Справа № 266/4873/14-ц
Провадження № 2/266/154/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2015 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого - судді Дзюба М.В.,

при секретарі - Петрухіной Т.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визначення частки у спільній сумісній власності та визнання права власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення частки у спільному сумісному майні та визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтуванні своїх позовних вимог зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності на житло йому, його дружині - ОСОБА_2 та його матері - ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_3.Після її смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно у вигляді частки квартири АДРЕСА_1. А у зв'язку із тим, що частки співвласників квартири не були визначені, він не має можливості оформити право власності в порядку спадкування після смерті матері. Просив суд визнати за ним право власності на 1/3 частку квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3

Заявою від 21.01.2015 року позивач уточнив позовні вимоги, просив суд визначити, що частка у спільному сумісному майні ОСОБА_3 складає 1/3 та визнати за ним право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті його матері.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 надав суду письмову заяву, в якій підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі та просив розглянути справу без його участі.

Представник позивача ОСОБА_4 також надала суду заяву, якою підтримала уточнені позовні вимоги, просила справу розглянути за її відсутності та наполягала на задоволенні позову у повному обсязі.

В судове засідання представник відповідача - Маріупольської міської ради Іванченко Н.О., яка діє на підставі довіреності, надала заперечення на позовну заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутністю. В своїх запереченнях, частину позовних вимог вважала необґрунтованими та такими, що не підлягає задоволенню. Посилалась на те, що спадкодавець належним чином не зареєструвала право власності на 1/3 частину спадкового майна, а це є умовою для переходу право власності в порядку спадкування, тобто, фактично до спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцю на час відкриття спадщини. В той самий час, не заперечувала проти визначення часток у спільній сумісній власності.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, однак надала на адресу суду заяву, в якій не заперечувала проти задоволення позову.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 12.09. 1996 року № 43445, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3. (а.с.12)

Згідно даних технічного паспорту на квартиру від 28.06.1996 року, загальна площа квартири АДРЕСА_1 становить 63,2 кв.м., житлова площа - 47,5 кв.м. (а.с.8-9)

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Приморської райадміністрації м. Маріуполя, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.7)

Батьками позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_6 та ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2, виданим 07 грудня 1999 року Маріупольським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецької області. (а.с.4)

Як вбачається зі спадкової справи № 54/2014, заведеної після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, син спадкодавця - ОСОБА_1 звернувся із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців першої черги за законом не має. (а.с. 28-40)

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватним нотаріусом Чекіда О.А. від 04.12.2014 року за № 190/02/31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, після померлої ОСОБА_3, у зв'язку відсутністю у спадкоємця документів, що підтверджують належність майна спадкодавцеві. (а.с.11)

Відповідно до ст.. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні та юридичні особи.

Таким чином, між сторонами мають місце правовідносини, що виникають із права спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.. 370, 372 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Статтею 357 ЦК України закріплено термін визначення часток, під яким слід розуміти визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Таким чином, частки співвласників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 є рівними, тобто кожному з них належить по 1/3 частці.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частки у праві власності частини квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР, яка діяла на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ст.. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти ( у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилась після його смерті.

ОСОБА_1 відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, яка діяла на час відкриття спадщини,є спадкоємцем за законом, оскільки він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та є таким, що фактично прийняв спадщину, яка залишилась після смерті його матері у вигляді частки квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копією особового рахунку НОМЕР_3 від 03.12. 2014 року та довідкою № 1670 від 03.12. 2014 року. (а.с.5)

Як слід зі свідоцтва про право власності на житло від 12.09. 1996 року, ОСОБА_1 та членам його сім'ї - ОСОБА_2, ОСОБА_3 належить право спільної сумісної власності на вищезазначену квартиру, яка була приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Дане свідоцтво було видано на підставі розпорядження № 43445 від 12.09. 1996 року.

Згідно ст.. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України.

Тобто, приватизація включає в себе комплекс способів та дій, які вчиняються громадянами, результатом яких є набуття ними права власності на приміщення державного житлового фонду і виникнення якого оформлюється органом приватизації шляхом прийняття відповідного рішення та видачі свідоцтва.

Згідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02. 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, передача житла з державного житлового фонду на користь громадян.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07. 2004 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалась підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинності на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, суд приходить до висновку, що спадкодавцем ОСОБА_3 за життя було набуто право власності на частину квартиру АДРЕСА_1, оскільки їй, як члену сім'ї ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на житло, яке виділялось з державного житлового фонду, тому суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що спадкодавець за життя не набув права власності на частину квартиру, а тому спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05. 2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оскільки позивач фактично прийняв спадщину та є єдиним спадкоємцем, тому у суду є підстави для визнання за ним права власності в порядку спадкування на 1/3 частку. Таким чином , позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 357, 368, 370, 372 ЦК України, ст.ст. 524,529 ЦК УРСР, ст.ст. 15, 16, 60, 209, 214-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, третя особа: ОСОБА_2, про визначення частки у спільній сумісній власності та визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.

Визначити, що частка померлої ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на квартири АДРЕСА_1 становила 1/3.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, загальною площею 63,2 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дзюба М. В.