Ухвала

іменем україни

13 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 13 лютого 2006 року № б/н у розмірі 15 872 грн 57 коп., з яких: 3 346 грн 82 коп. - заборгованість за кредитом; 14 640 грн 54 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 732 грн 03 коп. - штраф (процентна складова), а також просило стягнути з відповідача на свою користь 243 грн 60 коп. судового збору.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Донецької області від 03 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 3 346 грн 82 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 14 640 грн 54 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 732 грн 03 коп., а всього - 15 872 грн 57 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13 лютого 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір № б/н, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 4 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % річних (3 % в місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом.

Підписуючи заяву про отримання кредитних коштів, ОСОБА_3 погодився на те, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5 % від суми позову.

Відповідно до умов договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та у строки, визначені договором, і щомісяця платити проценти за користування кредитом.

Останній щомісячний платіж зі сплати процентів відповідач здійснив 25 вересня 2006 року.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, на застосуванні якої наполягав відповідач.

На обґрунтування такого висновку суд зазначив, що оскільки останній щомісячний платіж відповідача зі сплати процентів мав місце 25 вересня 2006 року, то наступний щомісячний платіж він повинен був здійснити у жовтні 2006 року, але перестав виконувати свої обов'язки за вказаним договором, таким чином, із жовтня 2006 року для позивача почався перебіг строку позовної давності, проте до суду з цим позовом він звернувся лише у травні 2014 року та не порушував перед судом питання про поновлення пропущеного строку позовної давності.

Суд визнав безпідставними доводи позивача про переривання строку позовної давності у зв'язку зі сплатою відповідачем у червні 2014 року 300 грн на користь банку з тих підстав, що цей платіж здійснила помилково мати позивача - ОСОБА_4, яка допитувалася судом як свідок у справі і пояснила, що зробила це на прохання та вимоги працівників банку, які ввели її в оману, без згоди самого відповідача у справі. При цьому суд вказав, що зазначений платіж на користь банку вчинений свідком ОСОБА_4 після звернення позивача до суду з цим позовом, з пропущенням встановленого законом строку позовної давності.

На спростування доводів позивача щодо Умов надання банківських послуг, які, на його думку, є невід'ємною частиною договору, суд зазначив, що таких Умов на час складання заяви позичальника - 13 лютого 2006 року не існувало, на той час були зовсім інші Умови іншого змісту, які містяться в матеріалах інших цивільних справ за вказаний період, наприклад, «Приват-24» у 2006 році взагалі не існувало, що свідчить про недостовірність даних, доданих до матеріалів справи.

Щодо наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом суд дійшов висновку, що він не відповідає нормам чинного законодавства України, а також роз'ясненням вищестоящих судів з приводу вирішення кредитних спорів.

Із вказаними висновками не погодився апеляційний суд та на обґрунтування свого висновку про задоволення позову виходив з відсутності правових підстав для застосування строку позовної давності, при цьому факт сплати у червні 2014 року матір'ю відповідача на користь банку 300 грн у рахунок погашення боргу суд розцінив як продовження договірних відносин.

Разом з тим апеляційний суд зазначив, що п. 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг, які сторони узгодили при укладанні договору, передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Відповідно до п. 9.3 Умов надання банківських послуг передбачено, що картрахунки відкриваються на невизначений термін за виключеннями, передбаченими п. п. 9.6, 9.7 Умов, що, на думку суду, свідчить про письмову узгодженість сторін про збільшення строку позовної давності, що не суперечить вимогам ст. 259 ЦК України.

При цьому апеляційний суд визнав безпідставними посилання суду першої інстанції на незгоду з умовами договору на час його укладання, оскільки таких вимог сторони не заявляли, тому такі висновки суду першої інстанції, на переконання апеляційного суду, виходять за межі предмета спору.

Однак із вказаними висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до п. п. 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці.

Пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суду України у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-103цс14, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд на обґрунтування свого висновку послався на п. 9.12 Правил надання банком послуг, згідно з яким договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк. Проте залишив поза увагою інші положення цих Правил, а саме про те, що строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки.

Так, згідно з п. 3.1.1 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Пунктом 3.1.3 Правил користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку.

Проте на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304 ЦПК України суд залишив поза увагою вищезазначене, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: не встановив строку дії картки; не з'ясував, чи видавав банк боржнику грошові кошти і нову платіжну картку після закінчення строку дії договору; а також залишив поза увагою ту обставину, що боржник своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав.

Таким чином, питання щодо застосування строку позовної давності відповідно до ст. 256 ЦК України, ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, ч. 4 ст. 267 ЦК України з урахуванням зазначених вище обставин судом належним чином не з'ясовано.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України в достатньому обсязі не перевірив законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, порушив норми процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак