АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/571/15 Головуючий 1 інстанції: Іващенко С.О.
Справа № 2033/9259/14ц Доповідач: Івах А.П.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Хорошевського О.М., Пшенічної Л.В.,

при секретарі - Курносовій К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 поданих в особі представника ОСОБА_5, на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 січня 2014 року та додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності,-

в с т а н о в и л а:

26 листопада 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання за ним ( позивачем) права власності на вказане нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 31 липня 2008 р. між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти у сумі 484 510 грн. (що за курсом НБУ на 31.07.2008 р. було еквівалентно 100 000 доларів США) строком до 31.10.2008р.

Крім того, 31 липня 2008 р. між ним та ОСОБА_3, ОСОБА_3, що діяла від свого імені та неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 і ОСОБА_3, був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки, за умовами якого з метою забезпечення зобов'язань за договором позики та за згодою органу опіки і піклування, останнім була передана в іпотеку належна їм квартира АДРЕСА_2.

Внаслідок невиконання боржником узятих за договором позики зобов'язань утворилася заборгованість. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2010 року, яке залишено без змін ухвалою Верховного Суду України від 08 грудня 2010 року, стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено у зв'язку з невиконанням позивачем вимог ст. 35 Закону України "Про іпотеку" щодо направлення іпотекодавцям письмової вимоги про усуненння порушення із зазначенням системного змісту порушених зобов'язань за не менш ніж 30-денний строк з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Так, 30 березня 2011 року він направив ОСОБА_3 відповідне повідомлення згідно з вимогами ст. 35 Закону. За таких обставин просив звернути стягнення на передану в іпотеку вищевказану квартиру шляхом визнання за ним права власності на неї.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 січня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Звернуто стягнення на передану в іпотеку квартиру АДРЕСА_3.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4, з якої виселені відповідачі:

ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_7 і ОСОБА_3

Додатковим рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2014 року з ОСОБА_3, ОСОБА_3. ОСОБА_7 і ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_6 понесені останнім судові витрати по справі у вигляді судового збору в сумі по 109,76 грн. з кожного.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 січня 2014 року задоволено частково, а апеляційну скаргу на додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2014 року задоволено повністю. Скасовано рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 січня 2014 року та додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2014 року. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та виселення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в особі їх представника ОСОБА_5, який діє на підставі договорів №55 аф - 13, №56 аф - 13 про надання правової допомоги від 04 грудня 2013 року, подані апеляційні скарги на вказані рішення суду першої інстанції (а.с.131-135; а.с. 165-170), в яких порушується питання про їх скасування з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_6 відмовити, а в частині позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на спірну квартиру за останнім - про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

На обґрунтування доводів апеляційних скарг, особа, що їх подала посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність тих обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального і процесуального права. Крім того, апелянти звертають увагу апеляційної інстанції на той факт, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд не врахував, що позивач раніше звертався до суду з аналогічним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на неї права власності та рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2010 року ОСОБА_6 у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Однак, ОСОБА_6 не дотриманий порядок звернення стягнення на квартиру, передбачений умовами договору іпотеки. Щодо рішення суду в частині виселення відповідачів зі спірної квартири, то воно ухвалено в порушення вимог ст. 11 ЦПК України - поза межами позовних вимог.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

- чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розглядом справи достеменно встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 31 липня 2008 року був укладений договір позики, посвідчений ПН ХМНО, за умовами якого ОСОБА_3 зайняв у позивача гроші у розмірі 484510 грн., що за курсом НБУ на 31 липня 2008 року становило 100000 доларів США, строком до 31 жовтня 2008 року.

З метою забезпечення зобов'язань, узятих на себе ОСОБА_3 за умовами договору позики відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_3, що діяла за себе особисто та за своїх малолітніх дітей: доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2, з одного боку та ОСОБА_6 - з іншого був укладений договір іпотеки посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_9 за умовами якого іпотекодавці за згодою органу опіки і піклування передали в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_5, яка є власністю іпотекодавців на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації виконавчого комітету Харківської міської ради 24 квітня 2008 року (а.с.23-25).

Рішенням судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2010 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2009 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та про відмову в задоволенні зустрічного позову було скасовано та постановлено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні зазначеного позову ОСОБА_3 і частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_6 в частині стягнення суми боргу (а.с.5-6). У строк користування позикою, встановлений згідно договору позики, до 31 жовтня 2008 року ОСОБА_3 борг не повернув.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2010 року про стягнення боргу відповідачем ОСОБА_10 не виконано.

30 березня 2011 року ОСОБА_3 позивач направив повідомлення у відповідності до вимог ст. 35 Закону України "Про іпотеку", тим самим просив звернути стягнення на передану в іпотеку квартиру шляхом визнання за ним права власності на неї (а.с.83-95).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 в частині визнання за ним права власності на спірну квартиру, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог та наявності підстав, передбачених ст. ст. 575, 589 ЦК України, ст. ст. 35, 37 Закону України "Про іпотеку", для звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання за позивачем права власності на передане в іпотек нерухоме майно, оскільки, як встановив суд на підставі наявних у справі доказів та пояснень сторін, відповідач порушив умови договору позики щодо своєчасного повернення взятих за договором грошових коштів; рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики на час розгляду цієї справи відповідачем не виконано.

З висновком суду у цій частині судова колегія погоджується та находить його таким, що ґрунтується на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, вимогам цивільного і матеріального права, Закону України "Про іпотеку".

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належим чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 36 Закону України "про іпотеку" передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотеко держателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші, встановлені цим Законом, способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до положень ст. 37 Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

При цьому у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону (ст. 39 зазначеного Закону).

Згідно роз'ясненням, що зазначені в п. 39 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Відповідно до умов договору іпотеки від 31 липня 2008 року, викладених у п.5.4. звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, чи на підставі виконавчого напису нотаріуса після виконання іпотекодавцями у 30 денний строк вимоги, згідно до повідомлення, надісланого у порядку ст. 35 Закону України "Про іпотеку".

Отже, не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦПК України має право вимагати застосування його судом.

Такий висновок узгоджуються з правовою позицією Верховного Суд України, викладеною у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6- 124цс 13, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу в частині позовних вимог ОСОБА_6 з якими він звернувся до суду, згідно із законом, ухвалив у цій частині рішення таке, що відповідає вимогам ст. ст. 213, 324 ЦПК України, та, на виконання вимог ч. 3 ст. 215 ЦПК України привів мотиви, з яких вважав встановленою наявність фактів на обґрунтування позовних вимог позивача, правильно застосував зазначені в рішенні нормативно-правові акти.

Разом з тим, ухвалюючи рішення щодо виселення відповідачів зі спірної квартири, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки позивачем позовні вимоги про виселення не заявлялися, а суд ухвалив рішення в цій частині на порушення вимог ст. 11 ЦПК України, вийшовши за межі позовних вимог, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні в порядку п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, та скасуванню в частині вирішення питання щодо виселення відповідачів.

З огляду на викладене, керуючись ст.. ст.. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 січня 2014 року змінити, скасувати його в частині виселення з двокімнатної квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_11, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3

В іншій частині це рішення та додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2014 року залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -