Ухвала

іменем україни

11 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2014 року,

встановила:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 11 листопада 1995 року по 11 квітня

2013 року з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народилася донька, яка проживає з матір'ю, проте утримання і виховання дитини здійснюється батьками на рівних засадах. За час перебування в шлюбі ними придбано майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Майно, яке підлягає розподілу складається з: квартири, що знаходиться по АДРЕСА_1, яка була придбана у 2000 році на ім'я ОСОБА_4; меблів та побутової техніки та автомобіля марки «Шевролет Авео», 2005 року випуску, державний номерний знак

НОМЕР_1. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. Беручи до уваги інтереси дитини, яка залишається проживати з матір'ю, позивач відмовився та не претендує на свою частку в спільній сумісній власності щодо нерухомого майна, а також всіх речей, які придбані за спільні кошти подружжя, окрім автомобіля, який просив суд виділити йому, а решту майна виділити відповідачу.

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 пред'явила зустрічний позов, посилаючись на те, що 17 червня 2005 року між нею та АППБ «Аваль» був укладений кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредит на споживчі цілі у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у сумі

15 000 доларів США строком по 16 червня 2015 року. Зазначений договір оформлено з відома ОСОБА_3, з яким на той час перебувала у зареєстрованому шлюбі. Крім того, останній виступив у якості поручителя за ОСОБА_4 перед АППБ «Аваль». Зазначала, що з квітня 2013 року по жовтень 2013 року вона виконувала спільний обов'язок з повернення боргу особисто, сплачувала кредит особистими коштами, половину з яких складає 357,07 доларів США. Просила стягнути з відповідача половину сплачених нею коштів та залишок за кредитним зобов'язанням у сумі 2 481,77 доларів США, половин із яких становить 1 240,89 доларів США, а всього

12 772,50 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 серпня 2014 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні заявленого позову.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 кредитні зобов'язання перед Райффайзен Банк Аваль за кредитним договором від 17 червня 2005 року в сумі 1 597,96 доларів США, що станом на 6 листопада 2013 року за офіційним курсом НБУ становить

12 772,50 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16 жовтня

2014 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині його позовних вимог, у цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому судом касаційної інстанції не перевіряються.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що спірний автомобіль сторонами придбано у період шлюбу за власні кошти

ОСОБА_4

Проте з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що з 11 листопада 1995 року по 11 квітня

2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 зазначала, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого 27 вересня 1999 року Ужгородською районною радою Закарпатської області, їй належала земельна ділянка площею 0,08 га, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться в мікрорайоні Електродвигун (с. Великі Лази, мкр. «Новий»,

вул. Коротка, 2), Ужгородського району Закарпатської області і є її особистою власністю.

24 листопада 2004 року ОСОБА_4 відчужила вказану земельну ділянку шляхом укладення договору купівлі - продажу з ОСОБА_6

Згідно рахунку-фактури від 23 березня 2005 року та квитанції від

23 березня 2005 року ОСОБА_4 на рахунок ЗАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» було перераховано кошти у розмірі 52 435 грн, як оплата за автомобіль марки «Шевроле Авео».

Суд вважав доведеним, що кошти, отримані ОСОБА_4 від продажу земельної ділянки, в подальшому були витрачені на придбання спірного автомобіля.

Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,

69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України ), відповідно до частин 2, 3

ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Залишаючи без змін рішення суд першої інстанції в частин позовних вимог ОСОБА_3, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду, що спірний автомобіль ОСОБА_4 придбано за власні кошти, які остання отримала з продажу належної їй земельної ділянки.

Однак у порушення вимог ст. ст. 60, 212, 303, 315 ЦПК України, апеляційний суд не врахував, що автомобіль придбано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, його вартість складає 52 435 грн, а відчуження земельної ділянки вчинено за 4 784 грн (п. 3 договору купівлі-продажу). Поза увагою суду залишилося те, що вказаний договір купівлі-продажу не визнавався недійсним у встановленому законом порядку, в тому числі в частині ціни договору.

Крім того, посилання суду на те, що продаж земельної ділянки був здійснений за реальною вартістю, а саме 15 000 доларів США, належними доказами не підтверджено, судом не зазначено, якими доказами спростовуються умови договору купівлі-продажу, тобто усупереч вимогам закону висновки ґрунтуються на припущеннях.

Ураховуючи те, що при розгляді справи, апеляційним судом порушені норми процесуального права, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішення апеляційного суду в частині позовних вимог

ОСОБА_3 з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 жовтня

2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська