АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 760/27809/13
№ апеляційного провадження:22-ц/796/7152/15
Головуючий у суді першої інстанції: Лозинська М.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

17 червня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Семенюк Т.А

Суддів Ратнікової В.М. Шиманського В.Й.,

при секретарі Круглику В.В.,

за участю прокурора Боса І.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 представника ОСОБА_4 на рішення Соломянського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, Служба у справах дітей Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотеко держателя, витребування майна із незаконного володіння, припинення права власності, скасування державної реєстрації права власності, визнання права спільної сумісної власності ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений 11 лютого 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., реєстровий номер 665.

Припинено право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна НОМЕР_1 від 14 квітня 2014 року, номер запису 5518319.

Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, житловою площею 27,9 кв. м., загальною площею 43,65 кв. м.

Визнано право власності за ОСОБА_5 на ј частину квартири АДРЕСА_1, житловою площею 27,9 кв. м., загальною площею 43,65 кв. м.

Визнано право власності за ОСОБА_6 на ј частину квартири АДРЕСА_1, житловою площею 27,9 кв. м., загальною площею 43,65 кв. м.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_4, через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що у грудні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 27 січня 1993 року він уклав шлюб з ОСОБА_6, який був розірваний 20 січня 1998 року. Під час перебування у шлюбі, 26 червня 1997 року придбав квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу, який був зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно 01 липня 1997 року № 272.

Зазначив, що тривалий час він не вимагав поділу майна подружжя, вважаючи, що свою частку передасть дочці ОСОБА_8.

У листопаді 2013 року йому стало відомо, що його колишня дружина уклала з ОСОБА_4 договір іпотеки спірної квартири, у якій Ѕ частина є спільним майном подружжя, оскільки їй потрібні були гроші. При цьому, вказав на те, що колишня дружина не сплачує за договором позики кошти і існує реальна загроза втрати нерухомого майна.

Крім того, зазначає, що договір є незаконним, оскільки внаслідок його укладення відповідачкою подані нотаріусу та іпотекодержателю неправдиві свідчення щодо того, що на момент придбання Ѕ частини квартири, вона у зареєстрованому шлюбі не перебуває та майно не є спільною сумісною власністю та внаслідок укладення даного договору порушено його права на Ѕ частину у спільному майні подружжя.

Крім того, оспорюваним договором іпотеки порушуються також і права малолітньої дитини відповідачки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У звязку із викладеним, просив суд визнати недійсним договір іпотеки, укладений 11 лютого 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_8, визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 лютого 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_10, ОСОБА_8

В ході розгляду справи позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої він, окрім заявлених вимог, просив витребувати з незаконного володіння та стягнути в натурі з ОСОБА_4 спірну квартиру, а саме: припинити право власності відповідачки на квартиру, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру, визнати право спільної сумісної власності подружжя на частку у розмірі Ѕ частини спірної квартири; визнати за ним та ОСОБА_6 право власності по 1/4 частині квартири та визнати право власності за ОСОБА_8 на частку у розмірі 1/2 частини спірної квартири.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 з 27 січня 1993 року по 20 січня 1998 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

26 червня 1997 року ОСОБА_6 і ОСОБА_8 було придбано по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого на Київській універсальній біржі за реєстровим № С8833/5937, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 1 липня 1997 року.

Згідно частини першої статті 22 КпШС України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Установлено, що 1/2 частина спірної квартири придбана ОСОБА_6 у період перебування у шлюбі із позивачем.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що квартира придбана у період шлюбу, позивачем строк позовної давності не пропущений.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 29 КпШС України, який набрав чинності з 1 січня 1970 року та діяв на час розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення щодо такого поділу.

До вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_8, 26 червня 1997 року придбала в рівних частках квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач пояснив, що він у спірній квартирі не проживав та не був зареєстрованим.

Після розірвання шлюбу, з 20 січня 1998 року, в межах строку позовної давності, ОСОБА_5 не ставив питання щодо поділу майна подружжя, зазначаючи, що свою частку передасть дочці - ОСОБА_8.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що з 1998 року по 2013 рік спору про поділ майна подружжя між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не виникало, в судовому порядку таких вимог не заявлялося, а даний спір виник фактично не з підстав розподілу спільного майна подружжя, а у звязку з укладанням ОСОБА_6 і ОСОБА_8 договору іпотеки, стороною якого під час укладання позивач не був.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_5 пропустив строк позовної давності щодо поділу майна подружжя, а тому у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, її поділу та визнання за позивачем права власності на ј частину спірної квартири слід відмовити.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 лютого 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_4 позику в розмірі 326 114,40 грн., що є еквівалентом сумі 40 800 доларів США по курсу НБУ на день підписання цього договору .

11 лютого 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_8 укладений договір іпотеки, відповідно до якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 в рахунок забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_6 за договором позики.

ОСОБА_6, при оформленні договору іпотеки, подала письмову нотаріально посвідчену заяву, що на момент придбання спірної квартири вона в зареєстрованому шлюбі не перебувала та фактичних шлюбних відносин ні з ким не підтримувала, довідку форми 3 ВСП «Відрадненський», з якої вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6 та ОСОБА_8

В той же день 11 лютого 2013 року між ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого останні передають, а іпотекодержатель зобов`язується прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених цим Договором, належну іпотекодавцю на праві приватної власності вищевказану квартиру.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсними договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, суд першої інстанції виходив з того, що дані договори були укладені ОСОБА_6 без згоди усіх співвласників майна, зокрема, колишнього чоловіка ОСОБА_5, крім того, договір іпотеки укладено без згоди Служби у справах дітей Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації, що порушує права малолітньої доньки ОСОБА_6 ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка, як вбачається з довідки КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 03.11.2014 № 473, зареєстрована за спірною адресою з 2007 року та з реєстраційного обліку не знімалась.

Проте, з таким висновком суду повною мірою погодитись не можна.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена судом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 2 статті 6 Закону України «Про іпотеку» також визначено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників.

Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Згідно із частиною 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Як вбачається з матеріалів справи, співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 і ОСОБА_8, які за взаємною згодою уклали оспорювані договори про іпотеку та про задоволення вимог іпотекодержателя.

При оформленні договору іпотеки, ОСОБА_6 засвідчила, що на момент придбання спірної квартири, вона в зареєстрованому шлюбі не перебувала та фактичних шлюбних відносин ні з ким не підтримувала, довідку форми 3 ВСП «Відрадненський», з якої вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6 та ОСОБА_8

Таким чином, колегією суддів не встановлено порушень діючого законодавства при укладанні оспорюваних договорів.

Також колегія суддів не може погодитись і з висновком суду першої інстанції, що відповідачами порушено права малолітньої ОСОБА_9

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають без дозволу органу опіки і піклування поміж іншого вчиняти такі правочині щодо її майнових прав,як укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири.

Відповідно до частини другої та третьої ст. 18 "Про охорону дитинства" діти члена сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчужені жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки та особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовитися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Аналогічні вимоги містяться і в п.40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства України №20/5 від 03.03.2004 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6, при оформленні договору іпотеки, подала довідку форми 3 ВСП «Відрадненський», з якої вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6 та ОСОБА_8, ОСОБА_9 зареєстрованою у спірній квартирі станом на 8 лютого 2013 року, тобто на час укладання договору іпотеки, не значилася (а.с. 238 т. 1).

У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні чи суспільні інтереси та брати участь у цих справах.

Відповідно до ст.. 39 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

За ст.. 45 ЦПК України, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою.

Проте, ані прокурор, ані Служба у справах дітей Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації з позовом в інтересах малолітньої ОСОБА_9 про визнання вищезазначених договорів недійсними, до суду не зверталися.

Разом з цим, відповідно до ст.. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 не є ані опікуном, ані законним представником малолітньої ОСОБА_9, а тому є неналежним позивачем за вимогами щодо порушення прав малолітньої.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_5 в цій частині також задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на спірну квартиру були предметом розгляду адміністративного суду та вирішені постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 2015 року.

Враховуючи наведенеё колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.. 213, 214 ЦПК України і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Соломянського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року скасувати, ухваливши нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, Служба у справах дітей Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотеко держателя, витребування майна із незаконного володіння, припинення права власності, скасування державної реєстрації права власності, визнання права спільної сумісної власності відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді