АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1172/15 Справа № 2-5231/11 Головуючий у 1 й інстанції - Болдирєва У. М. Доповідач - Гайдук В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського А.Б., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року

у цивільній справі за скаргою ОСОБА_2 на дії заступника начальника Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Більчук О.А., -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаною скаргою, в якій просила визнати неправомірними дії державного виконавця щодо винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень від 25 вересня 2014 року та складання акту опису та арешту майна 14 жовтня 2014 року, а також скасувати зазначені документи.

В обґрунтування скарги посилалась на те, що виконавче провадження відкрито не за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна, крім того стягувачем було пропущено встановлений строк пред'явлення виконавчого документу до виконання (а.с. 1-2).

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року у задоволенні скарги було відмовлено (а.с.41-43).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нової про задоволення скарги в повному обсязі (а.с. 46-49).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія судів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги виходив із того, що дії державного виконавця в ході примусового виконання рішення суду за ґрунтуються на вимогах закону.

Проте з такими висновками місцевого суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

25 вересня 2014 року заступником начальника Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Більчук О.А. було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження щодо виконання двох виконавчих листів Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором та судових витрат (а.с. 7, 8 зворот).

Виконавчі провадження було відкрито за місцем знаходження майна боржника ОСОБА_2 а саме: автомобіля НОМЕР_1 на підставі заяви стягувача, про що зазначено в постановах та запереченні на скаргу (а.с.7зв.,8зв.,25)

Проте доказів, які б свідчили про те, що даний автомобіль належить ОСОБА_2 та знаходиться в Самарському районі м. Дніпропетровська, матеріали справи не містять.

Натомість, державному виконавцю достовірно було відомо про фактичне місце проживання (перебування) боржника та знаходження його майна у м. Павлограді, оскільки дана адреса була зазначена у виконавчих листах та саме на майно розташоване у м. Павлограді державним виконавцем Самарського ВДВС було проведено опис та накладено арешт та складено відповідний акт від 14 жовтня 2014 року (а.с.9-10).

Крім того, у наданих суду копіях двох виконавчих листів від 16 лютого 2012 року про стягнення боргу та про стягнення судових витрат в розділі «Відмітки державного виконавця про виконання рішення або про повернення виконавчого листа стягувану із зазначенням причин повернення» наявні два записи: перший від 30 квітня 2013 з посиланням на ст.47 п.4 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до якого виконавчий документ повертається стягувану, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; та, другий від 24 грудня 2013 року з посиланням на ст. 47 п.2 Закону України «Про виконавче провадження», тобто, у зв'язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (а.с.28,29).

Відповідно до ч.2 ст.47 наведеного вище Закону, про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт.

Перевіряючи доводи скарги, суд першої інстанції належним чином не перевірив підстави та строки відкриття виконавчого провадження саме Самарським ВДВС, оскільки в матеріалах справи відсутня заява стягувача до Самарського ВДВС про прийняття на виконання виконавчих листів, відсутня інформація щодо виконавчих дій, які були проведені по даним виконавчим листам та якою виконавчою службою, дійсність відміток на даних виконавчих листах, оскільки на ксерокопіях виконавчих листів відсутні дані виконавчої служби та її печатка. Акти виконавчої служби за квітень та грудень 2013 року не досліджувалися.

Таким чином, посилання суду першої інстанції на те, що виконавчий лист пред'явлено до належного органу ДВС не ґрунтується на ч.2 ст.20 Закону України «Про виконавче провадження» та є передчасним.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 311, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року - скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді