Номер провадження: 22-ц/785/5071/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Фальчука В.П., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря судового засідання - Книгиницького О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 25.03.2015 року,-

встановила:

Комунальне підприємство «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» (далі - ІТКЕ) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за послуги теплопостачання в сумі 7306грн. 94коп. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги, дала пояснення, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1, частина квартири площею 14,3 м.кв. виключена зі складу житлового фонду рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської Ради від 25 грудня 2007 року. Тому на вказану частку квартиру нарахування за теплопостачання проведений як для потреб інших споживачів, згідно встановлених тарифів, але відповідач своєчасно в повному обсязі не оплачує послуги з теплопостачання, у зв'язку з чим виникла заборгованість.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що частка квартири яка виведена з житлового фонду мала бути після проведення реконструкції використовуватись як офіс, але відповідач робот з реконструкції не проводив, тобто об'єкт як офіс не функціонує, тобто фактично у нежитловий фонд не переведений, тому відповідач сплачує за теплопостачання по тарифам, встановленим для населення по житловому фонду, а також вказував на порушення позивачем строку позовної давності. На підставі чого, просив у позові відмовити.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 25.03.2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» заборгованість в сумі 7306грн. 94коп. та 243грн. 60коп. судових витрат, а разом 7550 грн. 54коп.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, а саме що приміщення ним використовується, як житлове та на те, що суд не застосував строки позовної даності, не дивлячись на те, що про це було подано відповідну заяву, просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 25.03.2015 року скасувати, ухвалити нове яким відмовити у задоволені позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах, заслухавши суддю доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення районного суду в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, відповідач є власником квартири АДРЕСА_1, частина квартири площею 14,3 м.кв. Жодна з сторін не оспорює факт того, що послуги з теплопостачання надавалися позивачем відповідачу. Згідно до рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської Ради № 1844 від 25 грудня 2007 року частина квартири АДРЕСА_1 площею 14,3 м.кв. виключена зі складу житлового фонду.

Ст.4 ЖК України передбачений перелік об'єктів, що утворюють житловий фонд, до якого не входять нежилі приміщення в жилих будинках. Ст.ст.7,8 ЖК України передбачають, що переведення житлових приміщень здійснюється за рішенням виконавчого комітету міської Ради. Рішеннями виконавчого комітету Ізмаїльської міської Ради № 254 від 15 березня 2007 року, № 107 від 31 січня 2008 року, № 1695 від 15 грудня 2008 року, № 133 від 5 лютого 2009 року, № 1388 від 5 листопада 2009 року та постановами Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України № 159 від 30 вересня 2011 року та № 416 від 31 грудня 2013 року встановлені тарифи на теплову енергію для потреб інших споживачів. Відповідно до вказаних рішень позивачем зроблений розрахунок заборгованості відповідача за теплопостачання, яка станом на 1 січня 2015 року складає 7306грн. 94коп.

Ухвалюючи рішення суду про задоволення позову районний суд правильно виходив з того, що частина квартири АДРЕСА_1 площею 14,3 м.кв. виключена зі складу житлового фонду, а тому є підстави проводити нарахування за теплопостачання відповідачу лише як для потреб інших споживачів по частині квартири, що виведена з складу житлового фонду.

Разом з тим суд першої інстанції залишив поза увагою заяву відповідача про застосування строків позовної давності та не надав їй належної правової оцінки.

Так, рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської Ради № 1844, згідно якого частину будинку 35 по проспекту Леніна в місті Ізмаїлі площею 14,3 м.кв. виключено зі складу житлового фонду, було прийнято 25 грудня 2007 року, а з позовом комунальне підприємство «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» звернулося лише 30.05.2014 року.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки, а ст. 261 цього кодексу передбачено, що початок перебігу строку є день, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обовязки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, позивач який є комунальним підприємством засновником якого Ізмаїльська міська рада, повинно було знати про вказане рішення.

Наслідки спливу позовної давності встановлені ст. 267 ЦК України. Так, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що стягненню підлягає лише заборгованість за 2011-2012, 2012-2013,2012-2014 роки.

Так, відповідно наданого розрахунку необхідно враховувати не 7190,89 грн., а 3950,15 грн. із застосуванням давності яка є нарахуванням вартості теплоенергії за нежитлове приміщення, оскільки в поданому розрахунку (а.с.32) підприємство при розрахунку заборгованості взято за основу різницю між вартістю теплоенергії між тарифами на жиле та не жиле приміщення. Тобто 7890,89 -3034,81 = 4856,08 грн., то з врахуванням давності суд враховує замість 7890,89 грн. 3950,15 грн. за вирахування 3034,81 різниця складає 915,34 грн., таким чином заборгованість за вказані роки складає 2481 грн. 50 коп.

Посилання апелянта, на не врахування судом розяснення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, є необґрунтованими, оскільки апелянт не надав підтверджуючих документів, які б свідчили про призначення та придатність приміщення для постійного проживання та його належність до житлового фонду.

У відповідності до п.п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 25.03.2015 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ОКПП НОМЕР_1) на користь комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» заборгованість в сумі 2481 грн. 50 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.М.Таварткіладзе

ОСОБА_3