Справа № 346/725/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1367/2015
Головуючий у 1 інстанції Потятинник Ю.Р.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Горблянського Я.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря: Капущак С.В.

з участю: представника апелянта та третя особа - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Прикарпаття», третя особа тимчасово виконуючий обовязки голови правління Публічного акціонерного товариства «Прикарпаття» ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди,- за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Прикарпаття» на рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Прикарпаття» та просив поновити його на роботі на посаді начальника металопосудного цеху, стягнути середній заробіток з розрахунку посадового окладу за час вимушеного прогулу з 13.01.2015 року до дня поновлення на роботі, заборгованість по заробітній платі за 12 місяців 2014 року з урахуванням індексації, заборгованість за невикористану відпустку з урахуванням індексації та вихідну допомогу. Позов мотивував тим, що з ПАТ «Прикарпаття» перебував в трудових відносинах з 21.07.1970 року, з 01.03.1977 року на посаді начальника метало посудного цеху. Наказом №1 від 12.01.2015 року позивача звільнено з роботи на підставі ст.40 п.1 КЗпП України. Звільнення вважав незаконним, оскільки про скорочення не попереджався, інша робота йому не пропонувалась, копії наказу в день звільнення не отримував, заборгованість по зарплаті за 2014 рік, компенсація за невикористану відпустку та виплата вихідної допомоги не проводилась. Звільнення проведено без наявності попередньої згоди профспілкового комітету та без належної передачі матеріальних цінностей, так як позивач був матеріально-відповідальною особою.

Ухвалою судді від 16.03.2015 року до участі в справі залучено тимчасово виконуючого обовязки голови правління ПАТ «Прикарпаття» ОСОБА_2 в якості третьої особи.

Ухвалою судді від 03.04.2015 року позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку з урахуванням індексації та вихідної допомоги залишено без розгляду.

В квітні 2015 року ОСОБА_3 доповнив позовні вимоги про стягнення на його користь з відповідача 15 тисяч гривень моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, яке спричинило позивачу моральні та психологічні страждання, що позначилось на його фізичному стані, спокої та здоровї.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30.04.2015 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника металопосудного цеху ПАТ «Прикарпаття». Стягнуто з ПАТ «Прикарпаття на користь ОСОБА_3 5168,24 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 3500 грн. моральної шкоди. Стягнуто з тимчасово виконуючого обовязки голови правління ПАТ «Прикарпаття» ОСОБА_2 в користь ПАТ «Прикарпаття» 5168,24 грн. шкоди завданої в звязку з незаконним звільненням. В решті позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі. Стягнуто з ПАТ «Прикарпаття» в користь держави 487,20 грн. судового збору.

Не погодившись з рішенням, в звязку з порушенням при його ухваленні норм процесуального права представник ПАТ «Прикарпаття» подав апеляційну скаргу.

Вказував, що вимоги про відшкодування моральної шкоди були прийняті судом, як доповнення до позовної заяви, проте суд не отримав підтвердження про сплату судового збору, згідно вимог ЗУ «Про судовий збір». Позовна заява подана до суду в лютому 2015 року, а по суті суд розпочав розгляд в березні 2015 року . Таким чином, поданням заяви про стягнення моральної шкоди, позивач змінив предмет та підстави позову, чого не мав права робити відповідно до ч.2 ст.31 ЦПК України після розпочатого слухання по справі.

Жодних доказів, що діями відповідача позивачу нанесені певні страждання, які відбились на його стані здоровя останній не представив. Крім цього позивачем не доведено причинний звязок між наявними хворобами та діями чи бездіяльністю відповідача та розмір компенсації шкоди, яку він бажає отримати.

Доповнення до позовної заяви з вимогою відшкодування моральної шкоди прийнято судом 28.04.2015 року, тобто після закінчення трьохмісячного строку визначеного для позовів щодо шкоди заподіяної працівникові у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Звільнення відбулось 12.01.2015 року, а тому кінцевий строк для подачі заяви про відшкодування шкоди 12.04.2015 року.

Також представник ПАТ «Прикарпаття» не погоджується із розміром компенсації за вимушений прогул, який був розрахований судом. Вказує, що в 2015 році на підприємстві діяли накази згідно з якими працівники металопосудного цеху викликались на роботу в січні, лютому, березні, квітні та травні 2015 року на один день та працювали 4 години. Вказане підтверджується табелями обліку робочого часу.

Таким чином розмір відшкодування за вимушений прогул становить 167,80 грн. які вираховуються з розрахунку - середньогодинний заробіток позивача 8,39 грн. за останні два календарні місяці роботи, що передують даті звільнення, які помножено на кількість фактично відпрацьованих годин металопосудним цехом. Проте, режим роботи металопосудного цеху та документи, які б підтверджували, це судом не вимагались.

Також судом прийнято помилкове рішення про стягнення з ПАТ «Прикарпаття» судового збору в розмірі 487,20 грн., що суперечить ЗУ «Про судовий збір», оскільки ставка судового збору по спорах немайнового характеру становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 243,60 грн.

За наведених доводів представник апелянта просив відмовити у позові про стягнення моральної шкоди, стягнути на користь позивача 167,80 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 243,60 грн. судового збору.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і

обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_3 сторонами не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду не повністю відповідає вимогам процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 працював на посаді начальника металопосудового цеху ПАТ «Прикарпаття» з 01.03.1977 року. Наказом №1 від 12.01.2015 року т.в.о. голови правління ПАТ «Прикарпаття» ОСОБА_2 його звільнено з роботи на підставі ст.40 п.1 КЗпП України в звязку з скороченням. Судом встановлено, що звільнення є незаконним, а тому відповідно до ст.ст.235, 237-1 КЗпП України позивачу належить виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Судом на підставі розрахункових відомостей та табелів обліку робочого часу за листопад-грудень 2014 року визначено суму втраченого заробітку позивача за вимушений прогул з часу звільнення 12.01.2015 року по дату ухвалення рішення 30.04.2015 року в розмірі 5168 грн. (8,39 грн. середньогодинний заробіток х 8 год. х 77 днів).

Доводи апеляційної скарги в частині оспорення розміру компенсації за час вимушеного прогулу колегія відхиляє.

Так, апелянт вказував, що на підприємстві з січня до квітня 2015 року діяв режим неповного робочого тижня, а тому компенсації позивачу підлягають кошти, які б він отримував працюючи при неповному робочому тижні. На підтвердження даних доводів апелянтом надано копії Наказу №2 від 13.01.2015 року «Про режим роботи в першому кварталі 2015 року» та наказ №3 від 02.04.2015 року «Про режим роботи в другому кварталі», копії табелів відпрацьованих годин на підприємстві за січень, лютий, березень, квітень 2015 року.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Всупереч вимогам даної статті, апелянтом не вказується на наявність поважних причин, які зумовили неможливість подання доказів на підтвердження своїх доводів щодо визначення суми компенсації за вимушений прогул під час розгляду справи судом першої інстанції. А тому такі докази не можуть бути визнані належними та не є підставою для зміни рішення в цій частині.

Згідно ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Дана стаття допускає можливість притягнення до матеріальної відповідальності керівника, винного в незаконному звільненні або переведенні працівника, затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі незалежно від наявності заяви про це підприємства, його вищестоящої організації.

Установивши, що ОСОБА_3 поновлений на роботі у зв'язку з незаконним звільненням та йому проведена оплата вимушеного прогулу, суд прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов'язку покрити шкоду, заподіяну організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

А тому суд відхиляє вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2, який подав апеляційну скаргу, представляючи інтереси ПАТ «Прикарпаття», щодо скасування рішення про стягнення з нього шкоди підприємству.

Задовольняючи частково позов про стягнення на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 3500 грн. суд першої інстанції виходив з того, що в результаті незаконного звільнення позивача після багаторічної безперервної роботи йому завдано моральну шкоду, яка виразилась у значних душевних стражданнях, порушенні звичного укладу життя, приниженні честі та гідності, безсонні.

Проте, суд задовольнив дані вимоги з порушенням вимог процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Статтею 173 ЦПК України передбачено, що розгляд справи по суті розпочинається доповіддю головуючого про зміст заявлених вимог та про визнання сторонами певних обставин під час попереднього судового засідання, після чого з'ясовується, чи підтримує позивач свої вимоги, чи визнає відповідач вимоги позивача та чи не бажають сторони укласти мирову угоду або звернутися для вирішення спору до третейського суду.

Зміна підстав або предмет позову можлива лише до початку розгляду судом справи по суті, тобто до того моменту, коли суд почне проголошувати позовну заяву. Заява, подана після початку розгляду справи по суті, залишається без розгляду і повертається позивачеві.

Відповідно до п.2 ст.72 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Як вбачається з журналу судового засідання судовий розгляд справи по суті розпочався 16.03.2015 року. Заява про доповнення позовної заяви, заявлена позивачем 28.04.2015 року, поза строками, які встановлені процесуальним законом, жодних поважних причин пропуску позивачем не наведено.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою для вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 був наказом звільнений з роботи 12.01.2015 року, однак з позовом про стягнення моральної шкоди звернувся до суду тільки 28.04.2015 року. З заявою про поновлення строків до суду не звертався.

Суд на зазначені обставини уваги не звернув, прийняв до розгляду доповнення до позовної заяви, яка містила нову вимогу щодо обставин, які не існували на момент звернення до суду із позовом, що є порушенням вимог процесуального права, а також не звернув увагу на пропущені позивачем строки щодо звернення про стягнення моральної шкоди.

Тому рішення в цій частині слід скасувати та відмовити ОСОБА_3 у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Що стосується посилань апеляційної скарги не невірно розподілені судові витрати, колегія вважає такі надуманими, оскільки позовна заява містила одночасно майнові і немайнові вимоги, оплата яких передбачена за ставками згідно ЗУ «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Прикарпаття» - задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 квітня 2015 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Прикарпаття» на користь ОСОБА_3 3500 грн. моральної шкоди скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у стягненні моральної шкоди.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк