АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2014р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_4, Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про поділ спільного майна подружжя, стягнення суми

та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», Публічне акціонерне товариствО «ВТБ Банк», орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про поділ спільного майна подружжя, стягнення суми та визнання угоди недійсною,

встановила:

у квітні 2010р. ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала та змінювала, і остаточно просила у порядку поділу майна визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_1 на її користь 104 389,24грн. грошової компенсації за сплату заборгованості за кредитним договором № SME 001612 від 20 липня 2008р., 35 549,63грн. грошової компенсації за договором позики, який був укладений 30 травня 2007р. з ОСОБА_5, 23 943,74грн. грошової компенсації за сплачену заборгованість по кредитному договору № 700002878 від 26 грудня 2007р., 3 248,28грн. за комунальні послуги та судовий збір у сумі 1700грн. і 1954грн.

Також позивач просила у порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та на автомобіль ВАЗ 211540, державний номер НОМЕР_1.

Крім того, позивач просила зобов'язати ПАТ «ВТБ Банк» укласти кредитні договори на її ім'я та на ім'я ОСОБА_1 в рівних частинах на непогашений залишок заборгованості у розмірі 124 500грн. за кредитним договором № 53957 від 2 жовтня 2007р.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 1995р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, мають сина ОСОБА_9, 1998р. народження. Рішенням суду від 18 травня 2010р. шлюб розірвано, проте з відповідачем не досягнуто згоди з приводу поділу спільного майна.

У квітні 2012р. ОСОБА_1 звернувся із самостійним позовом про поділ майна подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, автомобіль ВАЗ 211540, визнати за відповідачкою право власності

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/2680/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Парамонов М.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
на Ѕ частину зазначеної квартири, автомобіль ГАЗ 2705, державний номер НОМЕР_2,

- 2 -

стягнути з відповідачки на його користь 4 022грн. 12коп. компенсації за грошові кошти, які знаходилися на депозитному рахунку ПАТ «Альфа-Банк».

Ухвалою суду від 11 квітня 2012р. позови об'єднані в одне провадження.

У подальшому ОСОБА_1 неодноразово змінював позовні вимоги і остаточно просив у порядку поділу майна визнати за ним право власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_1, на Ѕ частину автомобіля ВАЗ 211540, державний номер НОМЕР_1, стягнути з ОСОБА_3 на його користь 47 371,44грн. коштів, сплачених за кредитним договором від 26 грудня 2007р., 5 902грн. 63коп. компенсації за грошові кошти, які знаходилися на депозитному рахунку ПАТ «Альфа-Банк», 30033грн. грошової компенсації за автомобіль ГАЗ 2705, державний номер НОМЕР_2, визнати за ОСОБА_3 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1, на Ѕ частину автомобіля ВАЗ 211540, державний номер НОМЕР_1.

Також ОСОБА_1 просив вважати ОСОБА_3 зобов'язаною за борговими зобов'язаннями перед ПАТ «ВТБ Банк» за кредитним договором № 53957 від 2 жовтня 2007р. відповідно до набутої частки на квартиру, або стягнути на його користь частку залишку по кредитному договору у сумі 124 500грн. по кредиту та 181 281грн. 98коп. по процентам відповідно до розміру присудженої частки права власності на квартиру, стягувати на його користь з ОСОБА_3 Ѕ частину доходів від підприємницької діяльності, визнати недійсною розписку, видану ОСОБА_3 30 травня 2007р. ОСОБА_5, стягнути судові витрати у сумі 3 219грн.

Рішенням суду від 24 червня 2014р. позови задоволено частково. В порядку поділу майна подружжя визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за кожним, визнано право власності ОСОБА_1 на автомобіль ВАЗ 211540, державний номер НОМЕР_1, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 79 626грн. 22коп. грошової компенсації. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду змінити, визнавши за ОСОБА_1 право власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_1, вважати ОСОБА_3 зобов'язаною за борговими зобов'язаннями перед ПАТ «ВТБ Банк» за договором іпотечного кредиту № 53957 від 2 жовтня 2007р. відповідно до набутої частки на квартиру, або стягнути на його користь частку залишку по кредитному договору у сумі 124 500грн. по кредиту та 181 281грн. 98коп. по процентам відповідно до розміру присудженої частки права власності на квартиру, стягувати на його користь з ОСОБА_3 Ѕ частину доходів від підприємницької діяльності, визнати недійсною розписку, видану ОСОБА_3 30 травня 2007р. ОСОБА_5

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та неналежну оцінку наданих суду доказів.

Рішення суду в іншій частині не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині поділу квартири АДРЕСА_1, поділу боргових зобов'язань перед ПАТ «ВТБ Банк» за договором іпотечного кредиту № 53957 від 2 жовтня 2007р., поділу доходів ОСОБА_3 від підприємницької діяльності та про недійсність розписки ОСОБА_3 від 30 травня 2007р.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, третьої особи ОСОБА_4, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення ОСОБА_3 та її представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 жовтня 1995р., мають сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2010р.

- 3 -

Відповідно до іпотечного договору № 53957, який укладено 2 жовтня 2007р. між АКБ «Аркада» та ОСОБА_1, останній отримав кредит у сумі 183 509грн. 71коп. для участі у Фонді фінансування будівництва з метою інвестування в житлове будівництво згідно договору про участь у ФФБ від 2 червня 2007р. на строк до 1 листопада 2027р. (с.с.14-20 т.1).

Станом на 28 жовтня 2010р. заборгованість за кредитним договором становила 134 500грн. за кредитом та 2 244грн. 12коп. за відсотками (с.с.99 т.1).

Відповідно до договору факторингу від 21 березня 2011р. ПАТ АКБ «Аркада» відступив право вимоги за договором про іпотечний кредит від 2 жовтня 2007р. ПАТ «ВТБ Банк» (с.с.225 т.1).

Згідно свідоцтва про право власності від 16 липня 2008р. ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (с.с.22 т.1).

Вартість квартири на момент придбання становила 835 523,35грн. (с.с.21 т.1).

Згідно частини 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що грошові кошти за спірну квартиру були сплачені за рахунок спільних коштів подружжя та кредитних коштів, отриманих на підставі договору про іпотечний кредит від 2 жовтня 2007р.

Кредитна заборгованість частково виплачувалася за спільні кошти подружжя, а після припинення шлюбних стосунків ОСОБА_3 передавала ОСОБА_1 грошові кошти для оплати кредитної заборгованості, що підтверджується відповідними письмовими розписками (с.с.145 т.1, с.с.79-80 т.2, с.с.131 т.3), і рішенням суду з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто 62 250грн. у рахунок погашення ним заборгованості за кредитом, який становить 124 500грн. (рішення суду в цій частині ОСОБА_3 не оскаржується).

Також при поділу квартири необхідно враховувати, що на час придбання її вартість становила 835 523,35грн., передана вона була без оздоблення (с.с.168-169 т.3), а станом на 23 вересня 2010р. її вартість становила 1 434 382грн. (с.с.63-67 т.1), що підтверджує проведення ремонтних робіт у квартирі та збільшення її вартості за спільні кошти подружжя.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про поділ квартири між сторонами у рівних частинах.

Доводи апелянта про те, що він сплачує заборгованість за кредитним договором, а також виплатив кошти ОСОБА_4 за договором позики від 2 червня 2007р., на думку колегії суддів, не може бути підставою для задоволення його позовних вимог про визнання за ним права власності на ѕ частин квартири, оскільки це суперечить принципу справедливості та вищезазначеним нормам матеріального права.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя, а згідно ч. 4 даної норми договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Саме з цих положень виходив суд першої інстанції стягуючи з ОСОБА_3 грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, а у разі виплати кредитної заборгованості у більшому розмірі та неповернення відповідної частини суми ОСОБА_3, ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх прав.

Також у разі використання отриманих у борг грошових коштів в інтересах сім'ї, зокрема, на оплату вартості спірної квартири, обов'язок повернути такий борг виник і у ОСОБА_3

- 4 -

Твердження апелянта про наявність правових підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі квартири, не доведені під час розгляду справи судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Доказів обставин, які можуть бути підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя, ОСОБА_1 надано не було.

Також не знайшло свого підтвердження посилання апелянта на те, що при придбанні спірної квартири були використані особисті кошти ОСОБА_1, а отриманні на підставі договору позики та кредитного договору кошти, відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України, не можна вважати особистою власністю позичальника.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_3 зобов'язаною за борговими зобов'язаннями перед ПАТ «ВТБ Банк» за договором іпотечного кредиту № 53957 від 2 жовтня 2007р. відповідно до набутої частки на квартиру, або стягнення на користь ОСОБА_1 частки залишку по кредитному договору у сумі 124 500грн. по кредиту та 181 281грн. 98коп. по процентам відповідно до розміру присудженої частки права власності на квартиру, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та відсутності згоди ПАТ «ВТБ Банк».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на обставинах справи та нормах матеріального права.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

ПАТ «ВТБ Банк», як сторона договору про іпотечний кредит № 53957 від 2 жовтня 2007р., заперечує проти заміни позичальника (с.с.84 т.3), тому суд не мав правових підстав для покладення зобов'язання по погашенню заборгованості перед банком на ОСОБА_3

Також ОСОБА_1 суду не було надано доказів оплати ним 181 281грн. 98коп. відсотків за кредитним договором, тому відсутні правові підстави вимагати на даний час сплати цих коштів на його користь.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому доводи апелянта про те, що він має намір сплатити зазначену суму банку не можуть бути підставою для задоволення зазначених позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 Ѕ частини її доходів від підприємницької діяльності, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Вказаний висновок суду першої інстанції відповідає матеріалам справи, оскільки ОСОБА_1 не було надано доказів наявності у ОСОБА_3, як суб'єкта підприємницької діяльності, будь-якого майна, яке придбано під час шлюбу сторін і за використання якого вона отримує прибуток, як підприємець.

Крім того, рішенням суду відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, які були нею сплачені відповідно до кредитного договору № SME від 29 липня 2008р., виходячи з того, що вказані кошти були використані ОСОБА_3 для підприємницької діяльності. Рішення суду ОСОБА_1 в цій частині не оскаржено, що також підтверджує ту обставину, що для здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_3 не використовувалися спільні кошти подружжя.

Також при вирішенні спору у даній частині колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену при розгляді справи 6-79цс13.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про неправомірність

- 5 -

висновку суду першої інстанції про те, що розписка ОСОБА_3 від 30 травня 2007р. про отримання у ОСОБА_5 грошових коштів у сумі 7500 доларів США не є правочином.

Відповідно до розписки від 30 травня 2007р. ОСОБА_3 отримала у борг від ОСОБА_5 7500 доларів США, які зобов'язалася повернути протягом двох років (с.с.148 т.1).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отримання грошових коштів від ОСОБА_5 підтверджено розпискою ОСОБА_3, під час розгляду справи судом першої інстанції нею підтверджено, тому у розумінні ст.ст. 1046, 1047 ЦК України вказана розписка є правочином - договором позики.

Проте, за положеннями частин 2 та 3 статті 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Письмова згода другого з подружжя необхідна для укладення договорів стосовно цінного майна.

Договір позики, який укладено ОСОБА_3 з ОСОБА_5, не є правочином щодо розпорядження спільним з ОСОБА_1 майном, тому отримання письмової згоди другого з подружжя для його укладення не потрібно.

Як вже зазначалося вище, на підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї.

Рішенням суду відмовлено ОСОБА_3 у стягненні з ОСОБА_1 грошових коштів відповідно до зазначеного договору позики, оскільки не надано доказів, що вказані грошові кошти були використані в інтересах сім'ї, рішення суду ОСОБА_3 не оскаржувала.

Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, оскільки договір позики ОСОБА_3 укладено не в інтересах сім'ї, він не породжує для ОСОБА_1 ніяких обов'язків і за зобов'язаннями ОСОБА_3 за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а лише на особисте майно ОСОБА_3 і на її частку у праві спільної сумісної власності, яка виділена їй в натурі, а відтак ст. 65 СК України на спірний договір позики не поширюється і відсутність письмової згоди ОСОБА_1 на його укладення не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Враховуючи викладене, рішення суду в цій частині підлягає зміні, із зазначенням, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсною розписки ОСОБА_3 від 30 травня 2007р., є безпідставність цих позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду

- 6 -

першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: