Категорія 55 Головуючий у 1 інстанції Литвиненко Н.В.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі ПАТ «ММК ім.Ілліча») про стягнення середнього заробітку за затримку виплати індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, за період з 6 грудня 2010 року до 8 квітня 2014 року, в розмірі 69 512,85 грн. та у відшкодування моральної шкоди 2 000 грн.

Заочним рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2014 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення та задовольнити позов. Позивачка посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності позивачки ОСОБА_2, яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3, заперечення проти апеляційної скарги представника ПАТ «ММК ім. Ілліча» Новгородської В.В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказане судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 17 липня 2000 року по 06 грудня 2010 року перебувала у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча». За вказаний період позивачці нараховувалась та виплачувалась заробітна плата (а.с.3). Нарахування індексації заробітної плати та компенсація втрати частини заробітної плати за період з березня 2003 року до липня 2006 року на підприємстві не проводилося і при звільнені ОСОБА_2 ці суми їй виплачені не були. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 8 лютого 2014 року з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь позивачки стягнута заборгованість з індексації та компенсації в сумі 1070,60 грн. Остаточний розрахунок з позивачкою проведено 8 квітня 2014 року.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та у позові про відшкодуванні моральної шкоди, суд виходив з того, що позивачка пропустила встановлені ст.233 КЗпП України строки звернення до суду за захистом порушеного права.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до положень ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є встановлення дня фактичного розрахунку з працівником.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Встановлено, що ОСОБА_2 була звільнена з займаної посади з 6 грудня 2010 року і остаточний розрахунок з нею в цей день проведений не був. Заборгованість по заробітній платі, у вигляді індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, стягнута на користь позивачки рішенням суду 8 лютого 2014 року, а розрахунок повністю проведено 8 квітня 2014 року.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2, позивачка просила про стягнення середнього заробітку за затримки розрахунку в розмірі 69 512, 85 грн., виходячи з середньоденної заробітної плати 83,05 грн. та кількості днів прострочки - 837, а саме, з 6 грудня 2010 року до 8 квітня 2014 року (а.с.2).

Згідно довідки ПАТ «ММК ім. Ілліча», наданій апеляційному суду, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2, розрахована у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, становила 83,44 грн. (а.с.53).

З урахуванням цих даних, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні розраховується апеляційним судом в розмірі 69 839,28 грн. (83,44х837). Однак, у відповідності з вимогами ст.11 ЦПК України, колегія не вправі вийти за межі позовних вимог ОСОБА_2, а тому, приймає до вирішення спору середній заробіток встановлений позивачкою - 69 512, 85 грн.

Між тим, враховуючи обставини справи, положення ч.2 ст.117 КЗпП України, яка надає суду право визначити розмір відшкодування за час затримки розрахунку при винесенні рішення по суті спору, а також з урахуванням спірної суми, на яку ОСОБА_2 мала право - у вигляді індексації та компенсації - 1070, 60 грн., частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, колегія суддів частково погоджується з апеляційною скаргою позивачки, вважає необхідним скасувати рішення про відмову у позові та визначає середній заробіток, який підлягає стягненню на її користь в розмірі 2 000 грн.

Одночасно, колегія суддів вважає обґрунтованими і доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що внаслідок не проведення з нею повного розрахунку при звільненні, у вигляді невиплати індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, позивачці заподіяна моральна шкода, про відшкодування якої були заявлені вимоги.

Так, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Оскільки порушення трудових прав позивачки призвели до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя - відшукування засобів існування, у відповідності до ст.237-1 КЗпП України, з відповідача на користь позивачки також необхідно стягнути моральну шкоду.

При цьому, визначаючи розмір грошового відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 200 грн., апеляційний суд враховує характер правопорушення відповідача, глибину фізичних та душевних страждань позивачки, вимоги розумності і справедливості.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції, у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального права - скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 і стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 6 грудня 2010 року до 8 квітня 2014 року в розмірі 2000 грн. та у відшкодування моральної шкоди 200 грн.

На підставі ст.88 ЦПК України і, у зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_2, з ПАТ «ММК ім. Ілліча» підлягають стягненню судові витрати не оплачені позивачкою при подачі апеляційної скарги в сумі 243,60 грн. за вимогами майнового і немайнового характеру.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 2000 грн. (дві тисячі грн.) та у відшкодування моральної шкоди 200 грн.(двісті грн.).

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» в дохід держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: Т.Г. Ігнатоля

С.А. Попова