Рішення

ІмЕНЕм України

9 березня 2010 року справа № 2-4027/10

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді Михайлюка О.А.,

при секретарі Бондаренко Т.П.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобовязання зняти з реєстраційного обліку, -

встановив:

ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобовязати відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області зняти його з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1, посилаючись на те, що відповідач не проживає на спірній житловій площі, квартирою не цікавиться, не оплачує комунальні послуги. Формальна прописка відповідача змушує позивача вносити більш високу плату за комунальні послуги, у звязку з чим вона вимушена звернутись з цим позовом до суду.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просить суд визнати ОСОБА_2 втратившим право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_2 у звязку з чим зобовязати відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала пояснила суду, що відсутні підстави визнавати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, крім того позивачка чинить перешкоди в мешканні в квартирі АДРЕСА_2, що позбавляє його можливості реалізувати його право на проживання в квартирі.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідні брат та сестра. За життя батька сторін, ОСОБА_4, з дозволу батька та позивачки, в 2005 році ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку.

В звязку з цим суд не погоджується з твердженням позивачки та її представника про те, що ОСОБА_2 не реалізував своє право на житлове приміщення, яке він здобув в 2005 році, не вселявся до нього. Не заявляючи позовних вимог стосовно недійсності реєстрації, позивачка фактично визнала місцем проживання ОСОБА_2 з 2005 року вказану квартиру. Крім того, звернувшись до суду саме з позовними вимогами про визнання втратившим право користування житловим приміщенням, позивачка сама підтвердила, що позивач це право реалізував.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо не проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_3, ОСОБА_1 надала акти про не проживання ОСОБА_2 в зазначеній квартирі. Однак вказані Акти не можуть бути прийняті судом як доказ підтвердження обставин не проживання відповідача у зазначеній квартирі у зв'язку з тим, що з текстів даних Актів про не проживання вбачається, що особи, підписи яких зазначені в Актах, засвідчують, що ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_4 на протязі останніх чотирьох років не проживав, у даний момент не проживає, житловим приміщенням не користується, в квартирі відсутні будь-які належні йому речі. За клопотанням позивачки, особи, підписи яких значаться у Актах, були допитані в якості свідків в судовому засіданні і дали показання, що суперечать самим Актам.

Так, свідок ОСОБА_5, допитана в судовому засіданні, повідомила суду, що в квартирі АДРЕСА_4 вона ніколи не була і хто в ній проживає, окрім ОСОБА_1, їй не відомо. Свідок ОСОБА_6 повідомила суду, що відповідача ОСОБА_2 вона в обличчя не знає, та чи є його речі в квартирі АДРЕСА_4 їй не відомо.

Суд також не приймає до уваги твердження позивачки та її представника про наявність формальної реєстрації ОСОБА_2 за вказаною адресою без його фактичного проживання у квартирі, оскільки позивачка не надала доказів, які б вказували на фіктивність реєстрації, та відповідно, на не проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою.

Відповідно до листа начальника сектору Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області вбачається, що ОСОБА_2 звертався до сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області стосовно зняття його з реєстрації за адресою: АДРЕСА_5, оскільки зняття його з реєстраційного обліку зробило неможливим виконання обовязків наймача житлового приміщення, передбачених Житловим кодексом України, в тому числі і щодо сплати комунальних витрат. Через це суд не розцінює несплату відповідачем комунальних послуг як доказ не проживання ОСОБА_2 у квартирі.

В судовому засіданні було оглянуто оригінал поштового листа на ім'я ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3, копія якого була залучена до матеріалів справи, із штемпеля на конверті вбачається, що поштова кореспонденція направлялась в 2007 році, тобто в той час, коли, як стверджує позивачка, ОСОБА_2 не проживав за цією адресою. Отримання ОСОБА_2 поштової кореспонденції за вказаною адресою підтверджує, що реєстрація ОСОБА_2 за вказаною адресою не була фіктивною, та позивач мешкав за цією адресою.

Суд, при прийнятті рішення, приймає до уваги як письмовий доказ відповідь ОСОБА_7 на запит адвоката, з якої вбачається, що ОСОБА_2 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, і ця квартира значиться як офісне приміщення ПП «Клан Шиппінг», що підтверджується договором, а також поштовою кореспонденцією. Таким чином отримання ОСОБА_2 за цією адресою поштової кореспонденції не свідчить про його проживання за цією адресою, оскільки з наданих поштових відправлень вбачається, що вони були направлені ОСОБА_2 як особі, що має відношення до ПП «Клан Шиппінг» яке значиться за цією адресою.

Суд також критично відноситься до посилань ОСОБА_1 щодо відсутності майна відповідача за спірною адресою, оскільки в процесі судового розгляду було встановлено, що речі та документи відповідача знаходяться в квартирі АДРЕСА_2. Наданий позивачкою Акт описи майна вказані обставини не спростовує.

Щодо досліджених в судовому засіданні вироку Приморського районного суду міста Одеси від 15.06.2005 року, яким ОСОБА_2 визнаний винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та відповідей з поштамп - центру поштового зв'язку, то суд дає наступну правову оцінку вказаним доказам.

З Вироку суду, вбачається, що злочин ОСОБА_2 було вчинено 27 січня 2005 року, тобто ще до того, як він був зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3. В зв'язку з цим посилання позивачки та її представника на зазначену у Вироку домашню адресу та характеристику за іншим місцем проживання суд не приймає до уваги, оскільки на той час, коли була порушена кримінальна справа стосовно відповідача, він ще не був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_4, а відповідно, це не є предметом доказування по справі.

Що ж до відповідей з поштамп - центру поштового зв'язку, то суд критично відноситься до вказаних доказів, оскільки наявні в матеріалах справи поштові конверти спростовують ці відповіді.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_2 іншого житла, крім квартири АДРЕСА_6, не має. Посилання представника позивачки на начебто наявність житла у ОСОБА_2 в дачній будівлі по вулиці Красні зорі, 10 в місті Одесі є безпідставними, оскільки відповідно до діючого законодавства України дачна будівля не є житлом та має інше призначення. Крім того, відповідно до матеріалів справи власником 6/100 частин дачної будівлі є ОСОБА_7, а не ОСОБА_2

Відносно питання проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до заяви про скасування заочного рішення та письмових пояснень відповідача, ОСОБА_2 не заперечує, що він наразі не мешкає в зазначеній квартирі, однак не може там мешкати через створення перешкод з боку позивачки та її співмешканця, з яким в нього не склались відносини. При цьому відповідач стверджує, що в нього є ключі, однак не всі, а лише один від дверей до квартири. Суд вважає вказані твердження відповідача обґрунтованими, а приймаючи до уваги тяжкий стан здоров'я відповідача, повязаний з сердешним захворюванням, тривале та часте перебування на лікуванні, вважає це поважною причиною для не звернення за захистом свого права у встановленому порядку.

В судовому засіданні також встановлено, що позивачка звернулась до суду з позовом на підставі статті 71 Житлового кодексу України, про що неодноразово вказувалось в ході судового розгляду та в судових дебатах. В самій позовній заяві як підставу позову зазначала вибуття відповідача до іншого житлового приміщення, що передбачено статтею 107 Житлового кодексу України. Відповідно до розяснень, наданих в пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України.

Достатніх доказів того, що відповідач вибув до іншого житлового приміщення, позивачкою не надано. Стосовно не проживання відповідача в спірній квартирі понад встановлені законом 6 місяців, суд враховує тяжкий стан здоровя відповідача, що підтверджується наявними в матеріалах справи медичними документами, тривале та часте знаходження на лікуванні. Відповідно, суд розцінює це як важливу причину для непроживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 понад встановлені законом строки.

Стаття 10 Цивільного процесуального кодексу України та пункт 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позивачка не навела доказів вибуття відповідача саме на постійне проживання в квартиру ІНФОРМАЦІЯ_5, та належного використання вказаного приміщення як житла з боку ОСОБА_2

Таким чином, правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобовязання зняти з реєстраційного обліку - відсутні.

Керуючись ст. 47 Конституції України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст. ст. 71, 72, 107 ЖК України, ст. ст. 10, 58, 60, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобовязання зняти з реєстраційного обліку відмовити.

На рішення суду може бути подана заява про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня його проголошення та апеляційна скарга протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя: О.Михайлюк