Провадження № 22-ц/783/2177/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

З участю представника позивача ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_2. В апеляційній сказі зазначає, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 16.09.2013 року з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 стягнуто кошти в сумі 203 500грн. Вказане рішення виконане 20 листопада 2013 року. Враховуючи, що відповідач довгий період часу користувався грошовою сумою та належним чином не виконав взятих на себе зобов»язань, зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні правовідносини не є договором грошового зобов»язання, а договором надання послуги з придбання земельної ділянки, однак такий висновок на думку апелянта є помилковим та суперечить вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи. Зазначає, що договір надання послуги повинен мати визначення послуги, яка надається, чого в спірних правовідносинах немає, а висновок суду про те, що нібито послуга надана, суперечить рішенню суду яким з відповідача стягнуто кошти за невиконання взятих на себе зобов»язань. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_6 три відсотки річних в сумі 69974грн.00коп. та судові витрати в сумі 1049,62 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що в квітні 2007 року позивач домовився із відповідачем про те, що останній за його кошти придбає земельну ділянку по АДРЕСА_1. Для виконання вказаної домовленості позивач передав відповідачу кошти в розмірі 25 тис. доларів США. Кошти передавалися у три етапи 12000, 8000 та 5000 доларів США(а.с.29).

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16.09.2013 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів в сумі 205 500,00 грн.(а.с.10).

Вказане рішення відповідачем виконано в добровільному порядку 20.11.2013 року, чого не заперечує позивач, однак вважає, що оскільки відповідач не виконав умови їхньої домовленості, а саме не придбав земельну ділянку за кошти надані ним, тому за користування вказаними коштами за період з 08.02.2008 року по 20.11.2013 року повинен оплатити йому 3 відсотки річних посилаючись на ст. 625 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відносини, які виникли між сторонами не є грошовим зобов»язанням, а відтак підстав для застосування до них ст.625 ЦК України немає.

Колегія суддів цілком погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Враховуючи, що домовленістю на яку посилається позивач, не було встановлено обов»язку боржника сплатити гроші на користь кредитора, та предметом вказаного договору була купівля земельної ділянки, а не передача грошей, а відтак вірним є висновок суду, що дане зобов»язання не є грошовим.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобовязання.

Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК).

Як вбачається з домовленості укладеної між сторонами в ній не встановлений строк виконання, а саме до якого часу відповідач повинен придбати земельну ділянку, а відтак підстав вважати, що боржник прострочив виконання зобов»язання немає, оскільки такий строк договором не був встановлений. Крім цього, як ствердив сам позивач земельна ділянка була придбана відповідачем, однак не підійшла йому, оскільки мала цільове призначення, яке для нього не було прийнятним, а відтак останній виконав умови домовленості.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що договір укладений між сторонами є договором надання послуги спростовується наступним.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, договір про надання послуг є складним зобовязанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобовязань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обовязку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі домовленості є договором надання послуги, однак без обов»язку оплати за надану послугу, та врезультаті цього договору позивач мав право вимагати виконати обов»язок щодо купівлі земельної ділянки.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для його скасування та задоволення позову як просить цього позивач, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст.307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_2 на в і д х и л и т и .

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин