АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/327/15 Справа № 182/1394/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шестакова З.С. Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

20 січня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.

суддів: Міхеєвої В.Ю., Свистунової О.В.

при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Ніко Тьюб" про визнання незаконним розпорядження про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року позивачка звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що 26 лютого 2010 року вона була прийнята на роботу до "Інтерпайп Ніко Тьюб" на посаду оператора з обліку виробництва трубопрокатного цеху № 2 (ТПЦ № 2). Розпорядженням № 121/ОК від 05.02.2014 була звільнена із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників. Позивачка вважає своє звільнення незаконним, проведеним із порушенням вимог трудового законодавства, а саме - статей 40 ч. 2, 43, 49-2 ч. 1 і ч. 3, 184 ч. 3 КЗпП України, та таким, що порушує її трудові права, а тому просила визнати незаконним розпорядження про звільнення, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.01.2015 року прийнято відмову позивачки від позовної вимоги про поновлення її на роботі та у відповідній частині рішення місцевого суду від 11 червня 2014 року скасоване, а провадження у справі, в зазначеній частині, - закрито.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення в частині позовних вимог про визнання незаконним розпорядження про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивачка ОСОБА_2 з 26 лютого 2010 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ "Інтерпайп Ніко Тьюб" де працювала на посаді оператора з обліку виробництва ТПЦ № 2.

З 21.03.2011 року по 31.01.2014 року позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується розпорядженням відповідача від 02.03.2011 року за №333/ОК (т. 1 а.с. 5, 8).

З метою оптимізації управління підрозділами та раціонального використання трудових ресурсів відповідачем 23 червня 2011 року було видано наказ № 413 „Про зміни в організаційній структурі управління ТОВ "Інтерпайп Ніко Тьюб", яким у ТПЦ №2 повністю ліквідовано бригаду з обслуговування складу заготовки металу (23 штатні одиниці), а саме:

- бригадир з переміщення сировини, напівфабрикатів та готової продукції - 5 штатних одиниць,

- оператор з обліку виробництва - 6 одиниць,

- стропальник - 12 одиниць (т. 1 а.с. 16 - 17).

03 лютого 2014 року, після виходу на роботу з відпустки по догляду за дитиною, позивачці було вручено відповідачем письмове повідомлення про майбутнє звільнення у зв"язку із скороченням всіх посад операторів з обліку виробництва ТПЦ №2 на підставі наказу № 413. Одночасно позивачці було запропоновано всі наявні вакантні посади на підприємстві ТОВ "Інтерпайп Ніко Тьюб" (12 спеціальностей) та повідомлено про можливість перепідготовки і навчання новим професіям (спеціальностям) з відривом від виробництва або без відриву від виробництва. Викладене підтверджується змістом письмового повідомлення від 03.02.2014 року, яке підписане особисто позивачкою (т. 1 а.с. 18); факт особистого підписання вказаного повідомлення позивачкою визнано останньою в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, що стверджується журналом та звукозаписом процесу від 20.01.2015 року.

04 лютого 2014 року позивачкою ОСОБА_2 було надано відповідачу заяву про звільнення з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 05 лютого 2014 року, раніше встановленого двомісячного строку (т. 1 а.с. 19); факт особистого підписання вказаної заяви позивачкою визнано останньою в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, що стверджується журналом та звукозаписом процесу від 20.01.2015 року.

Крім того, 04 лютого 2014 року позивачкою було подано заяву голові профспілки заводу з проханням вирішувати питання про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України без її, ОСОБА_2, присутності на засідання профкому (т. 1 а.с. 20).

05.02.2014 року профспілковою організацією було прийнято рішення про надання згоди на звільнення позивачки за п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується випискою із протоколу №81 засідання профкому (т. 1 а.с. 22).

Розпорядженням ТОВ "Інтерпайп Ніко Тьюб" № 121/ОК від 05.02.2014 року ОСОБА_2 була звільнена із займаної посади з 05 лютого 2014 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників (т. 1 а.с.23).

На підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у даній справі від16 липня 2014 року, яке в подальшому було скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року, відповідачем було видано розпорядження за №954ок від 23.07.2014 року, яким скасовано розпорядження відповідача № 121/ОК від 05.02.2014 року про звільнення ОСОБА_2 за п. 1 ст. 40 КЗпП України та поновлено позивачку на посаді оператора з обліку виробництва трубопрокатного цеху №2 з 05.02.2014 року (т. 1 а.с. 85).

25.07.2014 року позивачка подала відповідачу заяву про звільнення з роботи з 25.07.2014 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін (т. 1 а.с. 86).

25.07.2014 року відповідачем було видано наказ №358/к про звільнення позивачки з посади оператора з обліку виробництва трубопрокатного цеху №2 25.07.2014 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін (т. 1 а.с. 87).

Згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Ч

Частинами 1 - 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", з відповідними змінами та доповненнями, роз"яснено, що розглядаючи трудові спори, пов"язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов"язані з"ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим нам органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, зокрема зіставивши штатний розпис ТПЦ № 2 ТОВ "Інтерпайп Ніко Тьюб" з 01 червня 2011 року по 30 червня 2011 року та на час звільнення позивачки, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що у зв"язку зі змінами в організації праці в ТОВ "Інтерпайп Ніко Тьюб" відбулося скорочення штату працівників, у зв"язку з чим були скорочені, поряд з іншими, всі наявні на підприємстві шість штатних одиниць операторів з обліку виробництва трубопрокатного цеху №2.

Колегія звертає увагу, що на підприємстві не залишилось жодної посади оператора з обліку виробництва трубопрокатного цеху №2, тому підстави для застосування ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі - відсутні.

Посилання позивачки на те, що наказом № 413 від 23 червня 2011 року, одночасно із скасуванням шести штатних одиниць операторів з обліку виробництва трубопрокатного цеху №2, були створені дві посади операторів з обліку виробництва, з підпорядкуванням майстру, цеху підготовки виробництва (ЦПВ) та чотири посади операторів з обліку виробництва бригади з переміщення сировини, напівфабрикатів і готової продукції, з підпорядкуванням майстру (т. 1 а.с. 16, 17), - не спростовують наведених висновків суду, оскільки зазначені посади є новоствореними у зв"язку з формуванням нових структурних підрозділів та мають нові характеристики щодо функцій, обсягу обов"язків і повноважень працівників.

При звільненні позивачки за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України роботодавцем були виконані всі вимоги ст. 49-2 КЗпП України; ОСОБА_2 про наступне вивільнення була персонально попереджена належним чином та, на вимогу позивачки, її звільнення було здійснено 05.02.2014 року, до закінчення двомісячного строку, що не заборонено діючим законодавством про працю.

Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України „Щодо звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці" від 25.05.2010 №107/06/186-10 до закінчення двомісячного строку з дня попередження, звільнення працівників з ініціативи адміністрації на зазначених підставах без їх згоди не допускається. При наявності прохання працівника скоротити термін попередження про наступне звільнення, який є обов'язковим тільки для адміністрації, працівник може бути звільнений до його закінчення, як на підставах, визначених п. 1 ст. 40 КЗпП України, так і за власним бажанням (ст. 38 КЗпП), у зв'язку з переведенням (п. 5 ст. 36 КЗпП), за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП).

Отже, за наявності згоди працівника (заяви про скорочення строку попередження), його звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України до закінчення двомісячного строку є правомірним. Інше тлумачення означає обмеження встановлених ст. 43 Конституції України прав працівника, який знайшов нове місце роботи, а також щодо вільного вибору роботи та заборони використання примусової праці.

Доводи апелянта про те, що написання заяви про дострокове звільнення було зумовлене необхідністю працювати на підприємстві за змінним графіком роботи не спростовують наведених вище висновків суду. До того ж, ОСОБА_2 була прийнята на роботу оператором з обліку виробництва ТПЦ № 2 ТОВ "Інтерпайп Ніко Тьюб" з тривалістю робочого дня 11 годин, тобто за змінним графіком роботи.

Крім того, судом встановлено, що відповідачем було представлено позивачці повний і вичерпний перелік вакантних посад на всьому підприємстві, запропоновано проходження професійного навчання та перепідготовки, однак від зазначених пропозицій позивачка відмовилась, що стверджується наведеними вище письмовими доказами та визнано позивачкою у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Місцевий суд дійшов правильного висновку, що при вивільнені ОСОБА_2 ТОВ "Інтерпайп Ніко Тьюб" не були порушені вимоги ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки у зв'язку із скасуванням у ТПЦ № 2 в повному складі бригади з обслуговування складу заготовки металу, позивачці пропонувалась інша робота на тому ж підприємстві, а також надавалась можливість перепідготовки та навчання новим професіям (спеціальностям) з відривом або без відриву від виробництва, однак ОСОБА_2 відмовилась від працевлаштуванні на запропонованих посадах та власноручно написала заяву про звільнення її з роботи. На час звільнення інші вакантні посади на підприємстві були відсутні.

Судом також встановлено, що при звільненні позивачки були дотримані вимоги ст. 43 КЗпП України (а.с. 20 - 22).

Колегія звертає увагу, що, як під час звільнення у лютому 2014 року, так і після поновлення на роботі на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у даній справі від 16 липня 2014 року (яке було в подальшому скасоване), позивачка не виявляла бажання продовжувати трудові правовідносини з відповідачем, 25.07.2014 року подала заяву про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін. З наказом відповідача №358/к від 25.07.2014 року про звільнення з посади оператора з обліку виробництва трубопрокатного цеху №2 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (т. 1 а.с. 87) позивачка ОСОБА_2 згодна, що стверджується її поясненнями в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Посилання апелянта на те, що її зацікавленість у задоволенні позову зумовлена бажанням отримувати більш високий розмір соціальних виплат по безробіттю - не є підставою для задоволення позовних вимог та не спростовує правильність наведених висновків суду.

Зважаючи на викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання незаконним розпорядження про звільнення, відсутність порушень трудових прав позивачки, що виключає можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди. Підстави для відшкодування позивачці судових витрат за рахунок відповідача - відсутні. Суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Ніко Тьюб" про визнання незаконним розпорядження про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди; апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.П.Красвітна

Судді В.Ю.Міхеєва

О.В.Свистунова