У Х В А Л А

11 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Григор'євої Л.І.,

Лященко Н.П., Сімоненко В.М.-,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Харківської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності, визнання права власності на будинок в порядку забудови, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом,

встановила:

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено. Визнано за ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право власності, по ј частині за кожним, будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9, ј частину зазначеного будинку залишено відкритою.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2015 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2014 року змінено в частині позовних вимог ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та викладено в цій частині резолютивну частину рішення суду першої інстанції в наступній редакції: «Визнати за ОСОБА_6 право власності на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10; визнано за ОСОБА_5 право власності на ј частини вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_11; визнано за ОСОБА_7 право власності на ј частину вказаного будинку в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_11 Залишити відкритою ј частини спадщини у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10.» В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24 квітня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження у справі.

У травні 2015 року від ОСОБА_4 надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2015 року з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме: абзацу 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), статей 524, 529-553 ЦК Української РСР, Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», Указу Президії Верховного Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-II, постанови Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних жилих будинків», Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Державного комітету по житлово-комунальному господарству від 31 грудня 1995 року № 56. При цьому заявниця не зазначає. В чому саме полягає неоднакове застосування судом касаційної інстанції зазначених норм.

Для прикладу неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявниця додає ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року, в якій на її думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

У судовому рішенні у справі, про перегляд якої подано заяву, касаційний суд, погодившись з висновками судів попередніх інстанцій виходив з того, що в частині позовних вимог ОСОБА_4, судами у відповідності до вимог статті 212 ЦПК України, повно і всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює. Також, вважав, що суди дійшли вірного висновку, що позивачем не доведено та не надано докази відповідно до викладених обставин, якими вона обґрунтовувала свої вимоги, у зв'язку з чим, суди посилаючись на положення статей 58, 60 ЦПК України дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

У той самий час, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року, наданій для порівняння, суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направляючи справу на новий розгляд виходив з того, що судові рішення не відповідають вимогам статті 213 ЦПК України, оскільки при вирішенні спору не з'ясовано повно і всебічно всіх обставин справи, на які посилалась позивачка, та не надано належної оцінки доказам.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві ОСОБА_4 доводи не вказують на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Харківської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності, визнання права власності на будинок в порядку забудови, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Григор'єва

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко