У х в а л а

іменем україни

04 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Дем'яносова М.В.,Коротуна В.М.,
Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_7, до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа - приватний нотаріус Яготинського державного нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6, в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_7, звернулась до суду із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору іпотеки недійсним.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що 13 квітня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_9 було укладено договір кредиту № K3JWGA15005676, відповідно до якого банк надав позивачу кредит в розмірі 22080,00 доларів США на споживчі цілі. Того ж дня, з метою забезпечення зобов'язань по кредитному договору між позивачем та банком був укладений договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі під № 1455, за яким предметом іпотеки була квартира АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності.

Посилаючись на те, що на момент укладення договору правом користування зазначеною квартирою мав її неповнолітній син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також на те, що договір іпотеки не був погоджений у встановленому порядку органом опіки та піклування, позивач просила суд задовольнити позов та визнати недійсним спірний договір іпотеки від 13 квітня 2007 року на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 23 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2014 року, визнано недійсним договір іпотеки, укладений 13 квітня 2007 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_6, скасовано заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 та виключено запис з Державного реєстру іпотек та заборон відчуження щодо даної квартири.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 червня 2014 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2014 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до статті 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судами встановлено, що 13 квітня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_9 було укладено договір кредиту № K3JWGA15005676, відповідно до якого банк надав позивачу кредит в розмірі 22080,00 доларів США на споживчі цілі.

З метою забезпечення зобов'язань по кредитному договору між позивачем та банком був укладений договір іпотеки від 13 квітня 2007 року, зареєстрований в реєстрі під № 1455, за яким предметом іпотеки була квартира АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності.

ОСОБА_6 є матір'ю ОСОБА_7, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1, що вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1.

Частиною 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до статті З Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-Х11, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції «Про права дитини» та не можуть тлумачитися звужено.

У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, що стосуються інтересів дитини, суд відповідно до вимог статті 8 ЦПК України та статті З Конвенції «Про права дитини» повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки і піклування, відповідно до статті 177 СК України, є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням. Адже відповідно до частини 2 та 3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члена сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Крім того, з матеріалів справи вбачається та не спростовано сторонами, що рішенням Яготинського районного суду Київської області від 20 грудня 2012 року відмовлено у позові ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, Служба у справах дітей при Яготинській РДА, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Вказаним рішенням встановлена та обставина, що спірний договір іпотеки було укладено в порушення, зокрема, вимог статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки станом на момент укладення цього договору неповнолітня дитина користувалась предметом іпотеки, іншого житла не має, а передання квартири в іпотеку відбулось без отримання дозволу органу опіки та піклування.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 грудня 2012 року дане рішення набрало законної сили.

Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що договір іпотеки від 13 квітня 2007 року укладений в порушення вимог чинного законодавства, тобто без попереднього дозволу органу опіки та піклування на передачу в іпотеку нерухомого майна, яким на час укладення даного договору мав право користування малолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

При цьому, суди правильно врахували вимоги Конвенції «Про права дитини», Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також обґрунтовано послались на рішенням Яготинського районного суду Київської області від 20 грудня 2012 року, яке набрало законної сили і яким встановлені обставини, що не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, зокрема, щодо порушення прав малолітнього ОСОБА_7 укладенням між банком та позивачем договором іпотеки від 13 квітня 2007 року, без дозволу органу опіки та піклування.

Враховуючи зазначене, до вказаних висновків у справі суди дійшли на підставі тих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в скарзі доводи не дають підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, фактично зводяться до переоцінки доказів і не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

За таких обставин, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відхилити.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.В. Дем'яносов
В.М. Коротун
І.К. Парінова
С.П. Штелик