Ухвала

іменем україни

13 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Берегівської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на нерухоме майно за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 03 лютого 2004 року ОСОБА_4, яка у зв'язку з одруженням змінила прізвище на ОСОБА_4, та ОСОБА_6 спільно придбали квартиру АДРЕСА_1. Згодом чоловік ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - звернувся до власників решти квартир у цьому будинку з проханням надати їм згоду на перепланування та переобладнання квартири № 1 під піцерію та проведення реконструкції підвального приміщення під зазначеною квартирою, на що ті погодилися. Підвал будинку складається з трьох приміщень, які знаходяться під квартирами № 1 - № 3. Однак, згідно з письмовою згодою, наданою власниками решти квартир, останні відмовилися від свого права власності лише на підвальне приміщення під квартирою № 1, а підвальні приміщення під квартирами № 2 та № 3 і надалі залишалися у спільному користуванні всіх мешканців будинку.

10 жовтня 2008 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_6 її частку у квартирі № 1, у результаті чого стала власником всієї квартири. На початку літа 2011 року ОСОБА_4 самовільно захопила підвальні приміщення під квартирами № 2 і № 3, після чого були розпочаті роботи з їх реконструкції. Мешканців будинку більше туди не пускали, щоб обмежити доступ до підвалу, на обох його вхідних дверях були замінені замки. Це викликало невдоволення серед мешканців, особливо після того, як були порушені комунікації будинку у процесі виконання будівельних робіт. Але ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_5 ігнорували зауваження мешканців будинку. У серпні 2011 року він (позивач) разом з власниками інших квартир будинку звернулися до Берегівської міжрайонної прокуратури Закарпатської області та Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області з приводу самовільного захоплення ОСОБА_4 підвальних приміщень під будинком та виконання будівельних робіт з їх розширення, які можуть призвести до обвалу будинку. З листа останнього від 11 листопада 2011 року № 8066 йому стало відомо, що спірні підвальні приміщення належать ОСОБА_4 на праві приватної власності, а з листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області від 30 листопада 2011 року № 7/7-926 - що рішенням Виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області від 29 вересня 2004 року № 519 спірні підвальні приміщення були закріплені за квартирою № 1.

У червні 2012 року він та власник квартири № 3 ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом про скасування запису у Реєстрі прав власності на нерухоме майно та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні спільним майном. У процесі судового розгляду справи він дізнався про існування рішення Виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області від 24 лютого 2005 року № 52, яким надано дозвіл на оформлення права власності на вбудоване у житловий будинок нежиле приміщення піцерії, що знаходиться по АДРЕСА_1, загальною площею 171,60 кв. м, за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 - по 1/2 частки за кожним та згідно з яким доручено видати свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно. КП «Берегівське БТІ БРР» доручено провести державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно. Вважає, що таке рішення прийняте всупереч нормам закону, оскільки Виконавчий комітет Берегівської міської ради протиправно позбавив власників квартир № 2 - № 3, у тому числі і його права власності на спірні підвальні приміщення. Оскаржуване рішення прийнято з порушенням вимог закону, відповідно, і свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на підставі цього рішення, є незаконним.

Тому позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області від 24 лютого 2005 року № 52, визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, видане виконавчим комітетом Берегівської міської ради Закарпатської області 11 березня 2005 року.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконними і скасовано п. 2, п. 3, п. 4 рішення Виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області від 24 лютого 2005 року № 52 «Про затвердження акта Державної технічної комісії про готовність закінченого об'єкта до експлуатації, реконструкції вбудованого нежитлового приміщення по АДРЕСА_1», визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, видане Виконавчим комітетом Берегівської міської ради Закарпатської області 11 березня 2005 року, в частині визнання права власності за ОСОБА_4 на підвальні приміщення АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 19 грудня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17 серпня 2007 року, що підверджується договором купівлі-продажу та витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно КП «Берегівське бюро технічної інвентаризації Берегівської районної ради» від 22 серпня 2007 року (а. с. 15).

Рішенням Виконавчого комітету Берегівської міської ради від 29 вересня 2004 року за № 519 «Про надання дозволу на закріплення підвалу за квартирою АДРЕСА_1, спільні підвальні приміщення, що знаходяться під квартирою № 1, закріплені за квартирою АДРЕСА_1, яка є власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (а. с. 11).

Рішенням Виконавчого комітету Берегівської міської ради від 24 лютого 2005 року № 52 «Про затвердження акта Державної технічної комісії про закінчення реконструкції вбудованого не житлового приміщення по АДРЕСА_1» надано дозвіл оформлення права сумісної власності на вбудоване у житловий будинок нежиле приміщення піцерії, що знаходиться по АДРЕСА_1, загальною площею 171,60 кв. м, за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 - по Ѕ частки за кожним (а. с. 12).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, виданим Виконавчим комітетом Берегівської міської ради від 11 березня 2005 року, вбудоване у житловий будинок нежиле приміщення піцерії складається з дев'яти приміщень загальною площею 103,2 кв. м та трьох підвальних приміщень загальною площею 68,4 кв. м (а. с. 13).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що підвальні приміщення є допоміжними, і видача на ці приміщення свідоцтва про право власності порушує права позивача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову ОСОБА_3 у позові, апеляційний суд послався на те, що позивач придбав квартиру у спірному будинку у 2007 році, тобто після того, як спірні підвальні приміщення передані у власність ОСОБА_4, та дійшов висновку про те, що його право не є порушеним і захисту не підлягає.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до ч. 2 ст. 10 указаного Закону стають об'єктами права спільної власності співвласників будинків одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

У рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (п. 1.1).

Статтею 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні шахти та інші технічні приміщення).

Віднесення приміщень, у тому числі підвалів, де розташоване технічне обладнання будинку, до допоміжних приміщень передбачалось і наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 квітня 1996 року № 28/389 «Про затвердження Типового статуту об'єднання (товариства) співвласників багатоквартирного будинку» (втратив чинність на підставі наказу Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17 листопада 2003 року № 189/2040) та наказом Держжитлокомунгоспу України від 27 серпня 2003 року № 141 «Про затвердження нового Типового статуту об'єднання співвласників багатоквартирного будинку та Типового договору відносин власників житлових і нежитлових приміщень та управителя».

Для правильного вирішення спору суд з'ясовує не лише характеристику спірного приміщення за наданими міською радою документами, але й детально перевіряє, чи є спірне приміщення допоміжним; чи знаходиться у ньому технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою; чи використовувалось воно чи якась його частина для обслуговування будинку.

Від вирішення цього питання залежить те, чи є спірне приміщення згідно з ст. ст. 355, 356 ЦК України спільною частковою власністю власників приватизованих квартир, оскільки відповідно до цивільного законодавства України розпорядження майном, що є спільною частковою власністю, проводиться за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Втім, вирішуючи спір, апеляційний суд не врахував висновків, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2014 року, які є обов'язковими відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України, належним чином не з'ясував, чи є спірні приміщення допоміжними чи нежилими.

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача було подано клопотання про витребування від комунального підприємства «Берегівське бюро технічної інвентаризації Берегівської районної ради» для огляду інвентаризаційну справу на багатоквартирний будинок по АДРЕСА_1.

У рішенні суд першої інстанції свої висновки обґрунтовував тим, що з витребуваної інвентаризаційної справи вбачається, що у зазначеному вище будинку знаходяться спірні підвальні приміщення. З експлікації вбудованого нежитлового приміщення та технічного паспорта вбачається, що спірні підвальні приміщення площею 13,9, 25,2 та 29,3 кв. м належать до допоміжних приміщень.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, на зазначене уваги не звернув, не надав ніякої оцінки витребуваним судом першої інстанції доказам.

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному суді», у разі ухвалення нового рішення або зміни рішення суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині рішення дає оцінку доказам, що наявні в матеріалах справи, а також новим доказам, якщо вони досліджувалися, в їх сукупності за правилами, встановленими статтею 212 ЦПК.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик