АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/971/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Саадулаєв А.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого-судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Котули Л.Г.

при секретарі: Басюк Ю.В.

за участю: представника позивача - Рябої В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 12 грудня 2014 року про забезпечення позову у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_4, третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ВТК Відродження» про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року позивач Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ВТК Відродження» про стягнення заборгованості.

9 липня 2014 року по зазначеній справі відкрито провадження.

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_4 в межах заявлених позовних вимог в розмірі 5 238 239, 23 євро та 30 361 756, 12 грн. .

В заяві послався на те, що існують достатні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки до винесення ухвали про забезпечення позову відповідач не обмежений у вчиненні будь-яких дій щодо належного йому майна та коштів, які можуть створити загрозу виконанню рішення суду про задоволення позовних вимог, зокрема дій щодо вільного розпорядження цим майном.

Крім того зауважив, що не забезпечення позову, може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки відповідач вже відчужив свою частку (4,1251814%) у статутному капіталі ТОВ «Компанія «ВТК Відродження» на користь нового учасника. При цьому звернув увагу на те, що частка у розмірі 1%, яка є складовою вище вказаної частки, відповідачем була передана в заставу банку з метою забезпечення виконання зобов'язань за Генеральною угодою укладеною між банком та позичальником, згідно з умовами договору застави №151111Z158 від 20 грудня 2011 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року заяву про забезпечення позову -задоволено.

Накладено арешт на належне ОСОБА_4 рухоме та нерухоме майно з метою забезпечення позову Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення з останнього заборгованості за Кредитними договорами №151111К25 від 16 грудня 2011 року, №151111К31 від 16грудня 2011року, №151112К26 від 13 листопада 2012 року та №151113К5 від 25квітня 2013року, які укладені в рамках Генеральної угоди №151111N6 від 16 грудня 2011 року, та Договором поруки №151111Р18 від 19грудня 2011року в межах суми позову, а саме в розмірі 5238239,23 євро, що станом на 12 грудня 2014 року відповідно до курсу НБУ складає 102302 812,16 грн., та 30 361756,12 грн.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою, ОСОБА_4 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду від 12 грудня 2014 року про забезпечення позову та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки вважає що така постановлена з порушенням норм процесуального права.

Зазначив, що він зареєстрований як фізична особа підприємець. При цьому, в якості основного виду його економічної діяльності зазначено - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Тому вжиття заходів забезпечення позову може перешкодити його господарський діяльності.

Також, судом в оскаржуваній ухвалі не зазначено відомостей про те, на яке саме майно накладено арешт, де зазначене майно знаходиться, а тому вважає, що у суду не було правових підстав для накладення арешту у спосіб, який просив позивач, у зв'язку з його невідповідністю нормам цивільного процесуального права.

Крім цього зазначив, що накладення арешту у прив'язці до гривневого еквіваленту суми заборгованості (вираженій у євро) порушує принцип співмірності при забезпечені позову, адже фактично протиправно прив'язує кількісну характеристику обсягу майна, на яке може бути накладено арешт, до гривні, штучно збільшуючи обсяг зобов'язань за кредитними договорами у випадку подорожчання гривні (за офіційним курсом гривні до євро, встановленим Національним банком України).

В судове засідання не з'явився відповідач ОСОБА_4, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про день та час розгляду справи /а.с.43/, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу у його відсутність згідно вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

В судовому засіданні представник позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, як законну та обґрунтовану.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з такого.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Згідно ч. 3 ст. 152 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, обраний спосіб забезпечення є співмірним з заявленими позовними вимогами і забезпечить належне виконання судового рішення у разі його задоволення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_4.

Як убачається з матеріалів справи, Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» звернувся до суду з позовом ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Враховуючи те, що спір виник з приводу боргового зобов'язання відповідача на суму в розмірі 5 238 239,23 євро та 30 361 756,12 грн., суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що не вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, може в подальшому утруднити виконання рішення суду.

Таким чином, суддя у відповідності з нормами ст.ст.151, 152 ЦПК України вжив заходів для забезпечення заявлених позовних вимог, в межах цих вимог та у спосіб передбачений ст. 152 ЦПК України.

Вжиті заходи забезпечення позову є співмірними з заявленими позовними вимогами.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Шевченківського районного суду м.Києва постановлена з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 312 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 12 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: