Ухвала

іменем україни

11 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 1 жовтня 2012 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 6 жовтня 2014 року,

встановила:

У лютому 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 29 березня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 22 250 доларів США з терміном повернення до 29 березня 2017 року зі сплатою 11,4 % річних.

Виконання умов указаного договору забезпечено договором іпотеки, укладеним того ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_6, предметом якого є житловий будинок загальною площею 671,70 кв. м, розташований у АДРЕСА_1, що належить останнім на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2007 року. Неналежне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка склала 21 390,85 доларів США, що еквівалентно 170 698,97 грн.

У рахунок погашення зазначеної заборгованості просило звернути стягнення на предмет іпотеки; виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та інших осіб, які зареєстровані або проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 1 жовтня 2012 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 березня 2007 року в розмірі 21 390,85 доларів США (що станом на

29 грудня 2011 року становить 170 698,97 грн) звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 671,70 кв. м та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселено відповідачів та інших осіб, які зареєстровані або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за вказаною вище адресою зі зняттям з реєстраційного обліку в органах МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 6 жовтня

2014 року рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет змінено, резолютивну частину рішення викладено в наступній редакції: «У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 27 березня 2007 року, яка утворилася станом на 10 листопада 2011 року у розмірі 18 822,67 доларів США, з яких: 10 107,29 доларів США заборгованість за краденим договором; 4 244,31 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом; 1 560 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 31,33 доларів США штраф (фіксована частина): 1 017,12 доларів США штраф (процентна складова);

1 862,62 доларів США пеня за прострочку виконання грошового зобов'язання звернути стягнення на належне ОСОБА_4, ОСОБА_5 іпотечне майно: 35/100 частин будинку АДРЕСА_1 що складається з житлового будинку літ. «А» та зокрема: прим.2-1 (коридор площею 4,4 кв.м), прим. 2-2 (жиле, площею 13,3 кв.м), прим. 2-3 (жиле, площею 7,4 кв.м), прим. 2-4 (кухня площею 9,6 кв.м.), прим. І (тамбур площею 5,6 кв.м), сараю, водопроводу, воріт, огорожі шляхом продажу іпотекодержателем ПАТ КБ «ПриватБанк» предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві у порядку, встановленому

ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_3 скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині їх виселення, у цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому судом касаційної інстанції не перевіряються.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що останні були обізнані про необхідність виселення з житлового будинку, який є предметом іпотеки та, крім того, мають інше житло.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Установлено, що 29 березня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 22 250 доларів США строком до

29 березня 2017 року зі сплатою 11,4 % річних.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язання за цим договором, 29 березня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, згідно якого останні передали в іпотеку належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме: 35/100 частин будинку АДРЕСА_1

З наведеного вбачається, що в іпотеку передано відокремлене майно, яке належить на праві власності двом співвласникам, які є майновими поручителями за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_3

Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Відповідно до п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З матеріалів справи вбачається, що 6 жовтня 2011 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надіслано письмову вимогу про добровільне звільнення житлового будинку, що є предметом іпотеки

т. 1 а.с. 10).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частина 3 цієї статті передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду

Цей порядок установлено ч. 3 ст. 109 ЖК України, яка передбачає примусове виселення громадян із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, на яке звернено стягнення, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Задовольняючи позов про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд на вказане уваги не звернув, та у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України належним чином не перевірив, чи дотримано банком цього порядку, не зазначив, чим спростовуються посилання відповідачів на те, що вимогу банку щодо звільнення займаного ними житлового приміщення вони не отримували. Посилання суду на те, що останні були обізнані про необхідність виселення з предмета іпотеки, належними доказами не підтверджено.

Крім того, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін у частині виселення інших осіб, які зареєстровані або проживають у житловому будинку, що є предметом іпотеки, апеляційний суд у порушення вимог

п. 2 ч. 6 ст. 130 та ст. 215 ЦПК України залишив поза увагою те, що у рішенні не вказано, хто саме підлягає виселенню та не врахував, що якщо у спірному житловому приміщенні проживають повнолітні, то вони мають бути залучені до розгляду справи. Ухвалене в цій частині рішення суду не є чітким.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвалені у справі судові рішення в частині виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не відповідають вимогам ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України щодо оцінки доказів та законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 1 жовтня 2012 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 6 жовтня 2014 року в частині позовних вимог до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська