 року №011034 в сумі 25399 грн., суд вважає їх сплаченими в якості авансового платежу та вважає їх такими, що підлягають поверненню позивачу на підставі Додаткової угоди між сторонами від 10.09.2014 року.

Суд вважає, що наслідком розірвання договору є відсутність у ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» обов»язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність ОСОБА_3 і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Підсумовуючи наведене та те, що право власності на предмет лізингу від відповідача до позивача не перейшло, тому відповідач не вправі вимагати залишення за собою сплачених позивачем коштів в рахунок оплати предмета лізингу.

Крім того, суд вважає безпідставними твердження позивача про те, що оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то п.1.4. Договору суперечить ст. 808 ЦК України та п. 2,4, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця відносно якості, комплектності, справності Предмета Лізингу, оскільки ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладає Договори фінансового лізингу і надає послуги непрямого лізингу у відповідності до ст.806 ЦК України, частини 2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» та відповідно купує предмет лізингу до встановлених Лізингоодержувачем специфікацій та умов, що підтверджується укладеним Додатком № 3 Договору (Специфікація).

Статті 10, 11 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд вважає, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували ті обставини,на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки всіх наданих сторонами доказів в їх сукупності і взаємозв'язку суд приходить до висновку, що позов про визнання недійсним укладеного сторонами договору фінансового лізингу, стягнення коштів та моральної шкоди підлягає до часткового задоволення лише в частині стягнення із відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 25399 грн.

Вимога позивача про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про визнання договору фінансового лізингу недійсним, і тому також не підлягає задоволенню. Крім цього, сторони у договорі фінансового лізингу не передбачено обов»язку щодо відшкодування моральної шкоди.

Керуючись Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"від 5 листопада 2009 року, ст.203, 215, 216, 627. 629, 638 ЦК України, ст.ст. 3,4, 57-60 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 25399 (Двадцять пять тисяч триста девяносто девять) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» в дохід держави 253,99 гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя Дзюбич В.Л.