Справа № 465/1042/11 Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/783/1503/15 Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого - судді: Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря судового засідання: Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 9 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору, додаткових договорів, договору іпотеки, стягнення коштів та відшкодуваня збитків,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсними генерального договору про надання кредитних послуг, додаткової угоди №ВL2375/К-1, договору іпотеки нерухомого майна та стягнення грошових коштів - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 Просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким задоволити його позовні вимоги у повному обсязі.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає про те, що оскаржуване рішення суду є незаконним і таким, що порушує його права споживача на всебічний і повний судовий захист. Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення і неправильне застосування норм процесуального права. При ухваленні рішення суд не прийняв до уваги висновку судово-економічної експертизи. Такою експерт підтвердив сукупну вартість кредиту у грошовому виразі у більшому розмірі ніж зазначено банком у графіку погашення, не 413107 дол. США, а 428879, 59 дол. США, що є більше від зазначеного у додатку додаткової угоди. Суд не взяв до уваги того, що банки зобов'язані в кредитномудоговорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартостікредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг,а також інших фінансових зобов'язань споживача, а саме інформації про несення споживачем валютних ризиків. Суд прийшов до невірного висновку про те, що сторони при укладенні кредитного договору досягнули згоди щодо всіх істотних умов, а також зазначив, що позивачеві було повідомлено всю необхідну для даного кредитного договору інформацію. Він не досягнув згоди з Банком про те, що частина платежів по кредиту, які сплачував, не будуть зараховані Банком у сукупну вартість кредиту та не будуть включені у розрахунок річної відсоткової ставки, а також щодо розміру відсоткової ставки, яка згідно висновку експертизи розрахована експертом у 13,43%. На його думку, така ніби-то згода була досягнута між сторонами у зв`язку з неправомірними діями Банку, якими той ввів його в оману. Суд не врахував, що згідно Закону України «Про захист прав споживача» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Рішення не відповідає фактичним обставинам, оскільки суд не з`ясував мету банку введення його в оману щодо відсоткової ставки, та стягував щомісячно більше коштів. Суд порушив норми процесуального права, не викликав як свідка - керуючого відділенням, який укладав з ним кредитний договір. Він не мав можливості при підписанні оспорюваного кредитного договору перевірити достовірність пропонованої Банком ціни кредиту, адже для цього необхідно мати спеціальні знання у даній галузі, та вважав, що укладає з Банком кредитний договір на тих умовах, що були зазначені в цьому кредитному договорі та додатках до нього.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта - позивача у підтримання скарги, представника відповідача, який заперечив апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Судом встановлено, що 12.03.2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Універсал Банк» укладено генеральний договір про надання кредитних послуг, згідно п.п. 1.1 якого відповідач надав позивачу кредит у сумі 260 000,00 доларів США.

На забезпечення виконання вказаного кредитного договору між сторонами 12.03.2008 року укладено Договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_2. передав ПАТ «Універсал Банк» у іпотеку приміщення квартири №1А в будинку №13 по вул. Шевченка у м. Львові.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав кредит у сумі 260 000,00 доларів США згідно кредитного договору № BL2375 від 12.03.2008 року.

Як видно з вимог позовної заяви, позивач просив визнати недійсними генеральний договір про надання кредитних послуг №BL2375 від 12 березня 2008 року, додаткову угоду №BL2375/K-1 та договір іпотеки нерухомого майна - квартири, укладені між ОСОБА_2. та ПАТ «Універсал Банк» під впливом обману, стягнути з ПАТ «Універсал Банк» на користь позивача сплачені платежі за кредитом на загальну суму 34 421,00 доларів США, завдані збитки у розмірі 2 574,00 доларів США, 8 358,80 гривень та 6 727,50 доларів США, що завдані у зв'язку із вчиненням даного правочину під впливом обману у подвійному розмірі, упущену вигоду в розмірі 7 112,95 доларів США в подвійному розмірі та стягнути з позивача ОСОБА_2. на користь ПАТ «Універсал Банк» 1 313 000 гривень, з розстрочкою платежів на 300 місяців із щомісячним платежем в розмірі 4 376,67 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив про те, що позивач не навів доказів на підтвердження умислу відповідача введення позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, які могли перешкодити вчиненню правочину. Права позивача як споживача при укладенні та виконанні договірного зобов'язання порушені не були. Тому зробив висновок про те, що відсутні правові підстави для визнання недійсним укладених між сторонами договорів та для стягнення грошових коштів.

З висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Так, згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, наданого в п. 7 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті -кредитного договору.

Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Однак, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно змісту ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом.

Пунктом 3 ч.1 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено право банку на підставі банківської ліцензії на здійснення банківських операцій, в тому числі - розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Таке розміщення здійснюється незалежно від виду валюти, яка використовується.

Стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає кошти як гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до вимог ст.230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину.

Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст. 638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено.

Однак, ч.2 ст. 652 ЦК України визначено, що в разі недосягнення сторонами згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Отже, для розірвання договору в разі істотної зміни обставин необхідна наявність усіх перелічених умов одночасно.

Крім того, згідно зі ст. 36 Закону України «Про Національний банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним банком України за погодженням із Кабінетом Міністрів України.

Віповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щодня. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

За змістом ст. ст. 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до положень ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, зключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 та 23 цього Закону.

Відповідно до п.3.8 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну зартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 р. №168, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які зона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п.3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Як видно з матеріалів справи, укладений кредитний договір був добровільно підписаний, що не заперечував позивач, а відтак, останній погодився зі всіма вказаними істотними умовами, про що зазначив і суд першої інстанції, тому доводи апелянта про введення такого в оману у зв`язку з нероз`ясненням відповідачем на час укладення договору про подальші розрахунки кредитних платежів на увагу не заслуговують.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Розірвання (зміна) договору у зв'язку з істотними змінами обставин є самостійним випадком припинення (зміни) договірних зобов'язань, метою якого є необхідність відновлення балансу інтересів сторін договору, істотно порушеного внаслідок непередбачуваної зміни зовнішніх обставин, що не залежать від волі сторін.

За наявності істотної зміни обставин, що істотно порушила баланс інтересів сторін, сторони спочатку здійснюють спроби щодо зміни або розірвання договору за взаємною згодою, як зазначено в ч.1 ст. 651 ЦК України.

Як видно з матеріалів справи, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що відбулась істотна зміна обставин, якими він та банк керувалися під час укладення договору про надання кредиту, а саме значне зростання курсу долара США відносно курсу гривні України, що потягло за собою значне здороження кредитного курсу та зростання розміру боргу за договором. Однак, доводів про наявність усіх чотирьох умов, необхідних для розірвання договору про надання кредитної лінії у зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися укладаючи кредитний договір, матеріали справи не містять.

Окрім того, питання незмінності курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплено та, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Суд першої інстанції, враховуючи наведене, зробив вірний висновок про те, що відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено ст. 617 ЦК України. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як видно із оскаржуваних договорів, додаткової угоди, що укладені між сторонами, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачеві було повідомлено про усю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про що свідчать підписи позичальника на договорах.

Приписами ч. 2 ст. 548 ЦК України визначено, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи наведене, зміст оспорюваного кредитного договору в повному обсязі відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись,тому не заслуговує на увагу доводи апелянта, оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами про визнання недійсним кредитного договору з додатковими та договору іпотеки та похідних вимог позивача.

Посилання апелянта на застосування банком невірного розрахунку вартості кредиту, що на його думку встановлено висновком судової економічно-бухгалтерської експертизи не підтверджує, на думку колегії суддів, недійсності кредитних угод з підстав введення в оману, оскільки істотні умови договору сторонами обумовлені та досягнуті, що підтверджується підписаним кредитним договором /а.с.6/ та додатковими угодами, окрім того позивач погодив і графік погашення наданого кредиту, наведеного у додатку №1 до додаткової угоди №ВЛ 2375 від 12.03.2008 року з розрахунком щомісячної суми платежів /а.с.17/.

Як видно з висновку економічно-бухгалтерської експертизи №8195 від 15.01.2013 року, розрахунок повної вартості кредиту є більшим, ніж попередньо представлений відповідачем, відтак, права позивача у даному випадку не порушуються та не вказують на обставини, пов`язані з введенням позичальника в оману. Окрім того, у висновку зазначеної експертизи експертом перевірені як розрахунки банку, так і розрахунки, надані особисто позивачем та за наслідками дослідження таких експертом зазначено, що підтвердити чи спростувати документально вірність обрахування банком суми щомісячних платежів за кредитом, яка вказана у додатку №1 до додаткової угоди ВЛ2375/к-1 до генерального договору про надання кредитних послуг від 12.03.2008 р. - «Графіку погашення», що повинна відповідати відсотковій ставці в розмірі -11,5 % річних експерту не надається можливим /а.с.136/.

Враховуючи наведене, доводи апелянта про незгоду з розрахунком не є підставою для визнання кредитних угод, договору іпотеки недійсними з тих підстав, про які вказує позивач, а тому відсутні підстави і для стягнення грошових коштів з відповідача, банку, згідно позовних вимог.

Судом першої інстанції належним чином досліджено зміст оспорюваного кредитного договору, додаткової угоди, які в повному обсязі відповідають вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись. Відтак, підстави визнавати недійсними оспорювані договори, договір іпотеки - відсутні, як відсутні і підстави для стягнення з відповідача коштів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст. 308, ст.ст. 313, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 9 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в двадцятиденний строк з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.