АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/729/15 Справа № 185/9301/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Болдирєва У. М. Доповідач - Калиновський А.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого - Калиновського А.Б.

Суддів - Гайдук В.І., Єлізаренко І.А.

При секретарі - Самокиші О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та повернення коштів.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 11 серпня 2014 року між ним та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" був укладений договір фінансового лізингу №010378. Відповідно до п.1.1 договору предметом лізингу є автомобіль Nissan Qashqai +2 2.0 CVTSE. За даним договором позивачем 11 серпня 2014 року було сплачено 30000 грн.

Позивач вважає, що пункти укладеного договору, зокрема - п.1.4., 1.6., 2.5., 3.4.1., 5.4.,7.3., 8.14.,8.15., розділ 10, є несправедливими в розумінні ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" і всупереч принципу добросовісності створюють істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків споживача. Просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №010378 від 11 серпня 2014 року укладений між ним та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", стягнути з ТОВ "Лізиногова компанія "Автофінанс" на його користь грошову суму комісії за організацію договору фінансового лізингу в розмірі 30000,00 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу №010378 від 11 серпня 2014 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс".

Стягнуто з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь ОСОБА_2 грошову суму комісії за організацію договору фінансового лізингу №010378 від 11 серпня 2014 року в розмірі 30000,00 грн., а також судовий збір у сумі 243, 60 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь держави судовий збір у сумі 56,40 грн.

В апеляційній скарзі представник ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 11 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" був укладений договір фінансового лізингу №010378 з трьома додатками до нього(а.с.6-14).

Відповідно до умов договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль Nissan Qashqai +2 2.0 CVTSE, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 270 000 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Предмет лізингу є власністю Лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на Лізингоодержувача згідно з умовами даного Договору(п.1.5 договору).

Умови переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу) визначені розділом 9 Договору. Зокрема, пунктами 9.2. та 9.5. передбачено, що набуття права власності (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати Лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених п. 9.1. (заборгованості за лізинговими платежами, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків) в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати Лізингодавець у зв'язку з переходом права власності. Перехід права власності на предмет лізингу здійснюється на підставі та на умовах укладеного між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем договору купівлі-продажу предмета лізингу.

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку № 1 до договору, який є невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2. договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю Лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

11 серпня 2014 року позивач сплатив ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 30000 грн. комісії за організацію та оформлення договору (а.с.16).

Крім сплати вищевказаної суми у розмірі 30000 грн. позивачем умови договору не виконувалися.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції застосував положення ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", ст. 203, 215-216 ЦК України та виходив з того, що позивачем належним чином доведено, що умови пунктів 1.4., 1.6., 2.5., 3.4.1., 5.4.,7.3., 8.14., 8.15. та розділу 10 Договору, є несправедливими в розумінні ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" і всупереч принципу добросовісності створюють істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків споживача.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.

Визнаючи недійсним оспорюваний договір на підставі ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", місцевий суд не врахував, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

У ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Таким чином, відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 ЗУ "Про фінансовий лізинг").

Разом з тим, рішення суду ґрунтується лише на Законі України "Про захист прав споживачів".

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірні правовідносини врегульовані, як загальними, так і спеціальними нормами (ЗУ "Про фінансовий лізинг"), які необхідно застосовувати у системному зв'язку. При цьому, слід враховувати, що спеціальні норми носять конкурентний характер поряд з іншими загальними нормами.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ "Про фінансовий лізинг", істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як видно з матеріалів справи, кожен аркуш договору разом з додатками підписано сторонами, що підтверджує досягнення ними всіх викладених в договорі умов та доводить вільне волевиявлення учасників договору, що відповідає принципу свободи договору.

Згідно п.1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Згідно п.2 ч.1 ст. 11 ЗУ " Про фінансовий лізинг", лізингоодержувач має право відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям.

Колегія суддів не погоджується з висновками місцевого суду щодо несправедливості умов п. 1.4. договору, оскільки в договорі лізингу відсутня умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізиногодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар, тощо.

На підставі п. 7.3 Договору, страхування предмета лізингу, здійснюється за рахунок споживача але на користь лізингодавця.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг", лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з

виконанням договору лізингу.

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу. Вказана умова договору відповідає обов'язку власника, яким і є Лізингодавець, щодо страхування транспортного засобу. В разі подальшого набуття Лізингоодержувачем права власності (розділ 9 договору) на транспортний засіб правовідносини щодо страхування продовжують діяти до закінчення строку, визначеного договором страхування незалежно від зміни власника транспортного засобу.

Таким чином, безпідставним є твердження позивача щодо несправедливості умов п. 7.3. Договору.

Пунктом 1.6 Договору встановлена можливість зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем. В цьому випадку передбачений обов'язок лізингоодержувача одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченої суми авансових платежів.

Місцевий суд вважав, що умови п. 1.6. є несправедливими, оскільки споживачу не надано право, в такому випадку, в односторонньому порядку розірвати договір.

Пунктом 2.5 Договору передбачено, що з моменту одержання письмового повідомлення від лізингодавця про розірвання цього договору, в зв'язку з невиконанням лізингоодержувачем його умов, експлуатація предмета лізингу не допускається.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що положення п. 2.5. є несправедливими, оскільки надають право відповідачу односторонньо вирішувати питання про розірвання договору і наявність порушень споживачем його умов, обмежують право споживача на користування предметом лізингу, ставлячи його в залежність від позиції лізингодавця.

Також, суд вважав несправедливими умови п. 5.4. договору, відповідно до яких лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками, оскільки судом не було враховано, що лізингодавець передає лізингоодержувачу новий транспортний засіб і відповідно до п. 2 ч.2 ст. 11 ЗУ "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний: відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов'язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані.

Саме неналежна експлуатація лізингоодержувачем предмету лізингу може спричинити до будь-якої відповідальності водія за поручення чинного законодавства, а тому відповідальність в такому випадку повинен нести водій, тобто лізингоодержувач.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 11 ЗУ "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Також Законом визначено випадки, коли лізингоодержувач має право відмовитися від договору в односторонньому порядку.

Право лізингоодержувача на відмову від договору в односторонньому порядку визначено ч. 1 ст. 7 Закону, відповідно до якої лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Пунктами 3.4.1, 8.14 Договору передбачено, що споживач має право достроково здійснити сплату всіх лізингових платежів лише після спливу 12 календарних місяців з моменту підписання Акту прийому-передачі предмета лізингу. У п. 8.14 Договору за дострокове виконання споживачем своїх договірних зобов'язань по сплаті лізингових платежів передбачений штраф в розмірі 10% від суми дострокового погашення.

Суд першої інстанції такі умови визнав жорсткими та несправедливими, вважаючи, що вони порушують права споживача на повне, ефективне і дострокове виконання умов договору.

Пунктом 8.15 Договору встановлено, що у разі зміни розміру лізингових платежів, сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверенню не підлягають.

Місцевий суд прийшов до висновку, що позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів.

З висновками суду щодо підстав вважати пункти 3.4.1, 8.14, 8.15. Договору жорсткими та несправедливими колегія судді також не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 ЗУ "Про фінансовий лізинг", за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Таким чином, пункт 3.4.1. відповідає нормам ЗУ "Про фінансовий лізинг", а пункт 8.14. правомірно визначає відповідальність лізингоодержувача в разі недотримання порядку, визначеного п. 3.4.1. Договору.

Розділом 8 спірного договору визначено поняття "Лізингові платежі" та вказані відповідні конкретні формули, на підставах яких були враховані конкретні суми. Крім того, відповідно до п. 8.1 розділу 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1, 2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною.

Договором фінансового лізингу визначається, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця та чітко передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Згідно п. 8.8. Договору, коригування розмірів лізингових платежів, у випадках, передбачених Договором, не призводять до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується і частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу.

Відповідно до п. 8.13. в період строку дії договору розмір лізингових платежів може індексуватися в залежності від: зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність лізингодавця; збільшення та/або зменшення податків, зборів та інших обов'язкових платежів, пов'язаних з конвертацією гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку; переоцінки залишкової вартості предмета лізингу, яка спричинена змінами вимог нормативно-правових актів України щодо переоцінки предмета лізингу; збільшення та/або зменшення розмірів податків з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та/чи механізмів.

Таким чином, відповідно до умов договору лізингові платежі можуть бути змінені у деяких випадках, які не залежать від лізингодавця. Про будь-які зміни лізингодавець зобов'язаних повідомляти лізингоодержувача, сторони мають можливість на узгодження зміни умов договору, а тому колегія суддів вважає, що п. 8.15. Договору не суперечить нормам чинного законодавства.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що розділом 10 Договору "Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу" встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем, а тому споживач позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Разом з тим, місцевий суд не врахував, що умови будь-якого договору повинні відповідати як загальним, так і спеціальним нормам чинного законодавства. В разі, якщо умовами договору не врегульовано будь-які випадки відповідальності сторін, то така відповідальність настає на підставі норм закону. Тому, будь-яка із сторін не позбавлена можливості звертатися за захистом свої порушених прав на підставі норм закону.

Окрім того, лізингоодержувач не позбавлений можливості щодо ініціювання перед лізингодавцем внесення змін та доповнень до умов договору.

Права та обов'язки як лізингодавця, так і лізингоодержувача, окрім договору, який містить в собі 14 самостійних розділів що регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки сторін договору, ще закріплені в ст.ст. 10,11 ЗУ "Про фінансовий лізинг".

Таким чином, колегія суддів, врахувавши в системному зв'язку норми чинного законодавства, які регулюються відносини в сфері фінансового лізингу, та обставини справи, зокрема те, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених чинним законодавством вимог, вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, а тому відсутні підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України "Про захист прав споживачів".

Викладені в апеляційній скарзі доводи є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За таких обставин, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" задовольнити.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2014 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: