Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №445/620/14-ц

Провадження № 2/440/60/2015

05 січня 2015 року

Буський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Кос І. Б.,

при секретарі Дутка С.І.

з участю позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду місті Буськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом. Просить суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку за адресою: АДРЕСА_1. Також просить суд зняти відповідача з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 15.04.2003 року. У спірному житловому будинку крім позивачки зареєстровані члени її сім'ї: третя особа по справі її чоловік ОСОБА_4 та син ОСОБА_5. Крім цього, у спірному житловому приміщенні також зареєстрований її брат по материнській лінії - відповідач по цій справі ОСОБА_3, як член сім'ї колишнього власника будинку. При цьому, позивачка зауважує, що відповідач вибув зі спірного житлового приміщення ще з 2000 року на постійне проживання у Королівство Бельгії, звідки протягом останніх 13 років не повертається, а лише час від часу навідується в Україну, де зупиняється у будинку своєї тещі. Крім того, у спірному будинку відсутні його особисті речі. При цьому, відповідач у спірному житловому будинку не проживає, не здійснює оплати за його користування та комунальні послуги, не несе жодних витрат по утриманні спірного будинку та перестав бути членом сім'ї колишнього власника будинку. Оскільки, відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні власним жилим приміщенням, а добровільно знятись з реєстрації в житловому будинку не бажає, а тому просить суд її позов задовольнити повністю.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позивачкою позовні вимоги підтримали повністю, виходячи із наведених вище підстав та просять суд їх позов задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлені позивачкою позовні вимоги заперечив повністю, покликаючись на те, що він зареєстрований у спірному житловому будинку з моменту народження, оскільки є сином попереднього власника. У 2000 році він виїхав у пошуках роботи за кордон в Королівство Бельгії, де тимчасово проживає разом зі своєю сім'єю. Проте, час від часу позивач приїжджає до місця своєї реєстрації, однак не може туди потрапити через створювані позивачкою перешкоди. Тому, вважає заявлений позивачкою позов безпідставним та необґрунтованим. Відтак, просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Третя особа по справі ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлені позивачкою позовні вимоги підтримав повністю, виходячи із наведених вище підстав та покликаючись на те, що він є чоловіком позивачки, а відповідач протягом останніх чотирнадцяти років у спірному житлі не проживає. Просить суд заявлений позов задовольнити повністю

Третя особа по справі ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, направивши до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі на підставі наявних матеріалів та просить суд заявлений позов задовольнити повністю (а.с. 21).

Вислухавши думку всіх учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об'єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Нормами статей 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 є одноосібним власником спірного житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 15.04.2003 року, що стверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18685604 від 30.04.2008 року, виданого Золочівським МБТІ, копії яких наявні у матеріалах справи (а.с. 5, 44).

Як вбачається із довідки Золочівського МВ ЖКП від 27.12.2013 року, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає позивачка ОСОБА_1, а також зареєстровані: треті особи по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також відповідач ОСОБА_3, про що вбачається зі справи (а.с. 4).

Разом з тим, як встановлено судом, відповідач ОСОБА_3 з 1996 року зареєстрований у спірному житловому будинку АДРЕСА_1. Проте, з 2000 року відповідач виїхав на проживання в Королівство Бельгії, де проживає разом зі своєю сім'єю, звідки тимчасово двічі на рік навідується в Україну ( а.с.13). Вказана обставина визнається сторонами по цій справі, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Проте, відповідач ОСОБА_3 після набуття права власності на спірний житловий будинок позивачкою ОСОБА_1, на прохання позивачки добровільно знятися з реєстрації у ньому не бажає, а позивачка має намір використовувати належний їй на праві власності будинок для власного проживання та членів її сім'ї.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 391 ЦК України.

Так, згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 3 ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї.

В силу норм ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Згідно частини 1 статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до вимог статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 пояснили, що відповідач ОСОБА_3 протягом останніх 10-15 років за місцем реєстрації в АДРЕСА_1 фактично не проживає, оскільки виїхав на постійне проживання в Королівство Бельгії, звідки зрідка навідується в м. Золочів, приблизно двічі на рік, однак по місцю своєї реєстрації не з'являвся. Відповідача в спірному помешканні не бачили, про події, що можуть свідчити про перешкоди у доступі до помешкання, їм не відомо.

Відтак, судом встановлено обставини, які вказують на вибір іншого місця проживання відповідачем, права позивачки є порушеними, а відтак вимога про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є обґрунтованою та достатньою для захисту її порушеного права.

За таких обставин, ураховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, визнавши відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки понад шість останніх місяців в ньому не проживав, що не оспорюється самим же відповідачем.

Разом із тим, відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відтак, суд вважає за доцільне відмовити у задоволені позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки вказане питання не є компетенцією суду.

Ураховуючи викладене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, ст. ст. 3, 15, 16, 379, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 109, 150, 156, 168 ЖК України, ст.ст. 21, 40, 83, 106, 152, 158, 198, 120, 126 ЗК України та керуючись ст. ст. 10, 11, 59, 60, 61, 212, 213, 215, 217, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку за адресою: АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 223 ЦПК України та може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області, через Буський районний суд Львівської області, шляхом подачі в десятиденний строк з дня отримання копії рішення, апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у спарві, але не були присутні при оголошення цього рішення вправі подати апеляцію в той же строк - з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. Б. Кос