Справа №265/5877/15-ц
Провадження №2/265/2451/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Міхєєвої І.М.,

при секретарі - Федорової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», про зобовязання працевлаштування, стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 12 березня 2015 року вона працювала на посаді контролера-касира операційного відділу ТВБВ № 1000/0459 в філії -ПАТ «Державний ощадний банк України». 24 квітня 2015 року її було звільнено з посади, в звязку з закінченням строку дії трудового договору. На дату звільнення вона була вагітна, про що 23 квітня 2015 року повідомила заступника начальника відділу, про свою вагітність також повідомляла керівництво ПАТ «Державний ощадний банк України»та керівництво відділу телеграмою та листом від 24.04.2015 року. З 24 квітня 2015 року вона знаходилась на стаціонарному лікуванні в пологовому будинку, про що також повідомила відповідача відповідною письмовою заявою. Після лікування позивач звернулася до відповідача з вимогою про виплату їй коштів за період непрацездатності, але кошти їй не були сплачені. Протягом трьох місяців з дня звільнення,відповідач не працевлаштував позивачку та не виплатив їй середній заробіток за три місяці з дня закінчення трудового договору, чим безпідставно порушив її трудові права передбачені ст. 184 ч.3 КЗпП України. За захистом своїх порушених прав вона звернулась до суду. Посилаючись на діюче законодавство просить стягнути з відповідача середній заробіток за три місяця від дня звільнення в сумі 7905 гривень, зобовязати відповідача працевлаштувати її, зобовязати відповідача нарахувати та сплатити їй допомогу по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання за перші пять днів тимчасової непрацездатності, починаючи з 24.04.2015 року, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5000 гривень та витрати на правову допомогу. В обґрунтування моральної шкоди посилалась, що порушення її трудових прав призвели до моральних страждань, вона перебуває в постійному нервовому напруженні, втратила душевну рівновагу, отримала стрес, в звязку з чим знаходилась на лікуванні в пологовому будинку, внаслідок відсутності роботи та сплати середнього заробітку залишилась без засобів існування та була позбавлена можливості придбати необхідні медикаменти для лікування та продукти харчування.

В судовому засідання позивач ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити, додатково пояснила, що про свою вагітність вона повідомила керівництво відділу філії 23.04.2015 року та надала відповідну довідку, проте наступного дня заступник начальника Мельнік, повідомила її про звільнення, трудову книжку та наказ про звільнення їй вручено 27 квітня 2015 року, ніяких пропозицій по працевлаштуванню вона не отримувала. 27 квітня вона надала відповідачу довідку про те, що з 24 квітня знаходиться на лікарняному, але довідку навмисно не зареєстрували, отриманий 24.04.2015 року лікарняний лист не сплачений й до сьогодення. Тільки 4 червня 2015 року її запросили в відділ банку та запропонували ознайомитися з переліком вакансій, проте вакансії за її фахом в місті Маріуполі не запропонували, в звязку з вагітністю та за станом здоровя вона не погодилась на працевлаштування в іншому населеному пункту. Проте їй відомо, що на час її звільнення в відділеннях банку в місті Маріуполі були вакансії за її спеціальністю. Наразі вона вже народила дитину та знаходиться в відпустці по її догляду, не заперечувала що на даний час працювати не зможе.

Представник позивача ОСОБА_3, діюча на підставі договору про надання правової допомоги, позовні вимоги позивачки підтримала в повному обсязі та посилаючись на діюче законодавство просила їх задовольнити, зокрема зазначила, що враховуючи, що на день звільнення позивачка була вагітна та знаходилась на лікуванні в пологовому будинку, її звільнення відбулося з порушенням ч.3 ст. 184 КЗпП України.

Представник відповідача ОСОБА_4І та ОСОБА_5, діючи на підставі довіреності, в судовому засіданні зазначили, що позов визнають частково, а саме визнають вимоги щодо виплати позивачці допомоги по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання за перші пять днів тимчасової непрацездатності, починаючи з 24.04.2015 року, посилались на те, що голова комісії із соціального страхування АТ «Ощадбанк» готував документи для оплати ОСОБА_1 листка непрацездатності, але чому й досі несплачена допомога їм не відомо. Також зазначили, що на час звільнення позивачки, 24.04.2015 року в відділу банку не було відомо про її вагітність, заперечували, що отримували від позивачки листи та довідку про її вагітність, посилаючись на відсутність опису про перелік документів вкладених у лист, чи отримувало керівництво банку від позивачки телеграму їм не відомо. Зазначили, що вперше відповідач дізнався про вагітність позивачки на початку червня 2015 року, тому тільки 04 червня 2014 року позивачку ознайомлено з наявним на цей час переліком вакансій поза межами міста Маріуполя, в звязку з їх відсутністю в місті, але позивачка відмовилась від працевлаштування, на їх думку без поважних причин, про що був складений відповідний акт. Просять відмовити в задоволенні позову ще й тому, що позивачка звернулась до суду поза межами строків, передбачених ст. 233 КЗпП України.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Факт перебування позивачки ОСОБА_1 у трудових правовідносинах з відповідачем сторонами не оспорюється та підтверджується наказом відповідача за № 72/15-к від 12 березня 2015 року, відповідно до якого, ОСОБА_1 прийнято на посаду контролера касира операційного відділу ТВБВ № 10004/0459 на період відпустки основного працівника ОСОБА_6 до дня її фактичного виходу на роботу з 12 березня 2015 року з укладанням договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, з трьохмісячним випробувальним терміном, з посадовим окладом 2635,00 грн. на місяць.

Згідно витягу з наказу філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк»за № 122-к від 24 квітня 2015 року, ОСОБА_1 прийняту на посаду контролера касира операційного відділу ТВБВ № 10004/0459 (Маріуполь А) на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_7, з посадовим окладом 2635,00 гривень на місяць -звільнено у звязку з закінченням строку дії трудового договору за п.2 ст. 36 КЗпП України, прийнято рішення про виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку у кількості 3 календарних днів, за період роботи з 12.03.2015 по 24.04.2015 року.

Як вбачається з довідки комунального закладу «Пологовий Будинок» № 2 міста Маріуполя від 14 квітня 2015 року, ОСОБА_1, перебувала на обліку по вагітності в жіночій консультації пологового будинку № 2 з 14 квітня 2015 року.

Згідно лікарського висновку комунального закладу «Пологовий Будинок» № 2, виданого 14.04.2015 року, ОСОБА_1 рекомендовано звільнення від роботи з компютером та фізичні навантаження, підставами переведення є вагітність 14 тижнів.

Відповідно до довідки комунального закладу «Пологовий Будинок № 2» міста Маріуполя від 27 квітня 2015 року, позивачка в період з 24 квітня 2015 року знаходилась на лікуванні в відділенні патології вагітних пологового будинку № 2.

Згідно виписки з медичної карти хворого за № 662 КЗ «Пологовий Будинок» № 2, позивачка з 24.04.2015 року по 07.05 2015 року знаходилась на лікуванні у ВПВ з діагнозом вагітність, загрозливий аборт, вагітність збережена. 08.05.2015 року звернулась зі скаргами до дільничного лікаря і була повторно госпіталізована до ВПВ, виписана під нагляд лікаря жіночої консультації 20.05.2015 року. Причина повторної госпіталізації у тому числі й отриманий стрес у звязку з судами.

Згідно із ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років ч. 6 ст. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про їх необізнаність про вагітність позивачки на час та після її звільнення, виходячи з наступного.

Згідно повідомлення начальника поштового відділення, подана ОСОБА_1 телеграма на адресу АТ «Ощадбанк» 24.04.2015 року, вручена уповноваженому за прийом кореспонденції Лукянець27.04.2015 року. Як пояснила позивачка в судовому засіданні, телеграмою вона повідомляла керівництва банку про її звільнення під час вагітності.

Судом також встановлено, що позивачка своєю заявою від 27.04.2015 року, повідомила керівництво філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» про те, що знаходиться на лікуванні в відділенні вагітних в пологовому будинку № 2 з 24.04.2015 року. У судовому засіданні позивачка пояснила, що вказану заяву та довідку про свій стан здоровя, вона направила відповідачу 27.04.2015 року рекомендованим листом, що підтверджено копією фіскального чеку «Укрпошти»

Окрім того, на адресу відповідача позивачкою також було направлено скаргу на неправомірні дії посадових осіб відділу банку, в звязку з її звільненням під час вагітності. Зазначена скарга була направлена на адресу АТ «Державний ощадний банк України» та адресу відділу ТВБВ № 1000/0459 в філії -ПАТ «Державний ощадний банк України» в місті Маріуполі рекомендованим листом з повідомленням про вручення, згідно відмітки пошти, лист в відділу банку одержала Красніцкая 30.04.2015 року. Представником відповідача в судовому засіданні не заперечувалось, що Красніцкая працівник філії банку.

При таких обставинах, суд вважає, що позивачкою вжиті всі необхідні заходи для своєчасного та належного повідомлення відповідача про свою вагітність під час та одразу після її звільнення. Зазначені докази відповідачем не спростовані.

Окрім того суд звертає увагу відповідача, що відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеній в Постанові від 11.11.2009 року, для застосування ч. 3 ст. 184 КЗпП України закон передбачає наявність стану вагітності саме на час звільнення особи, а не на час розгляду справи. Застосування даної норми не ставиться в залежність і від своєчасного повідомлення працівницею власника або уповноваженого ним органу про вагітність.

За результатами розгляду аналогічних справ Верховний Суд України дійшов висновку про те, що наявність вагітності на час звільнення є підставою для поновлення на роботі, а несвоєчасне повідомлення працівницею роботодавця про свою вагітність не впливає на застосування гарантій, передбачених Кодексом законів про працю України.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 9 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів (зі змінами та доповненнями), звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України вагітних жінок провадиться з обовязковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник чи уповноважений ним орган виконав цей обовязок по працевлаштуванню, якщо працівниці не було надано на тому ж або іншому підприємстві (в установі, організації) іншу роботу або запропоновано роботу, від якої вона відмовилася з поважних причин.

Згідно акту відповідача від 04.06.2015 року, позивачку було ознайомлено із вакансіями в філії -ПАТ «Державний ощадний банк України» в місті Маріуполі наявними станом на 04 червня 2015 року. В акті зазначено про відмову позивачки від працевлаштування без поважних причин. Проте, з пояснень позивачки та її письмової заяви на адресу відповідача від 09.06.2015 року вбачається, що її відмова від працевлаштування мотивована тим, що запропоновані їй вакансії знаходяться за межами міста Маріуполя, через вагітність її працевлаштування в іншому місті не можливо. При таких обставинах, враховуючи стан позивачки, а саме наявність вагітності та незадовільний стан здоровя, що підтверджено матеріалами справи, суд визнає поважною причиною відмови позивачки від працевлаштування в зазначений період.

Окрім того, на запит суду, відповідачем надано перелік вакансій в відділеннях АТ «Ощадбанк» в місті Маріуполі, які були в наявності у відповідача у період з 24.04.2015 року по 24.07.20015 року, тобто протягом трьох місяці після звільнення позивачки. Відповідно наданого переліку, у зазначений період в відділеннях банку в місті Маріуполі, були наявні вакансії за фахом позивачки. Проте, нові посади позивачці після її звільнення не пропонувались, що не заперечувалось представником відповідача під час судового засідання.

Таким чином, суд дійшов висновку про порушення відповідачем вимог ч.3 ст.184 КЗпП України, щодо обов'язкового працевлаштування позивачки. На цій підставі суд вважає обґрунтованою вимогу позивачки про стягнення з відповідача на її користь грошової суми, яка повинна була зберігатись за нею протягом трьох місяців на час працевлаштування і які вона не отримала з вини відповідача.

Згідно наказу відповідача за № 72/15-к від 12 березня 2015 року, посадовий оклад позивачки складав - 2635,00 гривень на місяць.

Таким чином, середня заробітна плата за три місяці з дня закінчення строку трудового договору складає:7905 гривень (2635х 3місяці). Вказана сума підлягає стягненню з відповідача, з утриманням при її виплаті передбачених законом податків і зборів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника.

Щодо вимог позивачки про про зобовязання відповідача працевлаштувати її, суд виходить з наступного.

Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов`язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України обовязку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця.

Між тим, судом встановлено, та підтверджено позивачкою в судовому засіданні, що на даний час вона народила доньку та знаходиться в відпустці по догляду за дитиною, що на даний час виключає її можливість працювати, тому вимоги позивачки в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки в іншому випадку може призвести до порушення її прав.

Суд також дійшов висновку й про задоволення вимог позивачки прозобовязання відповідача нарахувати та сплатити їй допомогу по тимчасовій непрацездатності, внаслідок захворювання за перші пять днів тимчасової непрацездатності починаючи з 24.04.2015 року, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст.22 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування»,допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2001 року, затверджено Порядок оплати перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця, відповідно до п.2,3 якого, оплата днів тимчасової непрацездатності здійснюється за основним місцем роботи застрахованої особи у формі матеріального забезпечення, що повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу). Підставою для оплати днів тимчасової непрацездатності є виданий в установленому порядку листок непрацездатності.

Заява про оплату лікарняного та оригінал лікарняного позивачка направила відповідачу цінним листом з описом 24.06.2015 року, наявність зазначених документів не заперечувалось відповідачем.

За таких обставин та враховуючи, що оплата позивачці перших пяти днів тимчасової непрацездатності, внаслідок захворювання, починаючи з 24.04.2015 року, на час розгляду справи не здійснена, вказані вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи, що факт порушення трудових прав ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження в судовому засіданні обґрунтованими, визнаються і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки у відповідності з положеннями ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з принципів розумності та справедливості, також наведених позивачем обґрунтувань моральних страждань і визначає до відшкодування суму 1500 гривень.

Підлягають задоволенню й вимоги позивачки про стягнення витрат на правову допомогу з наступних підстав.

За положеннями ч.1 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правовою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатно правової допомоги.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 31 серпня 2015 року 2014 року уклала з адвокатом ОСОБА_8 договір про надання правової допомоги, згідно якого, остання взяла на себе зобов'язання надати клієнту правові допомогу по підготовці позовної заяви та представництву в суді.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови привернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, виходячи з аналізу ст.ст. 84 та 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч.2 ст. 84 ЦПК України).

Положеннями Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат, на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» затверджено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справ. Так, граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права, тобто 551 грн. 20 коп. за одну годину роботи з 01.09.2015 року.

Згідно наданого адвокатом ОСОБА_8 акту приймання-передачі виконаних робітз правової допомоги від 31.08.2015 року, останньою було складено позовну заяву для звернення особи до суду. Вартість виконаної роботи склала 300 гривень. Відповідно до журналу судових засідань адвокат ОСОБА_3, як представник позивача, брала участь у пяти судових засіданнях, при розгляді зазначеної цивільної справи, а саме 15.09.2015 року тривалістю - 15 хвилин; 28.09.2015 року - 1годину 10 хвилин; 24.11.2015 року - 25 хвилин; 14.12.2015 року - 1 годину; 24.12.2015 року - 1 годину 30 хвилин, що загалом складає - 4 години 20 хвилин.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано квитанцію про сплату 900 гривень, 300 з яких сплачені за складання позовної заяви.

За таких обставин суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу адвоката ОСОБА_8, оскільки вони не виходять за межі граничного розміру їх компенсації, передбаченого зазначеним вище законом.

Обговорюючи питання про порушення строків звернення позивача до суду з зазначеним позовом, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Згідно рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 10 липня 2015 року, яке набрало чинності 06 серпня 2015 року, вбачається, що позивачка зверталася до суду 06.05.2015 року за захистом її порушених прав при звільненні в інший спосіб. Також матеріалами справи підтверджено, що тривалий час після звільнення, позивачка знаходилась на стаціонарному лікуванні в пологовому будинку для збереження вагітності, однією із причин госпіталізації визначено отримання стресу в звязку з судами, що не може залишитися поза увагою суду. При таких обставинах, суд визнає поважними причини пропуску строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, звернення позивачки до суду з зазначеним позовом.

Окрім того, з огляду на ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи задоволення судом вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь середньої заробітної плати, яка повинна була зберігатись за нею протягом трьох місяців на час працевлаштування, суд вважає, що позивач звернулась до суду без порушення строків звернення, передбачених законом.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243, 60 гривень.

Керуючись ст.ст. 88,213-215 ЦПК України,

В С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», про зобовязання працевлаштування, стягнення заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» ( МФО 335106) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) середню заробітну плату за три місяця з дня закінчення трудового договору в сумі 7905 ( сім тисяч девятсот пять) гривень з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обовязкових платежів при її виплаті, моральну шкоду в розмірі 1500 (одна тисяча пятсот) гривень, витрати на правову допомогу в розмірі 900 ( девятсот) гривень.

Зобовязати Публічне акціонерне товариства «Державний ощадний банк України» ( МФО 335106) нарахувати та сплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) допомогу по тимчасові непрацездатності внаслідок захворювання за перші пять днів тимчасової непрацездатності починаючи з 24 квітня 2015 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» ( МФО 335106) на користь держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області в місті Маріуполі протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ______________________ Міхєєва І.М.