Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частину спільного майна; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору дарування удаваним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 червня 2014 року

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 8/25 частин спільного майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 1997 року вона перебувала з ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах. З 14 липня 2000 року по 24 січня 2014 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання добудували другий поверх до будинку АДРЕСА_1, здійснили внутрішні оздоблювальні роботи в будинку, а також збудували капітальний сарай, унаслідок чого збільшилась вартість будинку. ОСОБА_3 зазначає, що поліпшення будинку здійснено в тому числі і за належні їй кошти. Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила задовольнити її позовні вимоги.

ОСОБА_4 звернувся із позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним. В обґрунтування позову зазначив, що 21 квітня 2010 року укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 4/25 частин будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями і спорудами. Зазначає, що зазначений договір дарування є удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину, а саме договору про поділ майна подружжя.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано будинок АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 8/25 частин будинку АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18 червня 2014 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції залишивши в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Установлено, що 21 квітня 2010 року укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 4/25 частин будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини другої статті 59, частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ним не доведено обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, що воля обох сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, що виникли між сторонами в результаті укладення оспорюваного договору дарування.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в цій частині суд апеляційної інстанції погодився з його висновком про недоведеність ОСОБА_4 своїх вимог.

Відповідно до частини 1 статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або вирішені ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій досліджено обставини справи повно, зібраним доказам дана оцінка.

Рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 та рішення суду апеляційної інстанції про залишення без змін в цій частині рішення суду першої інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування в цій частині не встановлено.

Проте, не можна погодитись із рішеннями судів в частині позовних вимог ОСОБА_3

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 і визнаючи будинок АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності та визнаючи за нею право власності на 8/25 частин зазначеного будинку, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки вартість спірного будинку за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі істотно збільшилась у своїй вартості внаслідок вкладення ОСОБА_3 коштів у поліпшення будинку, при цьому ОСОБА_4 зазначене не заперечує, тому вимоги позивачки ґрунтуються на вимогах закону.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачкою не надано належних доказів, що внаслідок її участі у дообладнанні та оздобленні будинку його вартість істотно збільшилась.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам судові рішення в повному обсязі не відповідають.

Установлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 грудня 1997 року ОСОБА_4 є власником будинку АДРЕСА_1.

14 липня 2000 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 зареєстровано шлюб.

Згідно з рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2014 року шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 розірвано.

Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_3 посилалась на те, що вартість спірного будинку була значно збільшена за рахунок того, що нею були витрачені особисті кошти на добудову другого поверху до будинку, а також проведено оздоблювальні роботи у будинку, у зв'язку з чим вона вважає, що відповідно до положень частини першої статті 62 СК України вказана квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Вирішуючи спір, судами не з'ясовано фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, а саме не з'ясовано збільшення вартості майна та істотність такого збільшення шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості спірної квартири в стані, що існував до поліпшення, та її вартості після поліпшення, та не зазначено у рішенні, що квартира істотно збільшилася у своїй вартості саме внаслідок проведення оздоблювальних робіт у будинку, не встановлено розміру трудових і грошових затрат кожного з подружжя для поліпшення будинку у зв'язку з чим не визначено розмір частки у спірному майні, на яку може претендувати ОСОБА_3, не врахував, що оскільки ОСОБА_3 є власником 4/25 частин спірного будинку на підставі договору дарування, який є дійсним, тому зазначена частина майна є особистою власністю ОСОБА_3, тому зазначена частка не може бути об'єктом поділу.

Згідно зі статтею 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи спір судами не звернуто увагу, що для визначення істотності збільшення майна необхідно провести експертизу, у порушення частини четвертої статті 10, статті 143 ЦПК України судами не роз'яснено сторонам їх право на заявлення клопотання про проведення такої експертизи.

Отже, судами першої та апеляційної інстанцій не з'ясовано всі обставини у справі, не досліджено докази та не надано їм оцінки.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору в частині позовних вимог ОСОБА_4, то оскаржувані судові рішення в цій частині на підставі частини другої статті 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. В решті рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 червня 2014 року слід залишити без змін.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 червня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частину спільного майна скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська