У х в а л а

іменем україни

04 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Дем'яносова М.В., Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи вимоги тим, що 10 серпня 2005 року між АППБ «Аваль», (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 30 000 доларів США, строком на 240 місяців, з кінцевим терміном повернення до 09 серпня 2025 року та сплатою відсотків у розмірі 10,00 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 10.08.05 року між ОСОБА_2 та АППБ «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 передав в іпотеку банку належну йому квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору, утворилась заборгованість в розмірі 39 333,95 доларів США, що станом на 02.09.2013 року за курсом НБУ еквівалентно 314 396,26 грн.

Враховуючи вказане, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом її продажу на прилюдних торгах, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2014 року, у задоволенні позову було відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 10 серпня 2005 року між АППБ «Аваль», (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк Аваль») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 30 000 доларів США, строком на 240 місяців, з кінцевим терміном повернення до 09 серпня 2025 року та сплатою відсотків у розмірі 10,00 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 10.08.05 року між ОСОБА_2 та АППБ «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 передав в іпотеку Банку належну йому квартиру АДРЕСА_1.

В зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору, утворилась заборгованість в розмірі 39 333,95 доларів США, що станом на 02.09.2013 року за курсом НБУ еквівалентно 314 396,26 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оскільки, позичальник ОСОБА_2 одержав кредит в іноземній валюті, у забезпечення його виконання передав в іпотеку квартиру, яка не перевищує 140 кв. м, вказане нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника, іншого житла у нього не має, то звернення стягнення на нього не може бути проведене відповідно до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Проте з таким висновком судів повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суди, вирішуючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки не врахували того, що Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не встановлено, що іпотека припиняється, лише встановлено заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Виходячи із ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Чинність вказаного Закону на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання, зокрема вказівка на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності вказаного Закону.

Таким чином, суди дійшли помилкового висновку про неможливість ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в період дії цього Закону.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

М.В. Дем'яносов

С.П. Штелик