УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Рууккі Україна», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Основа», про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Рууккі Україна» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Рууккі Україна» (далі - ТОВ «Рууккі Україна»), третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Основа» (далі - ТОВ «Основа»), про стягнення грошових коштів у розмірі 1 305 302 грн 71 коп., яка складається з: заборгованості за зобов'язанням в сумі 1 234 659 грн, втрат від інфляції - 1 232 грн 19 коп., 3% річних - 11 568 грн 59 коп, пені - 57 842 грн 93 коп.

На обґрунтування позову зазначав, що він сплатив відповідачу грошові кошти за металовироби, загальна сума яких становила 1 234 659 грн, однак відповідач порушив свої зобов'язання щодо постачання оплаченого ним товару.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Рууккі Україна» на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 234 659 грн та судові витрати у розмірі 3 441 грн шляхом перерахування коштів на рахунок ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 4 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2014 року заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 4 лютого 2014 року у зв'язку з нововиявленими обставинами задоволено. Рішення апеляційного суду м. Києва від 4 лютого 2014 року скасовано, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «Рууккі Україна», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що ТОВ «Рууккі Україна» не виконало зобов'язань перед ОСОБА_3, внаслідок чого останній втратив інтерес до оплаченої ним продукції, що є підставою для повернення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд посилався на рішення господарського суду Київської області від 29 липня 2013 року у справі за позовом ТОВ «Основа» до ТОВ «Рууккі Україна» про зобов'язання вчинити дії з поставки позивачу продукції, яким установлено, що 3 липня 2012 року між фізичною особою ОСОБА_3 та ТОВ «Основа» укладено договір на виготовлення і монтаж металоконструкцій та виконання підрядних робіт, відповідно до якого підрядник зобов'язався на свій ризик або залученими силами і засобами відповідно до проектної та робочої документації, КМД, чинних будівельних норм і правил та в обумовлений договором строк виконати роботи з виготовлення та монтажу металоконструкцій та виконання підрядних робіт на об'єкті, а замовник - забезпечити належне фінансування, надати частину матеріалів, прийняти і оплатити вартість виконаних робіт.

З таким висновком суду апеляційної інстанції погодився й суд касаційної інстанції, а тому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року залишив без змін рішення апеляційного суду м. Києва від 4 лютого 2014 року.

ОСОБА_3 подав заяву про перегляд вказаного рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, оскільки 17 березня 2014 року Вищим господарським судом України скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 16 січня 2014 року та рішення господарського суду Київської області від 29 липня 2013 року, що було підставою для ухвалення апеляційним судом м. Києва рішення, який дійшов висновку про наявність договірних правовідносин між сторонами, у зв'язку з чим останнє підлягає перегляду.

Задовольняючи заяву про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення районного суду про задоволення позову та виходив із того, що матеріали справи не містять відомостей про наявність договірних відносин між відповідачем та третьої особою щодо поставки металопродукції за рахунок ОСОБА_3, а також відсутні докази щодо передачі відповідачем оплаченої позивачем продукції.

Проте погодитися із такими висновками судів не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до заяви на переказ готівки від 7 червня 2012 року ОСОБА_3 сплатив 111 626 грн 66 коп. за товар - лист профільований, шляхом перерахунку коштів на рахунок ТОВ «Рууккі Україна» згідно з рахунком-специфікацією від 5 червня 2012 року; платіжним дорученням від 17 липня 2012 року ОСОБА_3 перерахував на рахунок ТОВ «Рууккі Україна» кошти в розмірі 11 585 грн 48 коп. за оплату водостоків згідно з рахунком-фактурою від 9 липня 2012 року; платіжним дорученням від 30 серпня 2012 року ОСОБА_3 перерахував на рахунок ТОВ «Рууккі Україна» грошові кошти в сумі 961 825 грн 87 коп., як оплату за прогін легкий, шурупи, листи згідно з рахунком-фактурою від 27 липня 2012 року; 26 вересня 2012 року ОСОБА_3 оплатив за водостійку систему відповідно до рахунка-фактури від 17 вересня 2012 року, шляхом перерахування коштів на рахунок ТОВ «Рууккі Україна» в розмірі 22 182 грн 72 коп.; платіжним дорученням від 11 липня 2012 року позивач здійснив оплату за будівельні матеріали згідно з рахунком-фактурою від 26 червня 2012 року в сумі 28 233 грн 36 коп.; платіжним дорученням від 11 липня 2012 року позивач перерахував на рахунок відповідача 99 204 грн 92 коп. за прогін легкий, згідно з рахунком-фактурою від 5 липня 2012 року.

Загальна сума сплачених ОСОБА_3 коштів на рахунок ТОВ «Рууккі Україна» становить 1 234 659 грн.

Судами також установлено, що позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що він сплатив ТОВ «Рууккі Україна» кошти на придбання металовиробів, однак відповідач не виконав своє зобов'язання щодо поставки йому зазначеного товару. Внаслідок прострочення боржником виконання зобов'язання воно втратило для нього інтерес, а тому він просив стягнути з боржника сплачені ним кошти з урахуванням індексу інфляції, трьох процентів річних від простроченої суми та пені за несвоєчасне виконання зобов'язання з підстав, передбачених ст. ст. 509, 526, 612, 615, 625, 1212 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Слід звернути увагу, що позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог на норми статей ЦК України, які регулюють зобов'язальні правовідносини.

Відсутність у матеріалах справи письмового договору про надання послуг та сплату коштів за постачання продукції не є підставою вважати, що ОСОБА_3 було сплачено на рахунок ТОВ «Рууккі Україна» кошти безпідставно. Отже, сплачуючи на користь відповідача кошти, позивач мав на меті отримання продукції.

Слід звернути увагу, що позивачем було перераховано на рахунок відповідача кошти неодноразово, кількома платежами, тобто мали місце триваючі правовідношення. Відсутність на час звернення до суду інтересу щодо отримання продукції від відповідача не є підставою вважати, що такі кошти перераховані на рахунок відповідача безпідставно.

Крім того, позивач просив застосувати положення ст. 625 ЦК України як наслідок прострочення виконання боржником зобов'язання, при цьому заперечує проти договірних правовідносин між сторонами.

Задовольняючи позовні вимоги, судами не було звернуто уваги, що про наявність договірних відносин між сторонами свідчить не лише рішення господарського суду Київської області від 29 липня 2013 року, а й інші підстави, а саме: копії рахунка - специфікації, проект кінно-спортивної школи «Алюр», плану-схеми та креслення окремих приміщень об'єкта будівництва (складу для зберігання кормів, конюшні з критим манежем, металоконструкцій покрівлі денників, поперечний переріз по денникам, в якому постачальником зазначено ТОВ «Рууккі Україна»), декларації про початок виконання будівельних робіт кінно - спортивної школи «Алюр».

Таким чином, передчасним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що у разі скасування судового рішення про встановлення обставин, які стали підставою для відмови у задоволенні позову, слід задовольнити позов, адже зазначене судове рішення не було єдиною підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_3

Крім того, копія постанови Вищого господарського суду України від 17 березня 2014 року про скасування рішення господарського суду Київської області від 29 липня 2013 року, яка є підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, була долучена до матеріалів касаційного провадження під час перевірки рішення апеляційного суду м. Києва від 4 лютого 2014 року.

Так, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Така правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, яка є обов'язковою для судів при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214 ЦПК України).

Таким чином, застосовуючи до спірних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України, суд не врахував, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Обов'язковими умовами для виникнення зобов'язання з безпідставного збагачення є:

- набуття або збереження майна;

- набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою);

- відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

З огляду на матеріали справи не можна вважати, що спірні кошти безпідставно набуті відповідачем, оскільки ОСОБА_3 перерахував їх на рахунок відповідача з метою отримати продукцію.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

З матеріалів справи убачається, що поведінка позивача засвідчила волю настання правових наслідків після сплати коштів за продукцію.

Аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч.ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Оскільки суди не звернули належної уваги на вказані обставини, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не врахували норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому дійшли передчасного висновку про задоволення позову, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Рууккі Україна» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта