У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти СФ.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 4 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що в період з 24 жовтня 2011 року до 10 вересня 2013 року він працював у Миколаївській обласній дирекції публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») на посаді головного експерта зі стягнення управління проблемних кредитів. Наказом від 10 вересня 2013 року № 86-13к його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін. У день звільнення йому видали трудову книжку, однак заробітну плату, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та виплати за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності йому виплачені не були. 16 вересня 2013 року відповідачем було частково сплачено грошові кошти в розмірі 6 821 грн 49 коп. шляхом зарахування цих коштів на його картковий рахунок, термін дії якого спливав 31 жовтня 2013 року. Лише 5 лютого 2014 року у відділенні банку він отримав грошові кошти в розмірі 19 891 грн 65 коп.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 51 744 грн та 150 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 липня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2 351 грн 34 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 4 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та судових витрат змінено, а в частині відмови в задоволенні позову - скасовано, ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20 378 грн 28 коп. за період з 10 вересня 2013 року до 20 листопада 2013 року, яка визначена без відрахування обов'язкових платежів, та 200 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь держави судовий збір у розмірі 487 грн 20 коп.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що з вини відповідача з ним проведено повний розрахунок лише 16 вересня 2013 року, тому з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість днів.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення в частині відмови в задоволенні позову та змінюючи рішення в іншій частині, виходив із того, що період затримки розрахунку при звільненні складає 52 робочих дні з 10 вересня 2013 року до 20 листопада 2013 року, тобто до дня, коли позивачу була перерахована на платіжну картку остання сума та, врахувавши характер спору й часткове задоволення основних вимог, стягнув на користь ОСОБА_3 200 грн на відшкодування моральної шкоди.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 10 вересня 2013 року ОСОБА_3 був звільнений за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

26 жовтня 2011 року між сторонами було укладено договір на відкриття поточного рахунку з перерахуванням заробітної плати на платіжну картку.

У день звільнення, 10 вересня 2013 року, ОСОБА_3 надав відповідачу два лікарняні листи.

16 вересня 2013 року відповідачем були сплачені грошові кошти в розмірі 6 821 грн 49 коп. шляхом зарахування цих коштів на його картковий рахунок, які складаються з компенсації за відпустку (33 дні), 1 відпрацьований день та 5 днів лікарняного листа.

У ч. 2 ст. 35 Закону України «Про загальообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи

інвалідності), незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється районними, міжрайонними, міськими виконавчими дирекціями відділень Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду.

Підставою для фінансування страхувальників робочими органами відділень Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

Згідно з п. 9 Порядку фінансування страхувальників для надання застрахованим особам матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22 грудня 2010 року № 26, після надходження суми коштів, зазначених у заяві-розрахунку, на рахунок страхувальника, останній зобов'язаний здійснити виплату відповідного матеріального забезпечення у строки, визначені у ст. 52 Закону України «Про загальообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням».

Частиною 2 ст. 52 Закону України «Про загальообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» передбачено, що допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам, зазначеним у ч. 1 ст. 6 цього Закону, - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати.

Таким чином, обов'язок роботодавця по сплаті належних особі сум, пов'язаних з тимчасовою втратою працездатності, виникає лише після перерахування даних сум на рахунок підприємства з відповідного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

З матеріалів справи вбачається, що 12 вересня 2013 року та 11 жовтня 2013 року відповідач надіслав до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності заяви-розрахунки по двом лікарняним, наданим позивачем, з метою отримання від Фонду та виплати позивачу відповідного матеріального забезпечення за листками непрацездатності. Грошові кошти за вказаними заявами-розрахунками отримані від Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 1 листопада 2013 року та 18 листопада 2013 року та відповідно перераховані ОСОБА_3 4 листопада 2013 року й 20 листопада 2013 року.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Проте апеляційний суд не врахував, що допомога по тимчасовій непрацездатності починаючи з шостого дня непрацездатності виплачується Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а підприємство лише забезпечує їх виплату працівникам.

Отже, застрахована особа при звільненні повинна отримати всі суми, що належать їй від підприємства. Оскільки суми матеріального забезпечення застрахована особа отримує від Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності і за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, тому в даному випадку порушення вимог ст. 116 КЗпП України відсутнє.

При цьому в порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд зазначені вимоги законодавства не застосував, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та не врахував відсутність порушення вимог ст. 116 КЗпП України.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 4 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І, Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта