У х в а л а

іменем україни

11 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, управління комунальної власності департаменту економічної політики, відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, ОСОБА_4, треті особи: обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Львівське комунальне підприємство «Княже місто», про визнання рішень органу місцевого самоврядування незаконними, визнання договору купівлі-продажу та суборенди нежитлових приміщень недійсними, скасування свідоцтва про право власності та державної реєстрації права власності за касаційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Зазначений житловий будинок є пам'яткою архітектури місцевого значення. Ухвалою Львівської міської ради від 27 січня 2011 року затверджено перелік об'єктів комунальної власності, які підлягають приватизації шляхом викупу, у п. 10 додатку до якого зазначено нежитлові приміщення на першому поверсі указаного вище будинку. 13 вересня 2011 року ОСОБА_4 приватизувала вказані нежитлові приміщення шляхом їх викупу.

Посилаючись на незаконність відчуження нежитлових приміщень, які є допоміжними та які призначені для забезпечення експлуатації будинку, позивач просив визнати незаконними: ухвалу Львівської міської ради від 06 листопада 2008 року «Про надання в оренду нежитлових приміщень по АДРЕСА_1»; ухвалу Львівської міської ради від 27 січня 2011 року «Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу»; рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 20 квітня 2011 року «Про оформлення права комунальної власності на будівлю по АДРЕСА_1»; рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 12 серпня 2011 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 20 квітня 2011 року № 456»; наказ Управління комунальної власності Львівської міської ради від 23 липня 2009 року «Про надання в суборенду орендованих площ на АДРЕСА_1»; свідоцтво про право власності на спірне нежитлове приміщення, видане 12 серпня 2011 року Відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова згідно з рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 12 серпня 2011 року ОСОБА_4; державну реєстрацію нерухомого майна на указане нежитлове приміщення, а також визнати договір оренди нерухомого майна від 30 січня 2009 року, договір суборенди нежитлових приміщень від 17 вересня 2009 року та договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13 вересня 2011 року недійсними.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконними п. 10 додатку «Перелік об'єктів комунальної власності, які підлягають приватизації способом викупу», ухвалу Львівської міської ради від 27 січня 2011 року «Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу», рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 20 квітня 2011 року «Про оформлення права комунальної власності на будівлю на АДРЕСА_1», рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 12 серпня 2011 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 20 квітня 2011 року», ухвалу Львівської міської ради від 06 листопада 2008 року «Про надання в оренду нежитлових приміщень на АДРЕСА_1». В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить частково скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі.

У касаційних скаргах ОСОБА_4 та Львівська міська рада просять скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірне приміщення є допоміжним, а тому не могло бути предметом приватизації згідно зі ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Проте повністю з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1.

13 вересня 2011 року ОСОБА_4 приватизувала нежитлові приміщення, загальною площею 26,7 кв. м, розташовані на першому поверсі вказаного багатоквартирного будинку, шляхом їх викупу.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що зазначені нежитлові приміщення є допоміжними, призначене для забезпечення експлуатації будинку, а тому їх приватизація є незаконною.

Частиною 1 ст. 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Частиною 3 ст. 7 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» встановлено, що включення об'єктів малої приватизації до переліків, зазначених у частині першій цієї статті, здійснюється з ініціативи державного органу приватизації, уповноваженого органу управління чи покупця.

Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» викуп застосовується щодо об'єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об'єкта передбачено законодавчими актами.

Ухвалою Львівської міської ради від 27 січня 2011 року затверджено перелік об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації способом викупу, зокрема до такого переліку за заявою ОСОБА_4 включено одноповерхове приміщення по АДРЕСА_1, про що зазначено у п. 10 додатку до цієї ухвали.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до ч. 2 ст. 10 указаного Закону стають об'єктами права спільної власності співвласників будинку одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

У Рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 02 березня 2004 року (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (п. 1.1).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

При цьому неподільним майном є неподільна частина житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку, технічного обладнання будинку, що забезпечують належне функціонування жилого будинку.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірили статусу спірного нежитлового приміщення, не навели належних та допустимих доказів того, що це приміщення є допоміжним, не перевірили тверджень відповідачів про те, що у спірному приміщенні не розташовано технічного обладнання будинку і раніше воно використовувалось в якості приміщення столярної майстерні, а, відтак, дійшли до передчасного висновку про неправомірність його приватизації шляхом викупу ОСОБА_4, обґрунтувавши цей висновок на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суди не врахували того, що, оскільки допоміжні та нежилі приміщення являють собою різні частини багатоквартирного будинку, які відрізняються між собою своїм призначенням, то необхідно встановити, чи є це приміщення допоміжним, в якому чи в частині якого може знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов та безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою, чи використовувалось воно чи якась з його частин для обслуговування будинку.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, правовідносини між сторонами не визначені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України, оскільки порушення закону допущені як районним судом, так і апеляційним, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 та Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська