УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І., Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про надання додаткового строку для прийняття спадщини, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Вільшанського районного суду Запорізької області від 10 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 7 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_8 Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшли земельна ділянка на території Антонівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, житловий будинок та інше майно. За життя ОСОБА_8 склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла іншій доньці - ОСОБА_6 Позивач вчасно заяву про прийняття спадщини не подавала, оскільки хворіє, перенесла інсульт.

Рішенням Вільшанського районного суду Запорізької області від 10 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 7 жовтня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просила скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач ОСОБА_6 знала про смерті матері, так як брала участь у її похованні, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері не зверталася, з дня відкриття спадщини минуло 12 років. За заповітом спадщину отримала відповідач ОСОБА_6, інша донька померлої. Позивач не був позбавлений можливості з 2002 року своєчасно, особисто звернутися до нотаріальної контори або до інших приватних нотаріусів, які б переслали його заяву по прийняття спадщини до нотаріальної контори, де відкрита спадщина померлої ОСОБА_8 Позивачем не доведено обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку на прийняття спадщини відповідно до ст. 1272 ЦК України.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК Української РСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини).

Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК Української РСР.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина за якими відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК Української РСР.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог на підставі ст. 1272 ЦК України, вищевикладеного не врахував, апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, на вказані положення уваги не звернув, у порушення ст. 303 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права, не зазначив конкретних обставин та фактів, що спростовують доводи апеляційної скарги, та залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За викладених обставин ухвалені в справі судові рішення не можуть залишатися в силі, оскільки судами порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Вільшанського районного суду Запорізької області від 10 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 7 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко