АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/1360/14-ц 22-ц/774/63/К/15
Справа № 193/1360/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/63/К/15 інстанції - Шумська О.В.
Категорія 46 (4) Доповідач - Савіна Г.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Митрофанової Л.В., Остапенко В.О.,

при секретарі - Петренко К.І.,

за участю - позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Софіївський районний сектор Головного управління департаменту міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач ОСОБА_3 його колишня дружина, у 1992 році під час перебування з нею у шлюбі він придбав у колгоспі "Ленінський шлях" житловий будинок АДРЕСА_2. 10 вересня 2001 року шлюб між ними було розірвано, після чого, відповідач разом з дітьми покинула будинок та виїхала на проживання до своєї матері, однак з реєстраційного обліку ні вона, ні діти не знялися. У теперішній час і він, і ОСОБА_3 створили нові сім'ї. Реєстрація відповідачів перешкоджає йому оформити субсидію, а утримувати житло на свої доходи він не має можливості. Оскільки в добровільному порядку відповідачі знятися з реєстраційного обліку відмовляються, просив суд визнати ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_7, такими, що втратили право на користування житловою площею в належному йому на праві приватної власності житловому будинку АДРЕСА_2

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені, визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право на користування житловою площею в належному ОСОБА_2 на праві приватної власності житловому будинку АДРЕСА_2

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_7 ставлять питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на їх думку, суд безпідставно визнав їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не з'ясував причини їх не проживання у будинку, а також не врахував, що вони, як члени сім'ї власника мають повне право на користування будинком, в якому не мешкають понад один рік з поважних причин, оскільки позивач одружився вдруге і їх спільне проживання у будинку стало неможливим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є колишньою дружиною позивача ОСОБА_2

Шлюб між ними зареєстрований 03 листопада 1984 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 видане Софіївським відділом запису актів громадянського стану Дніпропетровської області 3 листопада 1984 року.

Під час перебування в зареєстрованому шлюбі у них народилось троє дітей - син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 та син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7.

Під час шлюбу позивач придбав 19 лютого 1992 року у колгоспі "Ленінський шлях" житловий будинок АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу цього будинку та зареєстрував 06.06.1992 року своє право власності на цей будинок в Жовтоводському БТІ, що підтверджується реєстраційним посвідченням. Відповідачка ОСОБА_3 (ОСОБА_6 - за шлюбом з позивачем) зареєстрована в належному позивачу будинку з 05.02.1996 року, а їх діти після народження кожного із них, що підтверджується даними домової книги.

10 вересня 2001 року шлюб між подружжям було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_2 від 11 жовтня 2001 року.

Після розірвання шлюбу, 30.09.2001 року відповідачка ОСОБА_3 разом з дітьми покинула помешкання позивача та виїхала на проживання до своєї матері за адресою АДРЕСА_3, де проживає по теперішній час.

З реєстраційного обліку в будинку АДРЕСА_2 ні вона, ні діти не знялись і зареєстровані до цього часу.

Питання про поділ майна спільно набуто в період шлюбу не вирішувалось. Відповідач ОСОБА_3 створила нову сім'ю, зареєструвала шлюб з іншим чоловіком, змінила прізвище і постійно проживає за адресою АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався ст. 71 Житлового Кодексу України, ст. 405 ЦК України та виходив із того, що оскільки відповідачі тривалий час не проживають в будинку позивача, то вони повинні бути визнані такими, що втратили право на користування житловою площею в належному ОСОБА_2 на праві приватної власності житловому будинку АДРЕСА_2

Колегія суддів не може погодитись у повному обсязі з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам указаного Закону.

Так, відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спільною сумісною власністю подружжя стає майно, набуте подружжям під час шлюбу незалежно від того, хто учинив акт придбання майна: один з подружжя або внаслідок їх сумісних дій.

Як убачається із матеріалів справи будинок АДРЕСА_2 придбаний позивачем ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, отже є їх спільною сумісною власністю.

Права власника житлового будинку (квартири), визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника користуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 160 Житлового Кодексу України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права осіб зазначених в ч. 2 ст. 64 Житлового Кодексу України на користування займаним приміщенням (ст. 156 Житлового Кодексу України.).

Як убачається із позовної заяви позивач, ставлячи питання щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування належним йому житловим будинком у зв'язку з їх відсутністю у будинку з 30 вересня 2001 року, посилався на положення ст. ст. 71, 72, 163 Житлового Кодексу України та ст. 405 ч. 2 Цивільного Кодексу України.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги та посилаючись на ст. 71 Житлового Кодексу України, ст. 405 Цивільного Кодексу України, дійшов висновку, що відповідачі дійсно не проживають у будинку з 30 вересня 2001 року без поважних причин, оскільки колишня дружина позивача разом з дітьми покинула помешкання позивача та виїхала на проживання до своєї матері за іншою адресою.

Однак при цьому судом не було з'ясовано причини залишення відповідачами помешкання позивача та не взято до уваги ту обставину, що такою причиною стали неприязні, конфліктні стосунки між подружжям, у зв'язку з чим дружина з неповнолітніми дітьми змушена була переїхати на проживання до своєї матері, як і те, що позивач 24 грудня 2001 року зареєстрував шлюб з іншою жінкою, яку вселив у будинок, що також стало перешкодою для сумісного проживання сторін у будинку.

Судом також не звернуто уваги, що положення ст. 405 Цивільного Кодексу України розповсюджується на правовідносини, які виникли після набрання чинності Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року. До набрання чинності цього Кодексу, тобто до 01 січня 2004 року діяв Цивільний Кодекс Української РСР від 18.07.1963 року, із змінами, внесеними до нього, яким не було передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 163 Житлового Кодексу України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення.

Частинами 1,2 ст. 71 Житлового Кодексу України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 Житлового Кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідач ОСОБА_3 не заперечуючи, що на час звернення позивача до суду з позовом, вона з дітьми не мешкала у їх з позивачем спільно придбаному будинку і після набрання чинності нового Цивільного Кодексу, тобто з 01 січня 2005 року з вищезазначених причин, пояснила, що і до теперішнього часу з цих же причин не може користуватися з сином ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_9, який проживає разом із нею, жилою площею у будинку. Син ОСОБА_9 1986 року народження та донька ОСОБА_6 1987 року народження мешкають окремо за іншими адресами.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає відсутність ОСОБА_3 та ОСОБА_7 у будинку з поважних причин.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині визнання втратившими право користування житловою площею в житловому будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_7 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2014 року в частині визнання втратившими право користування житловою площею в житловому будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_7 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: