АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою через представника ОСОБА_2, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и л а :

у травні 2014 року фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати договір купівлі - продажу нерухомого майна від 22.06.1999 року, а саме будівлі за адресою АДРЕСА_1 дійсним та визнати за ним право власності на це нерухоме майно.

Справа № 754/6998/14 Апеляційного провадження № 22-ц-796/988/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Саламон О.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обґрунтування позову зазначав, що між сторонами 22.06.1999 року укладено договір купівлі-продажу будівлі, загальною площею 34 кв.м, по АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3 на підставі Акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Договір не був зареєстрований в БТІ м. Києва, проте він добросовісно, відкрито володіє та користується чужим майном, тому фактично став власником будівлі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.11.2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, договір укладено 22.06.1999 року, а тому до спірних правовідносин мають застосовуватися ЦК УРСР, якими не визначено обов'язкового посвідчення договору купівлі - продажу нежитлового приміщення нотаріально. Суд також не врахував, що відповідач визнав позов. Крім того, судом не вірно визначено розмір судового збору, оскільки вартість спірної будівлі згідно договору становить 1 000 грн. та суд перебрав на себе повноваження суб'єкта оціночної діяльності щодо визначення вартості майна.

У судовому засіданні апелянт та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у його відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.06.1999 року між приватним підприємцем ОСОБА_3 та приватним підприємцем ОСОБА_1 у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу будівлі загальною площею 34 кв.м, по АДРЕСА_1.

Відповідно до Акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, зареєстрованого 23.04.1998 року павільйон кафе - магазину та літній майданчик по АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію. У даному акті зазначено, що об'єкт розміщено на земельній ділянці, наданій ПП ОСОБА_3 згідно з договором тимчасового користування землею та замовником є ПП ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що акт про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта не є правовстановлюючим документом на спірну будівлю, а лише надає право на отримання такого документу у встановленому законом порядку та що вимоги про визнання договору дійсним не ґрунтуються на вимогах закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (1963 року), яка діяла на час укладення договору від 22.06.1999 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 цього ж Кодексу якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

За змістом даної норми в судовому порядку може бути визнано дійсним лише договір, який потребував нотаріального посвідчення, а не будь - який інший договір.

Позивач же у позові зазначив, що вважає, що договір купівлі - продажу нерухомого майна від 22.06.1999 року не потребував нотаріального посвідчення, є дійсним і відповідає вимогам закону.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що у судовому порядку такий договір не може визнаватися дійсним.

Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР (1963 року), право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Будь - яких документів про належність спірного нежитлового приміщення продавцю ОСОБА_3 сторонами не надано.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що акт про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта не є правовстановлюючим документом на спірну будівлю, до того ж замовником будівництва у ньому вказано приватного підприємця ОСОБА_3, а не ОСОБА_3 як фізичну особу. Доводи апелянта, що такий акт посвідчує право власності ОСОБА_3 на спірну будівлю не ґрунтуються ні на наданих доказах, ні на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових справ шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину та до спірніх правовідносин необхідно застосувати такий же підхід колегія суддів вважає безпідставними, оскільки при розгляді справи встановлено, що право власності продавця на спірну будівлю не було оформлене у порядку, передбаченому законом на час створення такого майна.

При визначенні розміру судового збору суд першої інстанції керувався вимогами п. 9 ч. 1 та ч. 2 ст. 80 ЦПК України та виходив з того, що зазначена ціна позову 1000 грн. вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного нерухомого майна на час подачі позову.

А тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді