ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», про стягнення заборгованості за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся з указаним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ПАТ «ОТП Банк», про стягнення заборгованості за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 2 червня 2006 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в загальному розмірі 110 тис. дол. США із встановленням фіксованої ставки у розмірі 11,00% річних, строком дії кредиту до 2 червня 2021 року. У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_7 перед банком, 6 червня 2006 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, згідно умов якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві власності. При цьому, 2 червня 2006 року ОСОБА_5 надала нотаріальну заяву про надання згоди на укладення кредитного договору та надання в іпотеку сумісно набуту під час перебування у шлюбі з ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати відсотків за його користування. 7 листопада 2013 року ПАТ «ОТП Банк» направило на адресу відповідачів вимогу щодо повернення заборгованості за кредитним договором та повідомило про необхідність погашення заборгованості, що утворилася у позичальника перед банком. У подальшому, 12 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП банк» та ним укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 6 червня 2006 року та відступлення права вимоги за договором іпотеки від 6 червня 2006 року, за умовами яких банк передав йому у повному обсязі, право вимоги виконання боржником боргових зобов'язань за кредитним договором, а також сукупність прав, належних первісному іпотекодержателю за договором іпотеки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 953 850 грн. 12 коп., за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, а саме, на нерухоме майно - житлову квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 123,80 кв.м, житловою площею 65,40 кв.м, яка складається з 3-х житлових кімнат, 3/5 частини якої належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та 2/5 частини якої на праві власності належить ОСОБА_5, шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 123,80 кв.м, житловою площею 65,40 кв.м, яка складається з 3-х житлових кімнат. Вирішено питання про судовий збір.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що позичальник не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, тому наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення указаного боргу у спосіб набуття позивачем права власності на предмет іпотеки, що не суперечить вимогам ст. 16 ЦК України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, виходив із того, що місцевий суд при розгляді справи не перевірив співмірність боргу та вартість предмета іпотеки.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Судом установлено, що 2 червня 2006 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 110 тис. дол.. США, а останній, в свою чергу, взяв на себе зобов'язання в строк до 2 червня 2021 року повернути кредитні кошти згідно складеного графіку повернення кредиту та сплачувати фіксовану процентну ставку у розмірі 11% річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 між ним та банком було укладено договір іпотеки від 6 червня 2006 року. Предметом іпотеки за договором була квартира АДРЕСА_1, загальною площею 123,80 кв.м, житловою площею 65,40 кв.м, яка складається з 3- житлових кімнат.

12 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 6 червня 2006 року, згідно якого у зв'язку з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 2 червня 2006 року, що забезпечений договором іпотеки від 6 червня 2006 року первісний іпотекодержатель ПАТ «ОТП Банк» передав та відступив новому іпотекодержателю сукупність прав, належних первісному іпотекодержателю за договором іпотеки, включаючи, але не обмежуючись, право звернути стягнення на заставне майно, про що було повідомлено відповідачів.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати відсотків за його користування станом на 21 жовтня 2013 року наявна заборгованість за кредитом в розмірі - 88 075,64 дол. США; заборгованість за відсотками в розмірі - 23 001,91 дол. США; заборгованість по штрафним санкціям в розмірі - 59 623,97 грн., про що відповідачам 7 листопада 2013 року були направлені вимоги щодо повернення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційний суд, зазначаючи про необхідність урахування співмірності заборгованості за кредитним договором із вартістю переданого в іпотеку майна, при вирішенні вимог про звернення стягнення на нього не вказав, якою нормою права таке передбачено.

Законом України «Про іпотеку» встановлено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав (ч. 3 ст. 39 цього Закону).

Вказаним Законом, чинним законодавством не передбачено можливості відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із не співмірністю заборгованості по основному зобов'язанню вартості переданого в іпотеку на забезпечення його виконання майна.

Зазначене може бути враховано лише при умові, що порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків.

Разом із тим, апеляційний суд, вирішуючи позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовив в позові з тих підстав, що місцевим судом не було перевірено співмірність вартості предмета іпотеки із сумою боргу за кредитним договором, проте у порушення вимог ст. ст. 214-215, 303, 316 ЦПК України не врахував, що це не є самостійною підставою для відмови в позові, оскільки апеляційний суд не позбавлений можливості встановити співмірність боргу із вартістю іпотеки, та з урахуванням цього встановити чи завдасть збитків іпотекодержателю порушення основного зобов'язання, та вирішити спір на підставі встановлених обставин справи.

Крім того, 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

З вищевикладених вимог закону вбачається, що апеляційний суд мав право на застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки є й інші підстави, передбачені нормами матеріального та процесуального права, для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки у такому разі при ухваленні власного судового рішення апеляційний суд застосовує закон, який є чинним на час ухвалення такого рішення.

Разом із тим, не можна погодитись і з рішенням місцевого суду, оскільки резолютивна частина рішення місцевого суду не відповідає вимогам п. 1 ст. 215 ЦПК України та ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із ч. 6 ст. 38 закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотеко держателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідно до п. 4.4 договору іпотеки сторони оцінили предмет іпотеки, за згодою сторін у розмірі 1 708 644 грн. При цьому, вартість предмета іпотеки, зазначена у цьому пункті договору, є умовною вартістю предмета іпотеки на момент передачі його в іпотеку. Реалізація предмета іпотеки у випадку примусового стягнення (виконавчий напис, судове рішення або у випадку досудового врегулювання спору, передбаченого цим договором) буде здійснюватися за цінами, що реально склалися на аналогічне предмету іпотеки майно на момент його реалізації.

Місцевий суд, без урахування вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку», положень п. 4.4 договору іпотеки, у резолютивній частині рішення не зазначив складові загального розміру заборгованості, що підлягають сплаті іпотеко держателем з вартості предмета іпотеки; початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, не з'ясував чи є згода між іпотекодавцем та іпотеко держателем щодо встановлення початкової ціни продажу предмета іпотеки.

Таким чином, судами допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, не врахування вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, що відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року та рішення апеляційного суду апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська