Номер провадження: 22-ц/785/531/15
Головуючий у першій інстанції Коблова О.Д.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Виноградової Л.Є.

Сегеди С.М.

при секретарі Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним за апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2014 року,

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом (надалі уточненим) до ОСОБА_4, ОСОБА_5, просив визнати недійсним договір дарування 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 від 18 листопада 2010 року за реєстровим номером 1079.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 послався на те, що в жовтні 2010 року його було затримано за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 201 КК України. Оскільки існувала загроза перекваліфікації його дій на ч. 2 ст. 201 КК України, санкції якої, передбачала додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, тобто існувала реальна можливість втрати майна, було прийнято рішення переоформити все майно, яке перебувало у його власності.

Тому, 18 листопада 2010 року, між позивачем та відповідачами, було укладено договір дарування. В подальшому, позивач був засуджений, а згодом був звільнений від покарання у зв'язку із декриміналізацією його дій. Позивач стверджував, що за відсутності обставин, щодо притягнення його до кримінальної відповідальності, цей правочин взагалі не було би вчинено, оскільки він не збирався відчужувати своє єдине житло.

Стороною позивача на розгляд суду було надано клопотання про поновлення строку позовної давності.

В судовому засіданні:

- представник позивача позовні вимоги підтримала;

- представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнав, заперечував проти його задоволення, просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити в позові;

- представник відповідача ОСОБА_5 позов не визнав, заперечував проти його задоволення, просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Суд першої інстанції визнав недійсним договір дарування 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 від 18 листопада 2010 року за реєстровим номером 1079.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позовних вимогах ОСОБА_3 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позовних вимогах ОСОБА_3 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає за необхідне їх відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи вищевказаний позов, суд першої інстанції на підставі ст.ст. 202, 203, 215, 233, 256, 257, 267, 215 ЦК України, ст. 61 ЦПК України, роз'яснень викладених в п.п. 10, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9, правомірно виходив з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 267 ч. 5 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскаржуваний договір було укладено 18 листопада 2010 року.

Вироком від 23 березня 2011 року ОСОБА_3 був засуджений, а згодом - 26 квітня 2012 року був звільнений від покарання у зв'язку із декриміналізацією злочинних дій.

28 березня 2013 року ОСОБА_4 звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_3 злочинів.

31 липня 2013 року та 01 жовтня 2013 року постановами СВ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області кримінальні провадження щодо ОСОБА_3 були закриті.

25 червня 2014 року на адресу відповідачів від імені позивача були направлені листи з пропозицією виконати ними свої зобов'язання щодо повернення спірного майна у власність ОСОБА_3, однак відповіді на ці листи не отримані.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що всі ці обставини в сукупності є поважними причинами пропуску строку позовної давності та право позивача підлягає захисту.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 15 жовтня 1999 року першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції.

ОСОБА_5 є матір'ю ОСОБА_4.

25 лютого 2000 року ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1.

В жовтні 2010 року ОСОБА_3 було затримано за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 201 КК України.

Оскільки, існувала загроза перекваліфікації дій ОСОБА_3 на ч. 2 ст. 201 КК України, санкції якої передбачали додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, було прийнято рішення переоформити майно, яке перебувало у власності позивача.

Саме через ці обставини було укладено декілька правочинів, а саме:

- 18 листопада 2010 року позивач подарував 2/4 частини квартири АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_5;

- 18 листопада 2010 року позивач подарував 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4;

- 15 листопада 2010 року відповідач продала належні на праві спільної сумісної власності нежитлові приміщення виставочного салону за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 84,8 кв.м.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 травня 2014 року договір купівлі-продажу виставочного салону за адресою: АДРЕСА_2, було визнано недійсним та визнано право власності по 1/2 частині за ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів даної справи, а саме відповіді КП "Теплопостачання м. Одеси", Південного РЕМ ПАТ "Одесаобленерго", ТОВ "Інфокс" філія "Інфоксводоконал" договори щодо постачання теплової енергії, гарячої води, договори на послуги водопостачання, постачання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 - не оформлені.

На підставі вищевикладеного, районний суд дійшов до обґрунтованого висновку, що зазначений вище договір був укладений сторонами у зв'язку з притягненням позивача до кримінальної відповідальності з метою збереження майна, та на вкрай невигідних умовах.

При цьому, судова колегія зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що апелянти не довели ті обставини, на які вони посилалась як на підставу своїх заперечень щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

Отже, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2014 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

Л.Є. Виноградова

С.М. Сегеда