АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

03 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.

суддів: Ремеза В.А., Свистунової О.В.

при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

07 вересня 2012 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що 29.04.2005 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк", та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №К033-05/Ф, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 7000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Вимоги до відповідача ОСОБА_2, що випливають зі згаданого кредитного договору, забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "А-Банк" договору поруки №167 від 20.10.2010 року та договором поруки № 1 від 29.04.2005 року, укладеним з поручителем ОСОБА_3. Відповідач ОСОБА_2 умови кредитного договору не виконав, тому позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором, станом на 26.07.2012 року, у розмірі 567617,26 грн. та судові витрати, а з ПАТ "Акцент-Банк", ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - солідарно заборгованість в розмірі 10000,00 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року, у якому виправлено описку ухвалою того ж суду від 08.12.2014 року, у задоволені позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ПАТ "КБ "ПриватБанк" посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 29.04.2005 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк", та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №К033-05/Ф, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 7000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 28.10.2006 року.

Згідно п. 1.1 кредитного договору, погашення заборгованості за кредитом здійснюється періодичними щомісячними платежами.

В порядку забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором №К033-05/Ф позивачем були укладені договори поруки окремо з кожним з наступних поручителів:

- з ОСОБА_3 - договір №1 від 29.04.2005 року. Відповідно до п. 2 договору поруки №1 поручитель ОСОБА_3 відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно п. 12 договору поруки № 1 від 29.04.2005 року сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється тривалістю у п'ять років.

- ПАТ "Акцент-Банк" - договір №167 від 20.10.2010 року. Згідно додатку №1 до договору поруки №167, ПАТ "Акцент-Банк" зобов"язався відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_2 умов вказаного вище кредитного договору у межах 10000,0 грн.

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав. Суд звертає увагу, що дійсність кредитного договору, у зв"язку з безгрошів"ям, у передбаченому діючим законодавством порядку не оскаржена.

Відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість, станом на 26.07.2012 р., склала 72265,39 дол. США., що в еквівалентні дорівнює 577617,26 грн., в тому числі 7000,00 доларів США - заборгованість за кредитом, 15655,11 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 49610,28 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов"язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи з викладеного, колегія дійшла висновку про доведеність факту неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору та наявність, у зв"язку із цим, заборгованості перед банком.

Разом з тим, статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановлено, що даний позов, пред"явлений до суду 07.09.2012 року, що стверджується штампом вхідної кореспонденції місцевого суду на позовній заяві, яка датована позивачем 04.09.2012 року (а.с. 2), подано з порушенням, без поважних причин, строків позовної давності, виходячи з наступного.

Згідно наданого банком детального розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідачем остання оплата заборгованості була здійснена 28.07.2009 року (а.с. 4 зворот).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, приймаючи до уваги виконання відповідачем вимог ч.3 ст.257 ЦК України щодо подання заяви про застосування позовної давності (а.с. 152 - 153); враховуючи, що про порушення свого права банк дізнався не пізніше 01.09.2009 року, а збільшена позовна давність за основним кредитним договором домовленістю сторін не передбачена, - місцевий суд ухвалив законне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі через порушення трирічного та річного строків позовної давності.

Доводи апелянта про переривання позовної давності поданням позовної заяви у 2011 році до Мукачевського міськрайонного суду Закарпатської області про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 - є безпідставними, оскільки ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 вересня 2011 року позовну заяву ПАТ "КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишено без розгляду на підставі клопотання позивача, а, відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України, у даному випадку позовна давність не переривалась; копію ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 вересня 2011 року долучено до матеріалів справи.

Колегія суддів наголошує, що збільшена позовна давність за договором поруки не тягне за собою стягнення заборгованості з поручителя, оскільки строк позовної давності, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, слід обчислювати від дня, коли про порушення свого права довідався або мав довідатися кредитор. Саме з цього часу в нього і виникає право вимагати виконання обов'язку чи то від боржника, чи то від поручителя, чи від них обох солідарно. Спливає позовна давність одночасно і для боржника, і для поручителя на підставі ст. 266 ЦК України (зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги).

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог та змісту доводів апеляційної скарги, враховуючи положення ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді