Ухвала

іменем україни

28 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 4 березня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що вони з ОСОБА_4 мають спільну дитину - дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розлучення сторін залишилася проживати з нею. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2012 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн щомісячно, починаючи з 31 жовтня 2011 року до досягнення дитиною повноліття. На виконання вказаного судового рішення було видано виконавчий лист та передано його на виконання до Ленінського ВДВС в м. Запоріжжя. Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 5 лютого 2014 року за ухилення від сплати аліментів відповідача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України. Незважаючи на наявність судового рішення про стягнення аліментів та вироку про притягнення до кримінальної відповідальності, відповідач продовжує ухилятися від сплати аліментів. Відповідно до розрахунку, проведеного державним виконавцем Ленінського ВДВС в м. Запоріжжі, заборгованість відповідача по сплаті аліментів за період з 1 листопада 2011 року по 1 вересня 2013 року склала 16 000 грн.

З огляду на зазначене, враховуючи уточнені позовні вимоги, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання дочки в розмірі 49 211 грн та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 4 березня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з 1 грудня 2011 року по 3 січня 2014 року в розмірі 3 934 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14 травня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 пеню за прострочення аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 1 грудня 2011 року по 3 січня 2014 року в розмірі 10 000 грн. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2012 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн щомісячно, починаючи з 31 жовтня 2011 року до досягнення дитиною повноліття. На виконання вказаного судового рішення було видано виконавчий лист та передано його на виконання до Ленінського ВДВС в м. Запоріжжя.

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 5 лютого 2014 року за ухилення від сплати аліментів відповідача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.

Відповідно до розрахунку, проведеного державним виконавцем Ленінського ВДВС в м. Запоріжжі, заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 1 жовтня 2013 року склала 16 000 грн. Вказана заборгованість була повністю погашена відповідачем 3 січня 2014 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення неустойки за прострочення аліментів, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції було невірно обраховано розмір неустойки, що підлягала стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до вимог ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 11 вересня 2013 року по справі № 6-81цс13, яка у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів при вирішенні справ у подібних правовідносинах, враховуючи, що зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Враховуючи вимоги ст. 196 СК України та зазначену правову позицію Верховного Суду України, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що пеня нараховується на всю суму несплачених аліментів (заборгованості) за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується лише тим місяцем, протягом якого не проводилось стягнення.

Разом з тим, вирішуючи спір, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК, без повного встановлення обставин справи та належного дослідження зібраних у справі доказів, дійшов передчасного висновку щодо можливості зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи суд повинен установити обставини, з якими закон пов'язує звільнення від відповідальності платника аліментів за їх прострочення або зменшення розміру неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки за несвоєчасну сплату аліментів, апеляційний суд, посилаючись на сімейний та матеріальний стан відповідача, не зазначив в чому саме полягає складне фінансове становище та якими доказами це підтверджується. Зокрема, посилання апеляційного суду на наявність у відповідача матері пенсійного віку не може бути доказом її утримання відповідачем, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, остання проживає окремо від нього та не є членом його сім'ї. Крім того, вказуючи на тяжкий матеріальний стан відповідача та його низький дохід, апеляційний суд не зазначив в оскаржуваному рішенні докази, якими підтверджується такий висновок та не звернув увагу на те, що відповідач є приватним підприємцем та має відповідний дохід. Той факт, що відповідач має заборгованість перед іншими кредиторами, зокрема у зв'язку з накладенням на нього штрафів за вчинення ним правопорушень, не є достатньою підставою для зменшення розміру неустойки за несвоєчасну сплату аліментів.

Крім того, вирішуючи питання про стягнення судових витрат на користь сторін, апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції не врахував зазначених вимог закону, не обрахував дійсної вартості послуг по наданню правової допомоги відповідачеві, з врахуванням вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та фактично наданих послуг, виходячи з погодинної участі у справі особи, яка надавала правову допомогу.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про судові витрати, зазначені порушення вимог процесуального закону не усунув, а тому в цій частині його не можна вважати законним та обґрунтованим.

З огляду на зазначене, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору. За таких обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 травня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін