Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 337/1190/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Бондаренко І.В.
Провадження № 22-ц/778/3560/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Кримської О.М.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26 лютого 2009р. між ним та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб.

Від шлюбу сумісних дітей сторони не мають.

На теперішній час подружні стосунки припинили існування. Між сторонами відсутнє почуття любові та поваги один до одного, взаєморозуміння у вирішенні життєво важливих питань. В нього з відповідачем різноманітні погляди на сімейне життя. Подальше спільне життя не є можливим, як і примирення. Збереження шлюбу буде суперечити нашим інтересам. Зараз сторони мешкають окремо.

Розірвати шлюб у добровільному порядку відповідач відмовляється.

В подальшому буде мати місце поділ спільного майна.

На підставі зазначеного просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_4, зареєстрований Плодородненською сільською радою Михайлівського району Запорізької області, актовий запис № 02 від 26.02.2009 р., витрати по сплаті судового збору розділити між сторонами.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2015 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зареєстрований 26 лютого 2009 року Плодородненською сільською радою Михайлівського району Запорізької області, актовий запис за №02. Після розірвання шлюбу залишено відповідачу прізвище ОСОБА_4.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість встановлення судом першої інстанції фактичного моменту припинення шлюбних відносин сторін, просить змінити рішення суду, виключивши з мотивувальної частини дані про те, що «шлюбні відносини припинені з травня 2014 року, чого не оспорюють сторони по справі».

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався тим, що сім'я сторін розпалася остаточно і поновити сімейні стосунки між ними неможливо.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони знаходились у шлюбних відносинах з 26.02.2009 року, від шлюбу дітей не мають. Спільне життя виявилося невдалим через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя. У зв'язку з цим фактичні шлюбні відносини між ними були припинені. Сторони живуть окремо і не підтримують подружніх відносин, перестали вести спільне господарство.

Позивач наполягає на розірванні шлюбу, зазначаючи про те, що примирення неможливе, шлюб носить формальний характер і його збереження є недоцільним.

Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч. ч. 3,4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. З'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст.215 ЦПК України. У ньому зокрема, має бути зазначено дату і місце реєстрації шлюбу, час та причини його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сімї можливим чи не можливим.

Суд, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, правильно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, у зв'язку із чим, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання. Врахував, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

В апеляційній скарзі позивач не навів доводів, які б спростовували висновок суду проте, що шлюбні відносини між сторонами припинені у травні 2014 року.

Посилання апеляційної скарги про те, що суд порушив права позивача та не надав можливості ознайомитись із запереченнями відповідача, в яких було зазначено час припинення шлюбних відносин травень 2014 року, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять ані заяв позивача про ознайомлення з матеріалами справи, ані клопотань ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи для ознайомлення із запереченнями, наданими відповідачем.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме: журналу судового засідання та технічного запису судового засідання від 09.04.2014 року (а.с.50) на запитання суду стосовно уточнення «часу припинення шлюбних відносин», позивач російською мовою відповів, що «брачные отношения между супругами прекращены в мае 2014 года».

Позивач не подавав зауважень щодо технічного запису судового засідання, журналу судового засідання, що є його правом за положеннями ст.ст. 27, 199 ЦПК України.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач скористалась тим, що позивач не практично не володіє українською мовою, а тому переплутав місяць травень з місяцем груднем, колегія суддів вважає неприйнятними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: