Ухвала

іменем україни

13 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» про стягнення заробітної плати за касаційною скаргою державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, в якому просив стягнути заробітну плату у сумі 5 733 грн 58 коп., 3 % річних у розмірі 200 грн 67 коп., інфляційні втрати в розмірі 1 002 грн 37 коп., середній заробіток за період з 05 серпня 2013 року до дня ухвалення судового рішення.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 01 квітня 2013 року він працював на Державному підприємстві «Завод ім. В.О. Малишева» (далі - ДП «Завод ім. В.О. Малишева») контролером верстатних та слюсарних робіт. Згідно з наказом від 05 серпня 2013 року № АЗ/343к його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що при звільненні з ним не було проведено остаточний розрахунок, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 4 лютого 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Завод імені В.О. Малишева» заборгованість з заробітної плати у розмірі 5 733 грн 58 коп., середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку у розмірі 48 500 грн 46 коп., індекс інфляції в розмірі 1 002 грн 37 коп., всього - 55 236 грн 41 коп. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ДП «Завод ім. В.О. Малишева» просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що позивач працював на ДП «Завод імені В.О. Малишева» контролером верстатних та слюсарних робіт з 01 квітня до 05 серпня 2013 року.

Наказом від 05 серпня 2013 року № А3/343к ОСОБА_3 було звільнено з роботи за скороченням штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Кінцевий розрахунок при звільненні йому виплачено не було.

Згідно з довідкою ДП «Завод ім. В.О. Малишева» від 01 грудня 2014 року заборгованість відповідача з заробітної плати перед ОСОБА_3 складає 5 733,58 грн, у тому числі депонент - 5 733,58 грн, середньомісячна заробітна плата - 2 374,02 грн.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходив із того, що розмір невиплаченої позивачу заборгованості із заробітної плати становить 5 733,58 грн. У зв'язку з тим, що відповідач не провів із позивачем повного розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України про стягнення зазначеної вище суми, взявши за розрахункову величину повну середньомісячну заробітну плату позивача - 2 374,02 грн.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, зазначивши, що з урахуванням встановленого порушення ДП «Завод ім. В.О. Малишева» строків розрахунку з ОСОБА_3 та вини у цьому саме відповідача з останнього підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку за період з 06 серпня 2013 року до 23 грудня 2014 року, а саме за 422 робочі дні в розмірі 48 500,46 грн (середньоденна заробітна плата 114,93 грн х 422 робочі дні = 48 500,46 грн).

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе

відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у

роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, зазначивши, що розмір відшкодування за час затримки розрахунку суд визначає з урахуванням спірної суми, на яку позивач має право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Згідно з позовною заявою ОСОБА_3 він звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 5 733 грн 58 коп заборгованості із заробітної плати.

Письмової заяви про зміну позовних вимог відповідно до ст. 31, ч. 1 ст. 119 ЦПК України позивач не подавав.

Установивши ці обставини, суд правильно виходив з того, що між сторонами у справі виник спір про розмір належних звільненому працівникові сум, тому згідно зі статтею 117 КЗпП України слід визначити розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком.

Проте при визначенні розміру відшкодування за затримку розрахунку зазначених вимог закону не врахував і стягнув з відповідача 48 500 грн 46 коп компенсації за затримку розрахунку, при цьому взявши за розрахункову величину повну середньомісячну заробітну плату позивача - 2 374,02 грн, що перевищує суму заборгованості із заробітної плати.

Суд також не взяв до уваги ту обставину, що позивач звільнився з роботи 05 серпня 2013 року, а з позовом звернувся лише у жовтні 2014 року.

Крім того, стягнувши з відповідача на користь позивача інфляційні втрати, суд не врахував правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, згідно з якою установлена ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні працівника та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права.

Наведене свідчить про те, що суд на порушення ст. 10 ЦПК України, не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав відповідної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, безпідставно не взяв до уваги та не перевірив в достатньому обсязі доводів апеляційної скарги, не дослідив висновку експертизи й не усунув вказані вище розбіжності.

Оскільки розгляд справи апеляційним судом здійснюється за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу 5 ЦПК України, то судове рішення апеляційного суду має ґрунтуватися на відповідних доказах, досліджених у судовому засіданні, та містити доводи, за якими відхилені ті чи інші докази.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик