Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1799/15-ц
Провадження № 2/376/935/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2015 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 третя особа без самостійних вимог : Дулицька сільська рада Сквирського району Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування,-

встановив:

Позивач просить встановити факт постійного проживання разом із ОСОБА_5 із лютого 2008 року по день її смерті, яка сталася 10.10.2008 року та визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 3,861 га, яка призначене для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та яка розташована на території Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області посилаючись на те, що 10.10.2008 року померла його мати ОСОБА_5. Після її смерті відкрилась спадщина на вище вказану земельну ділянку. На час смерті ОСОБА_5 заповіту не склала.

Спадкоємцями першої черги за законом є рідні діти спадкодавця, а саме він та відповідачі по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4, які також претендують на спадкове майно.

Він прийняв спадщину шляхом спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Позивач у судове засідання не зявився звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у його відсутність та просив ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Відповідачі у судове засідання не зявилися, звернулися до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у їх відсутність, позов визнали в повному обсязі, заперечень не має.

Представник третьої особи Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області у судове засідання не зявився, звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у його відсутність та просив ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов задоволенню не підлягає в повному обсязі, зважаючи на відсутність сторін по справі, суд при вирішенні справи приймає до уваги ті обставини, на які посилається позивач, та докази, що надані на їх підтвердження.

У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (наприклад, малолітніх або недієздатних), суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (п. 24 постанови Пленуму ВС України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 р. N 2).

Зважаючи на те, що позивачем не наданого жодного доказу постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_5 із лютого 2008 року по день її смерті, яка сталася 10.10.2008 року та не зазначено навіть останнє місце проживання спадкодавця та визнання відповідачами позову суперечить закону, можливо порушує права інших осіб (спадкоємців, кредиторів, осіб які можливо мають право на обовязкову частку у спадковому майні тощо) то суд, вважає, що позовна вимога про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем задоволенню не підлягає.

Крім того, суд, звертає увагу, що відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з'ясується, що має місце спір про право, суд на підставі частини шостої статті 235 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) залишає заяву без розгляду та роз'яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Стосовно вимоги, щодо визнання права власності на нерухоме майно ( земельну ділянку) суд звертає увагу, що відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд, звертає увагу, що у зазначеній нормі, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності :

1) якщо це право не визнається іншими особами (за умовами, що позивач не перебуває з цими особами у зобовязальних відносинах, оскільки права, осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах , повинні захищатись за допомогою відповідних норм інститут зобовязального права);

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності може бути особа, яка є вже власником майна, а відповідачем будь-яка особа яка сумнівається у належності майна позивачеві, має власний інтерес тощо.

Даної правової позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який у п.37 пленуму від 07.02.2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» зазначив, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" ст. 182 ЦК України).

З вище наведеного, суд, приходить до висновку, що право власності на нерухоме майно виникає тільки з моменту його державної реєстрації, а тому відкриття спадщини передбачене ст.. 1268 ЦК України не означає виникнення у спадкоємців права на спадщину (обєкт спадкування), а означає лише виникнення права на прийняття чи відмову від неї.

Законом України «Про нотаріат» визначено, що саме нотаріуси видають свідоцтва про право на спадщину. ( ст.34). Отже встановлення, належності нерухомої речі спадкоємцеві є компетенцією нотаріату України, який є правоохоронним органом, а тому вчинення таких дій не належить до компетенції судових органів, які лише реалізують функцію правового захисту в разі порушення, невизнання чи оспорювання цивільного права та охоронюваного законом інтересу.

Це знайшло також своє відображення і в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року у якому зазначив, що : главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику в справах про спадкування" (далі - ППВСУ від 30 травня 2008 року N 7).

Враховуючи вище викладене та те, що набуття права власності регулюються окремим правовими нормами, суд, приходить до висновку, що заявлена вимога є передчасною та задоволенню не підлягає, а заявлена з метою щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно та можливо у зловживанні правом (приховування інших спадкоємців, заборони на відчуження або арешт майна тощо.)

У п. 1 листа ВССУ N 24-753/0/4-13зазначено про обов'язковість у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК), закриття провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК) або залишення позовної заяви без розгляду (ст. 207 ЦПК).

У матеріалах справи, відсутня обґрунтована відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину та наявна довідка про те, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заводилась.

Також, суд, звертає увагу, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 у справі N 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно з частиною другою статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України і, відповідно, до застосуваннями судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих їм спорів.

Під час розгляду справи судом було встановлено та стверджується матеріалами справи, що позивач не набув права власності на спадкову масу в установленому законом порядку, відповідачі ніяким чином не порушували права позивача, окрім того порушення прав позивача взагалі відсутні, оскільки позивач взагалі не прийняв спадщину, нотаріус не відмовляв у видачі Свідоцтва про права на спадщину, а тому суд, приходить до висновку, що позов фактично спрямований на визнання права власності на спадкове майно без додержання встановленої законом процедури тощо, а тому названий нею інтерес не пов'язаний з її суб'єктивними правами і тому не підлягає правовому захисту і не може вважатись законним інтересом. Крім того цей інтерес спрямований на ущемлення прав відповідачів та можливо інших осіб, зважаючи на те, що у суду відсутні реальні можливості на виявлення інших спадкоємців, кредиторів тощо.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу, згідно з частиною третьою якої не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10,60,131,212-215,218 ЦПК

постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року, суд,-

вирішив:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 третя особа без самостійних вимог : Дулицька сільська рада Сквирського району Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Сквирський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

:Суддя:ОСОБА_6