Справа №587/1920/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Куц В. І.
Номер провадження 22-ц/788/208/15 Суддя-доповідач - Левченко Т. А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Маслова В. О. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання -

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 26 грудня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з роботи та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулась з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що згідно трудового договору вона працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 продавцем на торгівельному місці № 98 ринку, що розташований по вул. СКД в м. Суми, з 2 серпня 2011 року по 1 квітня 2012 року та була звільнена з роботи 13 червня 2012 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. В день її звільнення з роботи відповідачка не надала їй ні наказу, ні трудової книжки та не провела з нею розрахунок по заробітній платі, чим порушила вимоги ст. ст. 1 16, 117 КЗпП України. На неодноразові усні та письмові звернення вона від ОСОБА_4 не отримала відповіді, трудову книжку отримала тільки 28 листопада 2012 року. Затримка у видачі трудової книжки потягла за собою неможливість її працевлаштування, тому вона не мала засобів для життя своєї сім'ї, не мала змоги утримувати дитину і була вимушена бути утриманцем своїх близьких, що її дуже принижувало. Просить стягнути з відповідачки на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 червня 2012 року і по час ухвалення та на відшкодування моральної шкоди 10000 гривень.

Рішенням суду від 26 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. В доводах апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає фактичним обставинам справи. Вважає помилковими та необгрунтованими висновки суду щодо проведення з нею повного розрахунку по заробітній платі та знаходження у неї трудової книжки. Також зазначає, що суд необгрунтовано стягнув з неї на користь позивачки витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника адвоката ОСОБА_5, представника відповідачки адвоката ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 14 вересня 2011 року між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 укладено трудовий договір, який було зареєстровано в Сумському міському центрі зайнятості 14.09.2011 року. За цим трудовим договором позивачка працювала у ФОП ОСОБА_4 продавцем продовольчих товарів.

13 червня 2012 року ОСОБА_3 була звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України і 28 листопада 2012 року трудовий договір знято з реєстрації в Сумському міському центрі зайнятості, що підтверджується копіями трудового договору та трудової книжки ( а. с. 4, 8-10).

Згідно платіжних відомостей, наданих ФОП ОСОБА_4, позивачка отримала заробітну плату за весь період роботи з вересня 2011 року по червень 2012 року, в тому числі при звільненні з роботи їй була нарахована та виплачена в червні 2012 року заробітна плата за червень та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 212 гривень 20 копійок ( а. с. 30, 58-60).

До суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі ОСОБА_3 після звільнення з роботи не зверталась.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не було встановлено і позивачка не надала суду відповідних доказів про те, що відповідачка не провела з нею повний розрахунок по заробітній платі при звільненні її з роботи, не видала їй трудову книжку, що вона зверталась до відповідачки з вимогою про видачу їй копії наказу про звільнення з роботи і їй в цьому відмовлено, також, що незаконними діями відповідачки їй була заподіяна моральна шкода.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процессуального права.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення власником або уповноваженим ним органом розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 2.20-1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затв. наказом Мінюст, Міністерства праці України, Мінсоцзахисту від 29.07.1993 року № 58 трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб-суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму зберігаються безпосередньо у працівників. Зазначені фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості.

Таким чином відповідно до вимог діючого трудового законодавства, трудова книжка позивачки повинна була зберігатися у неї та надаватись роботодавцю тільки для внесення записів про прийняття та звільнення з роботи. Яких-небудь належних доказів на підтвердження того, що трудова книжка зберігалася у відповідачки, ОСОБА_3 суду не надала. Не надано нею і доказів на підтвердження того, що в день звільнення вона надала відповідачці трудову книжку для внесення відповідного запису про звільнення, але остання відмовилась від вчинення цих дій. Зняття з реєстрації трудового договору Сумським міським центром зайнятості 28.11.2012 року, не є доказом на підтвердження вказаної обставини. Для зняття з реєстрації трудового договору в центрі зайнятості в зв'язку з його розірванням сторони повинні разом з'явитись до центру зайнятості. Доказів на підтвердження ухилення відповідачки від зняття з реєстрації трудового договору в центрі зайнятості, позивачка суду також не надала. Крім того, враховуючи, що відповідачка як особа, яка використовує працю найманих працівників, повинна сплачувати за це відповідні податки, саме вона перш за все зацікавлена в знятті з реєстрації трудового договору з найманим працівником в центрі зайнятості.

Не може колегія суддів погодитись і з доводами позивачки про те, що відповідачка не провела з нею розрахунку при звільненні. Судом першої інстанції на підставі належних доказів встановлено, що такий розрахунок ФОП ОСОБА_4 з позивачкою було проведено. Яких-небудь доказів, які б спростовували докази, надані в підтвердження вказаної обставини відповідачкою, позивачка суду не надала. Доводи апеляційної скарги щодо розміру отриманої позивачкою заробітної плати за червень, колегія суддів не може взяти до уваги, так як з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, ОСОБА_3 не зверталась, а тому ці доводи виходять за межі заявлених вимог в даній справі.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно перевірив обставини справи, встановленим фактам і доказам дав вірну правову оцінку та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Судом також обґрунтовано у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» стягнуто з позивачки на користь відповідачки, понесені нею та документально підтверджені судові витрати на правову допомогу. Зокрема на їх підтвердження відповідачкою було надано відповідну угоду, укладену нею з адвокатом про надання правової допомоги, акт виконаних робіт за цієї угодою та квитанцію про оплату послуг адвоката. Розмір витрат на правову допомогу, сплачених відповідачкою відповідає часу, який витратив адвокат на участь в судових засіданнях, підготовленим ним документам та складності справи.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування рішення суду, яке є законним і обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 26 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -