АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпровського району м. Києва Морозова В. на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 грудня 2014 року у справі за позовом першого заступника прокурора Дніпровського району м. Києва Рябова О., який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Орган опіки і піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6, про визнання недійсним договору найму житла і виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 755/2857/13-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/866/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
08 лютого 2013 року перший заступник прокурора Дніпровського району м. Києва звернувся до суду в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4, в якому з урахуванням уточнень просив визнати недійсним договір найму житла від 03 січня 2012 року та виселити зі спірної квартири ОСОБА_4 разом зі своєю сім'єю. Свої вимоги обґрунтовував тим, що за результатами перевірки встановлено, що післясмерті матері ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишився проживати зі своєю бабусею ОСОБА_10, 1947 року народження, за адресою: АДРЕСА_1, де і зареєстрований з 2003 року. Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 496 від 26 квітня 2004 року ОСОБА_10 призначено опікуном над малолітнім ОСОБА_11 У зв'язку з неналежним виконанням опікуном своїх обов'язків розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №478 від 16 травня 2007 року прийнято рішення про припинення опіки ОСОБА_10 над малолітнім ОСОБА_3 Цим же розпорядженням опікуном призначено ОСОБА_5, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2. Крім цього, п. 3 даного розпорядження квартира АДРЕСА_1, де зареєстрований малолітній ОСОБА_3, взята під особливий контроль з метою збереження житла до повноліття дитини.19 червня 2011 року ОСОБА_10 склала заповіт на ім'я свого малолітнього онука ОСОБА_3, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12, за реєстровим номером 544. 03 січня 2012 року ОСОБА_10 та ОСОБА_4 уклали у письмовій формі договір найму житла - квартири АДРЕСА_1 строком на 35 місяців 15 днів з моменту підписання акта прийому- передачі житла, а також додаток до договору найму № 1, акт прийому прийому-передачі житла від 03 січня 2012 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 померла. Станом на 08 лютого 2013 року за заявою опікуна неповнолітнього ОСОБА_3 відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_10 Оскільки дозвіл органами опіки та піклування на укладення договору найму вказаного жилого приміщення, в якому зареєстрований неповнолітній, не надавався, прокурор вважав, що таким чином порушено права дитини- сироти на житло, у зв'язку з чим просив позовні вимоги задовольнити.

Справа розглядалася судами неодноразово

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів Апеляційного суду м. Києва від 04 березня 2014 року, позовні вимоги першого заступника прокурора Дніпровського району м. Києва в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 задоволено, визнано договір найму житла від 03 січня 2012 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 недійсним, виселено ОСОБА_4 разом з сім'єю з квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2013 року і ухвалу колегії суддів Апеляційного суду м. Києва від04 березня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 грудня 2014 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Дніпровського району м. Києва Рябова О., який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, було відмовлено.

18 грудня 2014 року перший заступник прокурора Дніпровського району м. Києва Морозов В. подав апеляційну скаргу на вказане рішення, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин у справі, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування заявлених вимог апелянт вказав, що під час укладення оспорюваного договору не було отримано дозволу органу опіки і піклування відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», що є підставою для задоволення позову згідно ст. 203 ЦК України. Також апелянт вважає, що відображені в договорі, розписці та акті приймання-передачі підписи і почерк ОСОБА_10 викликають сумнів, а судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_13, яка могла надати свідчення щодо предмета спору. Додатково апелянт зазначив, що опікун ОСОБА_5 разом з неповнолітнім ОСОБА_3 бажають проживати у спірній квартирі, однак ОСОБА_4 на підставі оспорюваного договору перешкоджає їм у цьому.

У судовому засіданні прокурор Боса І.В., представник органу опіки і піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації за довіреністю - Кушнір С.Б. апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, тому розгляд справи за апеляційною скаргою на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 12 травня 1997 року, укладеного між ОСОБА_15 та ОСОБА_10, ОСОБА_15 подарувала належну їй на праві власності, а ОСОБА_10 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с.13, 14, Том 1).

Згідно довідки, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_10 (а.с.14, Том 1).

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3, батьками якого записані - ОСОБА_16 та ОСОБА_9 (а.с.18. Том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.17, Том 1).

Відповідно до довідки форми №3, виданої Житловою ремонтно-експлуатаційною організацією № 408 28 грудня 2011 року № 2153, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_10 з 18 липня 2000 року та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 09 вересня 2003 року (а.с.19 Том 1).

03 січня 2012 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 був укладений договір найму житла, відповідно до умов якого ОСОБА_10 передає ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 для проживання у ній на строк 35 місяців 15 днів з моменту підписання приймання-передачі житла (а.с.9-11 Том 1).

Умови договору найму виконані сторонами в повному обсязі. Так, відповідно до розписки, складеної ОСОБА_10, остання отримала у ОСОБА_4 134 900,00 гривень в рахунок орендної плати (а.с.48 Том 1).

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.20 Том 1).

За свого життя ОСОБА_10 склала 09 червня 2011 року заповіт, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 та зареєстрований в реєстрі за № 544, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3-заповіла ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12 Том 1).

02 червня 2012 року ОСОБА_5 від імені малолітнього ОСОБА_3 звернулася до Сьомої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а саме квартири АДРЕСА_1, що залишилась після смерті ОСОБА_10

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції керувався ст.ст. 71, 215, 224, 814, 1218 ЦК України, ст. 71 ЖК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та правильно виходив з того, що договір найму житла не пов'язаний з переходом права власності на квартиру, неповнолітній ОСОБА_3 з урахуванням наявності оспорюваного договору не позбавлений права користуватися спірною квартирою, під час вчинення оспорюваного договору не було допущено зменшення і обмеження прав і інтересів неповнолітної дитини. Також суд першої інстанції з посиланням на ст. 71 ЖК України вірно вважав, що перебування квартири під особливим контролем не зобов'язувало власника квартири отримати дозвіл органу опіки і піклування на укладення договору найму квартири.

Відхиляючи посилання апелянта на те, що під час укладення оспорюваного договору не було отримано дозволу органу опіки і піклування відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», що є підставою для задоволення позову згідно ст. 203 ЦК України, колегія суддів виходить з того, що для укладення договору найму квартири не обмежує неповнолітнього ОСОБА_3 у праві користування квартирою, а тому згода органу опіки і піклування не вимагається. Така позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року та є обов'язковою при новому розгляді справи відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги в тій частині, що відображені в договорі, розписці та акті приймання-передачі підписи і почерк ОСОБА_10, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено вимоги про визнання договору недійсним лише з тих підстав, що ОСОБА_10 не мала права укладати договір найму квартири, що перебуває під особливим контролем держави без дозволу органу опіки і піклування.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_13, яка могла надати свідчення щодо предмета спору, оскільки показання вказаного свідка не матимуть значення для справи при вирішення спору про визнання договору недійсним із заявлених позивачем підстав.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в тій частині, що опікун ОСОБА_5 разом з неповнолітнім ОСОБА_3 бажають проживати у спірній квартирі, однак ОСОБА_4 на підставі оспорюваного договору перешкоджає їм у цьому, оскільки вказані обставини не є підставою для визнання договору найму недійсним.

Отже, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 грудня 2014 року є законним і обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпровського району м. Києва Морозова В. - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді