У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів:Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення інфляційних втрат, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Одеської області від 11 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, який у подальшому уточнила і просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь 222 568 грн., що складається з: 190 062 грн. - інфляційних втрат, 24 571 грн. - відсотків, 7 377 грн. - 3% річних.

Позивач посилалася на те, що 1 листопада 2012 року між нею та ОСОБА_7 було укладено договір позики, за яким остання взяла у неї в борг 34 695, 00 доларів США та зобов'язалася повернути вказану суму в строк до 1 листопада 2013 року, зі сплатою 10 % річних за користування запозиченими коштами, що підтверджується відповідною розпискою.

У якості забезпечення виконання даного договору позики відповідач ОСОБА_8 прийняла на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_7

У зв'язку з невиконанням відповідачами обов'язків щодо повернення вищевказаної суми позики, ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про стягнення вищевказаного боргу. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 5 лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто на її користь солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики від 1 листопада 2012 року у розмірі 305 320 грн., які складаються з: суми основного боргу у розмірі 277 560 грн. та відсотків за користування коштами у розмірі 27 760 грн. Рішення суду не виконано.

Вищевказана сума боргу була розрахована виходячи з розміру офіційного курсу долара станом на 5 лютого 2014 року. Тому у зв'язку зі значним підвищенням розміру курсу долара станом на 15 квітня 2014 року, позивач просить сягнути з відповідачів відповідні інфляційні втрати, а також 3% річних від простроченої суми боргу.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто на її користь солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_8 190 062 грн. інфляційних втрат. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 листопада 2014 року рішення районного суду скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та ухвалено у цій частині нове рішення у справі про відмову в задоволенні цих позовних вимог. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення судів не відповідають цим вимогам у повній мірі.

Під час розгляду справи місцевим судом було встановлено, що 1 листопада 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала від позивача в борг грошову суму у розмірі 34 695 доларів США та зобов'язалася їх повернути в строк до 1 листопада 2013 року, зі сплатою 10 % річних за користування запозиченими коштами, що підтверджується відповідною розпискою.

У забезпечення виконання ОСОБА_7 даного договору позики відповідач ОСОБА_8 прийняла на себе обов'язок відповідати за її зобов'язаннями перед ОСОБА_6

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 5 лютого 2014 року, що набрало законної сили, на підставі ст. ст. 509, 526, 1046, 1049 ЦК України позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто солідарно з відповідачів на її користь заборгованість за договором позики від 1 листопада 2012 року у розмірі 305 320 грн., яка складається з суми основного боргу у розмірі 277 560 грн. та відсотків за користування коштами у розмірі 27 760 грн.

Рішення суду від 5 лютого 2014 року не було виконано відповідачами, заборгованість за договором позики не погашена.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пп. 17, 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні.

Встановивши, що судовим рішенням від 5 лютого 2014 року було стягнуто заборгованість за договором позики від 1 листопада 2012 року та відсотки за користування коштами у національній валюті - гривні, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. З огляду на це, районний суд задовольнив позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 190 062 грн. Разом з цим, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення 3% річних, суд першої інстанції вважав, що останні не підлягають задоволенню, оскільки у договорі позики від 1 листопада 2012 року сторонами було погоджено інший розмір відсотків, а саме 10% річних, тому вимога позивача щодо стягнення 3% річних не може бути задоволена. У той же час суд підставно відмовив позивачу у стягненні 10% за користування коштами з огляду на те, що позивач помилково повторно просив про їх стягнення і їх розмір вже було зараховано у загальну суму інфляційних втрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не ставилися вимоги про індексацію стягнутих на її користь грошових коштів за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 5 лютого 2014 року, а заявлялися вимоги про стягнення з відповідачів індексації суми боргу за договором позики від 1 листопада 2012 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача у борг грошову суму у розмірі 34 695 доларів США у зв'язку із зростанням курсу долара США. Однак індексація іноземної валюти у зв'язку із зростанням її курсу відповідно до гривні не передбачена.

Такий висновок суду апеляційної інстанції не ґрунтується на вимогах закону, оскільки суд не звернув увагу на те, що підставою заявленого позову була ч. 2 ст. 625 ЦК України, положення якої передбачають інфляційні нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого у національній валюті. При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позов у цій частині не підлягає задоволенню, оскільки договір позики укладено в іноземній валюті та залишив поза увагою те, що судовим рішенням сума боргу була стягнута в національній грошовій одиниці - гривні.

Проте неможливо погодитися і з висновком суду першої інстанції щодо розміру інфляційних сум, оскільки при визначенні суми, місцевий суд прийняв до уваги різницю у курсі долара США й вважав це інфляційними втратами, у той час як грошове зобов'язання у боржника виникло з часу ухвалення рішення суду про стягнення суми боргу у національній валюті та такий розрахунок суперечить приписам ст. 625 ЦК України.

Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди залишили поза увагою вищенаведене, а тому оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення цих судових інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 11 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана Г.В. Юровська