Справа № 463/449/14 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/867/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Гацій І.І.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 5 серпня 2014 року та додаткове рішення цього суду від 7 жовтня 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, з участю третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення перешкод в користуванні власністю, зобов'язання до вчинення дій, вселення, відшкодування моральної шкоди; зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, до ОСОБА_2, про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні належною йому (позивачеві) на праві спільної сумісної власності квартирою АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання надати йому ключі від хвіртки подвір'я, вхідних та інших дверей квартири, а також його вселення. Крім цього, просить також стягнути з відповідача завдану моральну шкоду в розмірі 30 000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що він, відповідач та треті особи ОСОБА_6 і ОСОБА_7 є співвласниками спірної квартири. З 2 грудня 2012 року відповідач самовільно змінила замки в дверях квартири та відмовляється впустити його в помешкання. У зв'язку з цим він звертався за захистом своїх прав до правоохоронних органів, але це не дало жодного результату. Вважає, що діями відповідача порушено його право на житло та права власника такого. З цього приводу виник спір. Протиправними діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 30 000 грн.

ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення його права спільної сумісної власності на 1/4 частку у спірній квартирі, стягнення з них (позивачів) на користь відповідача компенсації вартості частки ОСОБА_2 у спільному майні та визнання за позивачами права спільної власності на 1/3 квартири за кожним. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що сторони є співвласниками спірної квартири, яка складається з трьох кімнат. Житлова площа квартири становить 68,2 кв.м, а загальна - 106,7 кв.м. У вересні 2012 року ОСОБА_2 за власною ініціативою залишив спірну квартиру та переїхав проживати у квартиру своїх батьків. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 2 грудня 2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Через постійні сварки, конфлікти та безпідставні звинувачення з боку відповідача, їх спільне проживання в спірній квартирі є неможливим. ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів з приводу порушення його житлових прав, однак факт порушення його житлових прав не знайшов свого підтвердження. Враховуючи площу та кількість кімнат в квартирі, частку відповідача вважають незначною, а спільне користування нею - неможливим. Доцільним на їх думку є припинення права власності ОСОБА_2 на частку в квартирі з компенсацією її вартості, що згідно висновку судової експертизи становить 241 110 грн., яку вони готові сплатити та перерахували на депозитний рахунок суду.

Позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 5 серпня 2014 року відмовлено в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення перешкод в користуванні власністю, зобов'язання до вчинення дій, вселення, відшкодування моральної шкоди. Позов ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено. Ухвалено припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на частку квартири АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 241 110 грн. вартості 1/4 частки вказаної квартири, які внесені на депозитний рахунок суду; визнати право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 за: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - на 1/3 частину квартир и за кожним; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 1 600 грн. судового збору.

Додатковим рішення цього суду від 7 жовтня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_5 2 400 грн. витрат, пов'язаних із проведенням експертизи по справі, та 811,10 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення і додаткове рішення оскаржив ОСОБА_2 У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішень, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Апелянт не погоджується з рішенням від 5 серпня 2014 року у зв'язку з порушенням норм матеріального і процесуального права та за наявності підстав скасування цього рішення, передбачених ст. 309 ЦПК України. Вказує, що ОСОБА_5 чинить йому перешкоди у користуванні спірною квартирою, остання переслідує корисливі мотиви для заволодіння належним йому майном на праві власності. Вважає, що його права порушені та підлягають судовому захисту. Просить стягнути в його користь моральну шкоду, яку він оцінює в 30 000 грн. Вважає, що внаслідок позбавлення його можливості користуватися власністю, така шкода йому заподіяна, оскільки він був позбавлений можливості користуватися власним житлом, речами. Апелянт вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог про припинення його права власності на частку у спірній квартирі, оскільки рішення суду у цій частині суперечить вимогам ст. 365 ЦК України. Окрім того зазначає, що квартира має значно більшу площу, ніж та, що була оцінена експертом, його частку можливо виділити. Внаслідок припинення його права власності на частку порушуються його права та законні інтереси. У апеляційній скарзі на додаткове рішення апелянт посилається на те, що він вважає розподіл судових витрат у справі проведеним з порушенням правил такого розподілу.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 підлягають до задоволення, оскільки суд першої інстанції зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості позовних вимог; висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.3, ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення цим вимогам не відповідають.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 10 квітня 1998 року ОСОБА_2 і ОСОБА_5, які діяли від свого імені та від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_6 і ОСОБА_7, купили квартиру АДРЕСА_1. Квартира складалася з трьох кімнат житловою площею 68,2 кв.м, загальна площа квартири 106,7 кв.м (а.с.49-50,51-52). Право власності на цю квартиру співвласники зареєстрували 25 квітня 1998 року, про що вони отримали реєстраційне посвідчення (а.с.48). З 12 травня 1998 року і до даного часу всі співвласники зареєстровані в цій квартирі (а.с.11).

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 87 від 23 січня 2006 року надано дозвіл на реконструкцію належної сторонам квартири з надбудовою і розширенням за рахунок горища (а.с.116). 27 березня 2006 року затверджено архітектурно-планувальне завдання про реконструкцію належної сторонам квартири (а.с.131). 26 жовтня 2006 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Львівської міської ради надано дозвіл № 545/06 співвласникам зазначеної вище квартири на виконання будівельних робіт з реконструкції квартири (а.с.114). Ліцензованою організацією розроблено робочий проект на таку реконструкцію (а.с.115). На час розгляду справи судом реконструкція квартири проведена, що стверджується технічним паспортом на цю квартиру (а.с.125-128), декларацією про готовність об'єкта до експлуатації (а.с.145-149), висновком судової будівельно-технічної експертизи № 025/14 від 16 травня 2014 року (а.с.84-106). Після реконструкції квартира стала п'ятикімнатною з житловою площею 100,6 кв.м та загальною площею - 223 кв.м.

ОСОБА_8 стверджує, а представник ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не заперечує, що спірна квартира, яка належить сторонам на праві спільної власності, на час розгляду справи судом змінилася, зокрема, збільшилася її площа. Це стверджується наявними в матеріалах справи доказами. Куплена сторонами квартира 10 квітня 1998 року, яка складалася з трьох кімнат житловою площею 68,2 кв.м, загальною площею 106,7 кв.м перестала існувати. Реконструйована квартира не здана в експлуатацію, право власності сторін на таку квартиру не зареєстровано.

2 жовтня 2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 Між ними існують неприязні відносини (а.с.53-54). ОСОБА_5 змінила замки до дверей спірної квартири, дублікати яких не надала ОСОБА_2 У зв'язку з цим ОСОБА_2 позбавлений можливості користуватися квартирою. Цю обставину сторони не заперечують.

Зміст ст.ст.316-319 ЦК України полягає в тому, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. У ст. 321 цього Кодексу закріплений конституційний принцип непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Підставі припинення права власності передбачені ст. 346 ЦК України.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.369 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.355,356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 368 цього Кодексу визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч.1 зазначеної норми).

Частки у спірній квартирі сторін у справі не визначені. Відтак, ця квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Виділ часток чи поділ спірної квартири не проводився.

Згідно зі ст.ст. 370,372 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до порядку, встановленого ст. 364 цього Кодексу, а також на поділ такого майна.

Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Із роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Згідно з п.7 цієї Постанови, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

У п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності; колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції, викладені у рішеннях, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин.

Колегія суддів вважає доведеним те, що ОСОБА_2 неправомірно позбавлений можливості здійснювати свої права власності щодо квартири, яка належить сторонам на праві спільної власності, чим порушують його права власника, які підлягають судовому захисту. Вимоги ОСОБА_2 про усунення йому перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом зобов'язання ОСОБА_5 надати йому ключі від брами подвір'я вказаного будинку, вхідних та інших дверей квартири та вселення останнього до цієї квартири є підставними і підлягають задоволенню.

На обґрунтування своїх вимог про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів про наявність такої шкоди, що ця шкода йому спричинена діями відповідача, наявності причинного зв'язку між такими діями та шкодою. ОСОБА_2 не надано доказів того, що внаслідок заподіяної моральної шкоди він був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та побуту. Тому в частині задоволення цих вимог слід відмовити.

Доказів того, що частка ОСОБА_2 є незначною і не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною, спільне володіння і користування співвласниками цієї квартири є неможливим та припинення права на частку не завдасть істотної шкоди інтересам іншого співвласника, - не надано.

Колегія суддів приходить до висновку, що в позові ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 належить відмовити.

ОСОБА_5 внесла на депозит Територіального управління Державної судової адміністрації у Львівській області 241 110 грн. для відшкодування ОСОБА_2 його частки у спірній квартирі. При відмові в позові ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ці кошти підлягають поверненню ОСОБА_5

Відповідно до вимог 88 ЦПК України в користь ОСОБА_5 не підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору та витрати, пов'язані із проведенням експертизи. Тому в частині стягнення судових витрат оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню.

Керуючись ч.3 ст. 209, ст. 303, п.2 ч.І ст.307, ст.ст. 309, 313, ч.2 ст.314, ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скарги ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 5 серпня 2014 року задовольнити частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Личаківського районного суду м.Львова від 7 жовтня 2014 року, - задовольнити

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 5 серпня 2014 року і додаткове рішення цього суду від 7 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково. Зобов'язати ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні належною позивачеві на праві спільної сумісної власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_5 надати ОСОБА_2 ключі від брами подвір'я вказаного будинку, вхідних та інших дверей квартири АДРЕСА_1. Вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1. У задоволенні вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди в сумі 30 000 грн.,- відмовити.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про: припинення права спільної власності ОСОБА_2 на частку у квартирі АДРЕСА_1 із стягненням з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 компенсації вартості частки ОСОБА_2 у зазначеній квартирі; визнання права спільної часткової власності за ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (на 1/3 частину за кожним) квартири АДРЕСА_1; стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_5 витрат на проведення експертизи в сумі 2 400 грн.

Повернути ОСОБА_5 (код НОМЕР_1) 241 110 (двісті сорок одну тисячу сто десять) грн. з рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України № 0789, внесених нею згідно платіжного доручення № 1359947 від 28 травня 2014 року як судовий депозит по цій справі.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: