Справа № 448/16/11 Головуючий у 1 інстанції: Стецик Я.Є.
Провадження № 22-ц/783/2823/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Шандри М.М.,

секретаря Іванової О.О.,

з участю представників ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 ОСОБА_6, Ціжман О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Відділу державної виконавчої служби Мостиського районного управління юстиції Львівської області на ухвалу Мостиського районного суду Львівської області від 26 лютого 2015 року у справі за скаргою ОСОБА_8 на рішення державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мостиського районного управління юстиції Ціжман Олени Станіславівни про відмову у відкритті виконавчого провадження, -

в с т а н о в и л а:

01 липня 2014 року ОСОБА_8 звернулася до суду із зазначеною скаргою, посилаючись на те, що 06.06.2014 року нею подано у відділ ДВС Мостиського РУЮ Львівської області для примусового виконання виконавчий лист Мостиського районного суду Львівської області у справі № 2-16/2011, яким визнано мирову угоду укладену з ОСОБА_5, згідно якої останній зобовязується привести належний йому житловий будинок у відповідність чинним державним будівельним нормам. Однак постановою державного виконавця Ціжман О.С. від 11.06.2014 року було відмовлено у прийнятті вищевказаного виконавчого документа та відкритті виконавчого провадження, оскільки судом у предявленому на виконання виконавчому документі не вказано будь-яких заходів примусового виконання винесеного ним рішення і зазначені обставини виключають здійснення виконавчого провадження. Вважала дану постанову незаконною та необґрунтованою з наступних підстав. Державний виконавець не посилався на те, що виконавчий лист не відповідає вимогам закону (п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»), тобто погодився з тим, що виконавчий лист відповідає вимогам закону, а посилався на загальні норми Закону України «Про виконавче провадження», не наводячи конкретних статей, та на п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження. У даному випадку двоякого чи незрозумілого тлумачення виконавчий лист не викликає. Зазначала, що державним виконавцем порушено вимоги ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, а також ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і предявлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Жодних вимог, передбачених вказаними статтями, ні нею в ході предявлення виконавчого листа до виконання, ні судом при винесенні рішення та видачі виконавчого листа, порушено не було. Вважає, що відсутні передбачені законом обставини, що виключають здійснення виконавчого провадження, а державний виконавець формально з цих підстав відмовив у відкритті виконавчого провадження і його постанова підлягає скасуванню як незаконна та необґрунтована. З огляду на наведене просила суд визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця відділу ДВС Мостиського РУЮ Ціжман О.С. від 11.06.2014 року про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП № 43625360; зобовязати державного виконавця відкрити виконавче провадження та вжити всіх передбачених законодавством заходів для виконання виконавчого листа Мостиського районного суду Львівської області по справі № 2-16/2011 року, яким передбачено зобовязання ОСОБА_5 привести належний йому будинок у відповідність чинним будівельним нормам; зобовязати державного виконавця відділу ДВС Мостиського РУЮ Ціжман О.С. про виконання ухвали повідомити суд і її (скаржницю) не пізніше ніж у місячний строк з дня одержання ухвали суду; попередити державного виконавця про відповідальність за безпідставне невиконання судових рішень.

Оскаржуваною ухвалою скаргу ОСОБА_8 на рішення державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мостиського районного управління юстиції Ціжман Олени Станіславівни про відмову у відкритті виконавчого провадження, - задоволено частково.

Визнано неправомірними дії державного виконавця Ціжман О.С. щодо відмови у відкритті виконавчого провадження (відмови в прийнятті до провадження виконавчого документа) в рамках виконавчого провадження ВП № 43625360.

Постанову державного виконавця ВДВС Мостиського районного управління юстиції Ціжман О.С. про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) від 11.06.2014 р. ВП № 43625360 - скасовано.

Зобовязано державного виконавця ВДВС Мостиського районного управління юстиції Ціжман О.С. усунути порушення шляхом прийняття до провадження ухвали Апеляційного суду Львівської області від 25.06.2013 року у справі № 1314/2-16/11, якою визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, за якою:

«ОСОБА_5 зобовязується привести належний йому житловий будинок у відповідність чинним Державним будівельним нормам.

ОСОБА_8 надає ОСОБА_5 тимчасовий сервітут для проведення штукатурки двох стін належного позивачу житлового будинку терміном на три тижні»,

і виконавчого листа № 2-16/2011, виданого 03.06.2014 р. Мостиським районним судом Львівської області, та вчинити усі необхідні заходи у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» для виконання зазначеної ухвали суду та виконавчого листа.

В решті вимог відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив ВДВС Мостиського РУЮ Львівської області. Зазначає, що 06.06.2014 року на виконання поступив виконавчий лист № 2-16/2011 від 03.06.2014 року, виданий Мостиським районним судом про визнання мирової угоди укладеної між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 У предявленому на виконання виконавчому документі судом не вказано будь-яких заходів примусового виконання винесеного ним рішення, у звязку з чим 11.06.2014 року державним виконавцем у відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження. Стверджує, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 Даною угодою допускається добровільне її виконання сторонами, а не примусове виконання рішення чи виконання рішення зобовязального характеру про вчинення дій, тому зазначені обставини виключають здійснення виконавчого провадження. Просить скасувати ухвалуМостиського районного суду Львівської області від 26 лютого 2015 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 ОСОБА_6, Ціжман О.С., перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно вимог частини 1 статті 303 Цивільного процесуального кодексу України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно вказаних вимог законодавства, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом. Працівник органу державної виконавчої служби зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України (ст. ст. 1, 7 Закону України «Про державну виконавчу службу).

З положень ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено обов'язки державного виконавця, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25.06.2013 року у справі № 1314/2-16/11 визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, за якою:

1. ОСОБА_5 зобовязується привести належний йому житловий будинок у відповідність чинним Державним будівельним нормам.

2. ОСОБА_8 надає ОСОБА_5 тимчасовий сервітут для проведення штукатурки двох стін належного позивачу житлового будинку терміном на три тижні.

3. Одностороння відмова від мирової угоди не допускається.

4. З усіх питань, не врегульованих даною Угодою, сторони керуються чинним законодавством України.

5. Дана мирова угода складена в трьох екземплярах, по одному для кожної із Сторін та Апеляційного суду Львівської області. Мирова угода набуває законної сили після її затвердження Апеляційним судом Львівської області.

На підставі вищевказаної ухвали Апеляційного суду Львівської області від 25.06.2013 року, 03.06.2014 року за заявою ОСОБА_8 Мостиським районним судом Львівської області було видано виконавчий лист № 2-16/2011, який остання 06.06.2014 року подала у ВДВС Мостиського РУЮ Львівської області для примусового виконання.

Однак, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мостиського районного управління юстиції Ціжман О.С. від 11.06.2014 року ВП № 43625360 відмовлено в прийнятті до провадження та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа № 2-16/2011 від 03.06.2014 року на підставі п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Зі змісту вказаної постанови, а також наданих в судовому засіданні районного суду пояснень державного виконавця, вбачається, що підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження стало те, що у предявленому на виконання виконавчому документі судом не вказано будь-яких заходів примусового виконання винесеного ним рішення, що виключає здійснення виконавчого провадження.

Перш за все суд першої інстанції звернув увагу на те, що судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Дана норма гарантована ст. 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Так, відповідно до статті 124 Конституції України, статті 14 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Аналогічне положення міститься в статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», в якій встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Судові рішення викладаються у формі ухвали або рішення.

Так, спір між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 був вирішений шляхом укладення мирової угоди. Дана мирова угода визнана судовим рішенням ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25.06.2013 року у справі № 1314/2-16/11. Дане судове рішення набрало законної сили та обовязкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Крім того, за заявою ОСОБА_8 на виконання зазначеного судового рішення Мостиським районним судом Львівської області було видано виконавчий лист № 2-16/2011.

Основною функцією державної виконавчої служби є задоволення вимог виконавчого документа, забезпечення дотримання при цьому прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб, сприяння їм у реалізації своїх процесуальних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Виконання рішення суду здійснюється органом державної виконавчої служби у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції дійшов висновку, що судове рішення - ухвала Апеляційного суду Львівської області про визнання мирової угоди є виконавчим документом у розумінні пункту 2 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» і підлягає виконанню виконавчою службою. Крім того, суд врахував, що за заявою ОСОБА_8 Мостиським районним судом Львівської області було видано виконавчий лист № 2-16/2011, який така 06.06.2014 року подала у ВДВС Мостиського РУЮ Львівської області, що принципом цивільного судочинства є виконуваність рішення суду, а у статті 14 ЦПК визначені ознаки обов'язковості судових рішень. Також суд звернув увагу на те, що виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, у цьому разі порушених прав скаржниці ОСОБА_8, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду. Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Згідно з ч. 3 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що є обґрунтованими та підлягають задоволенню визначені у скарзі вимоги в частині визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця відділу ДВС Мостиського РУЮ Ціжман О.С. від 11.06.2014 року про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП № 43625360, в тому числі зобовязання державного виконавця відділу ДВС Мостиського РУЮ Ціжман О.С. відкрити виконавче провадження та вжити всіх передбачених законодавством заходів для виконання ухвали апеляційного суду Львівської області від 25.06.2013 року у справі № 1314/2-16/11 про визнання мирової угоди та виконавчого листа Мостиського районного суду Львівської області у цій же справі, якими передбачено зобовязання ОСОБА_5 привести належний йому будинок у відповідність чинним будівельним нормам.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України судові рішення (рішення суду та ухвали), що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частинами 1, 4, 5 ст. 175 ЦПК України передбачено, що мирова угода укладається з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмету позову.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Згідно вимог ст. 208 ЦПК України ухвала - форма судового рішення.

Відповідно ст. 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Чинним законодавством України у разі невиконання судових рішень, які набрали законної сили, передбачена процедура їх примусового виконання.

Так, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час постановлення ухвали про визнання мирової угоди) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України (ст. 2 цього Закону).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, зокрема ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справах у випадках, передбачених законом. Виконавчими документами є такі документи, що відповідають вимогам, зазначеним у ст. 19 цього Закону.

Статтею 19 вказаного Закону визначено підстави відкриття виконавчого провадження.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред'явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.

Підстави відмови у відкритті виконавчого провадження, зокрема невідповідність виконавчого документа вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлені ст. 26 цього Закону.

Про відмову у відкритті виконавчого провадження державний виконавець у 3-денний строк після надходження до нього виконавчого документа виносить постанову, яка може бути оскаржена у визначеному законом порядку.

Отже, на час постановлення ухвали Апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2013 року про визнання мирової угоди між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 існував законодавчо визначений порядок виконання умов мирової угоди.

З доводами апелянта про те, що державний виконавець дотримався вимог ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» при прийнятті постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, посилаючись на відсутність в ухвалі суду відомостей щодо примусового порядку її виконання, не можна погодитись з таких підстав.

Частиною 1 статті ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження.

З постанови державного виконавця від 11.06.2014 року про відмову у відкритті виконавчого провадження вбачається, що підставою для відмови у відкритті провадження є п. 8 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 194 т. 1)

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Так, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пропуску встановленого строку для пред'явлення виконавчих документів до виконання; неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 Закону про виконавче провадження; неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; наявності інших, передбачених законодавством, обставин, які виключають можливість здійснення виконавчого провадження тощо (стаття 26 Закону про виконавче провадження). До інших обставин, що можуть бути підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження, можна віднести, наприклад, звернення за виконанням рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України з порушенням вимог статей 35, 36 Закону України від 24 лютого 1994 року № 4002-ХІІ «Про міжнародний комерційний арбітраж» щодо попереднього звернення стягувача до компетентного суду з клопотанням про визнання й виконання рішення зазначеного третейського суду.

Наведені обставини містяться в п. 21 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», проте постанова державного виконавця їм не відповідає.

Крім того, ухвала суду від 11.06.2014 року про затвердження мирової угоди містить зобов?язання ОСОБА_5 привести належний йому житловий будинок у відповідність чинним Державним будівельним нормам, що спростовує посилання апелянта на те, що виконавчий документ не містить відомості щодо виконання рішення зобовязального характеру про вчинення дій.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та постановив ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, така є правильною по суті, відповідає вимогам ст. ст. 209-210 ЦПК України, підстави для її скасування та постановлення нової ухвали відсутні.

Відповідно до вимог ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 2 п. 1, 312 ч. 1 п. 1, 313, 314 ч. 1 п. 4, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби Мостиського районного управління юстиції Львівської області відхилити.

Ухвалу Мостиського районного суду Львівської області від 26 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Шандра М.М.