Провадження № 2/470/31/15
Справа № 470/1303/14-ц
12 січня 2015 року смт. Березнегувате Березнегуватський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого: судді Орлової С.Ф.,
при секретарі Михалюк С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,
16 грудня 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача у якому зазначила, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 У житловому будинку зареєстроване місце проживання її сина ОСОБА_2, який з лютого 2012 року у будинку не проживає, оскільки відбуває призначене судом покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки і три місяці у Білозерській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області. Оскільки реєстрація місця проживання відповідача у будинку порушує її права як власника нерухомого майна, позбавляє її можливості продати будинок, позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком.
Позивач в судове засідання не з'явилась, у позовній заяві просила суд розглянути справу за її відсутності, не заперечувала проти заочного порядку розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів.
Оскільки позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а відповідач не з'явився в судове засідання, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.
З копії договору дарування житлового будинку посвідченого державним нотаріусом Березнегуватської державної нотаріальної контори 07 червня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 350, убачається, що позивачка є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.5). Право власності на житловий будинок зареєстровано за позивачкою Березнегуватською філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації 22 червня 2004 року, реєстраційний номер 5627090 (а.с.6).
За записами будинкової книги та довідки виконавчого комітету Березнегуватської селищної ради Березнегуватського району Миколаївської області від 08.12.2014 року №3958, у житловому будинку зареєстроване місце проживання позивачки та ОСОБА_2, який доводиться їй сином, про що свідчить копія свідоцтва про його народження серії НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Березнегуватського районного управління юстиції 04.04.2008 року (а.с.7-11,16).
З вироку Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 14 листопада 2011 року убачається, що відповідача засуджено за вчинення злочинів до покарання у виді чотирьох років і трьох місяців позбавлення волі (а.с.12-14), та направлено для відбування строку покарання до Білозерської виправної колонії Херсонської області, до якої він прибув 03.02.2012 року та перебуває по теперішній час (а.с.15). У позові позивач зазначає,що має намір продати будинок, однак реєстрація у будинку місця проживання її сина перешкоджає вчиненню правочину.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб .
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених правових норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Згідно з ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку.
За такого, оскільки реєстрація у будинку місця проживання відповідача створює позивачці перешкоди у розпорядженні належним їй нерухомим майном, на підставі ст. 391 ЦК України суд доходить висновку про задоволення позову.
Керуючись ст.ст.10, 11, 209, 212, 214-215, 224 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця смт.Березнегувате Березнегуватського району Миколаївської області таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте Березнегуватським районним судом Миколаївської області за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя С.Ф.Орлова