АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/954/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 44 Савранський О. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоДемченка В. А.
суддівПодороги В. М. , Бородійчука В. Г.
при секретаріВолвенко А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги позивача ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7 на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 25 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, Корсунь - Шевченківського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення , -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_6 звернувся з позовом до суду до ОСОБА_8, Корсунь - Шевченківського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення відповідача зі зняттям з реєстрації та зобов'язання зняти відповідача з реєстрації.

Свої вимоги обгрунтовував тим, що являється власником зазначеного будинку. Згідно усної домовленості з ним, відповідач вселився і зареєструвався в його будинку. Відповідач проживає тимчасово, членом сім'ї не являється, добровільно звільнити помешкання та знятися з реєстрації не бажає.

У судовому засіданні суду першої інстанції позивач і його представник ОСОБА_7 позовні вимоги та їх обґрунтування підтримали. Крім того, позивач в судовому засіданні районного суду пояснював, що у 2001 році тимчасово дозволив відповідачу проживати в будинку, так як той став проживати як зять з його дочкою ОСОБА_9. Сам же він з дружиною через деякий час переїхали проживати в село. Коли дочка перестала жити разом з відповідачем, він попросив відповідача виїхати з будинку, але той відмовляється. Дійсно відповідач з дочкою робили ремонт в будинку: добудували гараж, кухню,санвузол, ванну, провів газ, поміняв вікна, паркан та інші будівельні роботи. За комунальні послуги платив зять, так як він там проживав і проживає, тому повинен платити він хоча на його ім'я як власника будинку.

А тому, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні будинком шляхом виселення відповідача зі зняттям з реєстраційного обліку та зобов'язати орган міграційної служби провести зняття з реєстрації відповідача з належного йому будинку за адресою м.Корсунь-Шевченківський вул. Дяченка №25.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 25 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7 подали апеляційні скарги на дане рішення, в якій просили рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення по суті позовних вимог, оскільки вважають його ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони по справі, вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Так, колегією суддів за матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_6 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 28 грудня 1972 року (а. с. 4-5 ).

Згідно усної домовленості із ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_8 вселився і зареєструвався в будинку позивача за згодою останнього.

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_10, відповідач ОСОБА_8 обгрунтовував свої заперечення тим, що у 2000 році вселився в будинок АДРЕСА_1 як член сім'ї позивача ОСОБА_10, оскільки став проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу з його дочкою ОСОБА_9. Через деякий час позивач разом зі своєю дружиною, яка померла у 2010 році, переїхали на постійне місце проживання у свій будинок в с. Бровахи Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, залишивши дане помешкання для проживання сім'ї дочки.

Ухвалюючи рішення по справі та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивачем по справі не надано переконливих доказів того, що спірними правовідносинами були порушені права позивача, а також прийшов до висновку, що спір виник між членом сім'ї та власником житла і тому застосуванню підлягають норми ЖК України, а не ЦК України.

Проте, колегія суддів вважає, що дані висновки не ґрунтуються на матеріалах справи та нормах матеріального права.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 11.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 64 ч. 2 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За змістом статей 64, 65 ЖК наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду УРСР, від 12.04.1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Зважаючи на дані положення норм матеріального права, матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_8 не був і не є членом сім'ї позивача, а є тимчасовим мешканцем, оскільки з власником житла не вів спільного господарства, з дочкою позивача не перебував у зареєстрованому шлюбі, і між сторонами існувала тільки усна домовленість про тимчасове проживання у будинку належному позивачу.

Однак дані обставини не були враховані судом першої інстанції, хоча позивач посилався на них у позовних вимогах (а.с.2-3, 17, 29-31), як і посилався на положення норм ЦК України.

Оскільки ОСОБА_6 є власником будинковолодіння АДРЕСА_1, а відповідачем ОСОБА_8 не доведено факту того, що він вселився до вказаного будинку та проживає в ньому як член сім'ї, то на цій підставі, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_6 усунення перешкод в користування належним йому будинком шляхом виселення ОСОБА_8 з нього підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог чч. 2, 3 ст. 818 ЦК України, тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців).

Згідно ст. 99 ЖК України, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім'ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмови вони підлягають виселенню в судовому порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач є тимчасовим мешканцем та в силу ст. 99 ЖК України має бути виселений із спірного будинку без надання іншого жилого приміщення.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 31 січня 2011 року.

А тому, перевіряючи законність і обгрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував не всі факти, що входять до предмета доказування, не перевірив підтвердження обставин (факти), якими мотивовано рішення, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам, чим порушено норми матеріального та процесуального права.

З врахуванням викладених обставин, матеріалів справи, наданих сторонами доказів, положень матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування, відповідно до положень ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення у справі про задоволення позовних вимог позивача про усунення перешкод у праві користування будинком та виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 303 , 307 , 309 , 313 , 314, 316 , 317, 319 ЦПК України, судова колегія , -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7 - задовольнити.

Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 25 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, Корсунь - Шевченківського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення - скасувати та ухвалити нове рішення у справі, яким :

- позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити;

- усунути перешкоди у праві користування та розпорядження будинком АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_6, шляхом виселення ОСОБА_8 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_1

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з будинку АДРЕСА_1

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення .

Головуючий :

Судді :