Справа № 1328/9779/12 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/4285/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

представника позивачів - адвоката Оприск Л.Є., та представника ПАТ «Український інноваційний банк» Копанського М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_9, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Третя Львівська державна нотаріальна контора, Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» про визнання договору удаваним, застосування до правовідносин ст.181 ЦК УРСР та Закону України «Про заставу», визнання права власності на майно, -

встановила:

У грудні 2012 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, звернулись до суду з указаним позовом, в якому просили визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 25 травня 2000 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_7; застосувати до правовідносин, що виникли між сторонами правила ст.181 ЦК УРСР та Закону України «Про заставу», визнати за кожним із них право власності на 1/3 частини спірної квартири.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що в процесі приватизації набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1 виданого 20 січня 1995 року виконкомом Львівської міської ради народних депутатів. Вказували, що 25 травня 2000 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_7 кошти у розмірі 20 тис. грн. зі строком повернення до 31 грудням2009 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики 25 травня 2000 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі продажу зазначеної вище квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л.М.. При цьому сторони погодили всі істотні умови договору, як договору іпотеки, що підтверджується розпискою ОСОБА_7 від 25 травня 2000 року. На їх думку, оспорюваний договір купівлі-продажу квартири є удаваним та таким, що приховує інший, який дійсно мав місце, а саме договір іпотеки, оскільки після оформлення договору купівлі-продажу квартира ОСОБА_7 не передавалась, вони зареєстровані та продовжують проживати у ній, сплачують комунальні послуги, кошти за договором купівлі-продажу від ОСОБА_7 не отримували. Борг ОСОБА_7 був повернутий повністю у 2009 році. Крім того, у 2009 році померла ОСОБА_10, після смерті якої відкрилася спадщина на 1/4 частину спірної квартири. Вважають, що оскільки за життя остання заповіту не склала, спадкоємці за заповітом та за законом першої, другої, третьої черги відсутні, відтак вони є співвласниками в рівних частках вказаної квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 28 травня 2014 року цей позов задоволено.

Визнано удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 25 травня 2000 року, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л.М. та зареєстрований за №2158 .

Застосовано до правовідносин, що виникли між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 правила ст.181 Цивільного кодексу УРСР та Закону України «Про заставу».

Визнано за ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на 1/3 квартири АДРЕСА_4

Судом вирішено питання розподілу судових витрат.

Це рішення суду оскаржило ПАТ «Український інноваційний банк». В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Зазначає, що згідно умов оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, таку було продано за 26 949 грн. 00 коп., які покупець ОСОБА_7 сплатив продавцям, власникам цієї квартири, до підписання цього договору. Із змісту п.8 зазначеного договору вбачається, що продавці зобов'язуються звільнити квартиру, виписатись з неї, разом із членами сім'ї, сплатити заборгованість по оплаті комунальних послуг не пізніше 01.01.2001 року, а покупець дає на це згоду. Право власності на згадану квартиру виникає у покупця з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Однак, дані умови договору виконані не були.

Апелянт зауважує, що позивачі вирішили на власний розсуд розпорядитися належною їм на праві власності квартирою АДРЕСА_4 Однак, вимог п.8 договору позивачі не виконали і продовжували із мовчазної згоди ОСОБА_7 проживати у квартирі. Це, на думку апелянта може бути наслідком пред'явлення відповідачем вимоги до позивачів про витребування цієї квартири, а не визнання, як це вказують позивачі, договору удаваним.

Боргова розписка ОСОБА_4 від 25 травня 2000 року, видана ОСОБА_7 щодо нібито передачі квартири у заставу є нікчемним правочином, оскільки в такій не визначено оцінки квартири, інші співвласники квартири не давали згоди на передачу такої у заставу, а також цей правочин не посвідчений нотаріально. Відтак, визнання судом такого правочину недійсним не вимагається.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що після укладення оспорюваного позивачами договору купівлі-продажу від 25 травня 2000 року, 27 вересня 2006 року, між АТ «Укрінбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрінбанк», ОСОБА_8. та ОСОБА_7 за погодженням з його дружиною ОСОБА_9 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого, ОСОБА_7 для забезпечення належного виконання ОСОБА_8 перед ПАТ «Укрінбанк» зобов'язань за кредитним договором №19-06/1883-507 від 26.09.2006 року передав в іпотеку ПАТ «Укрінбанк» квартиру АДРЕСА_3. Перед нотаріальним посвідченням договору, нотаріус Футорянська О.А. отримала відомості про відсутність заборон та арештів щодо квартири АДРЕСА_3. Позивачі ніколи не мали претензій до експерта оцінювача та працівників банку.

На думку апелянта, всі ці обставини судом першої інстанції враховані не були, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути судові витрати, понесені апелянтом при розгляді апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Копанського М.Л. на обґрунтування доводів апеляційної скарги, заперечення на скаргу адвоката Оприск Л.Є., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, на думку колегії суддів, дане рішення суду в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Згідно до положень ст.ст.10,59-61 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню.

Положеннями ст.212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1, виданого 20 січня 1995 року виконкомом Львівської міської ради народних депутатів, зареєстрованого у Львівському міському бюро технічної інвентаризації та записаного в реєстрову книгу №16 за реєстровим номером №10996 (т.1а.с.110-111).

У відповідності до довідки від 5 листопада 2012 року, виданої Львівським комунальним підприємством "Варшавське", у квартирі АДРЕСА_1 з 1990 року зареєстровані та проживають ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, та вони, як вбачається з квитанцій, несли витрати на комунальні послуги та витрати на утримання квартири. ОСОБА_10 також проживала та була зареєстрована у цій квартирі до смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 року (т.1 а.с.10-15).

25 травня 2000 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, на виконання якого останній отримав у позику грошові кошти у сумі 20 тис. грн., які зобов'язувався повернути до 31 грудня 2009 року, що підтверджується розпискою від 25 травня 2000 року (т1 а.с.189).

Із змісту даної розписки вбачається, що сторони домовилися про те, що в рахунок забезпечення виконання зобов'язання за цим договором позики укладається договір іпотеки квартири АДРЕСА_4 і їх взаємовідносини регулюються Законом України "Про заставу" від 2 жовтня 1992 року.

Згідно розписки від 18 грудня 2009 року, ОСОБА_4 повернув ОСОБА_7 кошти в сумі 20 тис.грн., які він отримав у позику 25 травня 2000 року, а останній підтвердив, що він переоформить квартиру АДРЕСА_4, яка була ним взята в іпотеку, на законних власників цієї квартири ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до січня 2010 року (т.1 а.с.188).

З матеріалів справи також вбачається, що 27 вересня 2006 року між ПАТ "Український інноваційний банк" та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_4 в рахунок забезпечення зобов'язань ОСОБА_8 за кредитним договором від 26 вересня 2006 року.

Суд першої інстанції, при вирішенні позову виходив із того, що спірні правовідносини, пов'язані з укладенням договорів купівлі-продажу спірної квартири та отримання позики ОСОБА_4 від ОСОБА_7 виникли до прийняття Цивільного Кодексу України 2003 року та вірно керувався нормами ЦК Української РСР 1963 року 1963 року, які діяли на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст.41 ЦК Української РСР 1963 року, діючого на час укладення оспорюваного договору, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Угоди можуть бути односторонніми і дво - або багатосторонніми (договори).

Згідно з частиною 1 статті 151 ЦК Української РСР 1963 року в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 2 статті 151 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

За ч.1 ст.243 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час укладення оспорюваного договору, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.48 ЦК Української РСР 1963 року, приписами якого регулюються спірні правовідносини, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, у тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Норми ЦК Української РСР 1963 року не містять положень щодо нікчемності правочинів, які в таких випадках є недійсними.

У відповідності до ст.4 Закону України "Про власність" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном.

Згідно зі ст.58 ЦК Української РСР 1963 року про недійсність мнимої і удаваної угод, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до ст.59 ЦК Української РСР 1963 року угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Визнаючи договір купівлі - продажу удаваним, суд першої інстанції вірно виходив з того, що головним елементом угоди є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних правових наслідків. Дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу квартири була саме приховати договір позики та іпотеки, а не передати квартиру у власність відповідача. При укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 25 травня 2000 року волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідало їх внутрішній волі. Судом вірно взято до уваги юридичні факти, з якими закон пов'язує певні правові наслідки, а саме: укладення ОСОБА_4 і ОСОБА_7 договору позики, оформленого розпискою від 25 травня 2000 року, з якої вбачається, що сторони домовилися укласти саме договір іпотеки в забезпечення зобов'язань за даним договором позики; відсутність розрахунків по договору купівлі-продажу між позивачами та відповідачем, і визнання цього факту сторонами договору; відсутність факту передачі квартири покупцю; відсутність у продавців іншого житла, продовження проживання позивачів у спірній квартирі, несення ними витрат на її утримання та сплату ними комунальних послуг; визнання ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, сторонами оспорюваного договору, факту укладення договору іпотеки й відсутності у них волі на укладення договору купівлі-продажу майна, (в той час як відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню та вважаються встановленими). Після укладення договору 20.05.2000 р., ОСОБА_7 своє право власності на квартиру не зареєстрував, зробив це лише 26.03.2002 року.

Тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що підлягає до задоволення позовна вимога про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 в місті Львові від 25 травня 2000 року, укладеного між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л.М., удаваним, що, відповідно свідчить про його недійсність. Такі висновки суду відповідають положенням норм матеріального права.

В той же час, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що договір, який сторони насправді мали на меті вчинити, а саме - договір застави квартири, не відповідає вимогам матеріального права, що регулював укладення таких договорів та по суті є недійсним.

Положеннями ст.153 ЦК Української РСР передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно з положення ст.178 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею), заставою і поручительством.

Відповідно до приписів ст.181 ЦК Української РСР, застава виникає в силу договору чи закону. Заставою може бути забезпечена дійсна вимога. Відносини застави регулюються Законом України "Про заставу", іншими актами законодавства.

У відповідності до ст.184 ЦК Української РСР в договорі застави повинно бути зазначено місцезнаходження заставленого майна, суть, розмір і строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою. Договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. Договір застави житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений з накладенням заборони (арешту) на жилий будинок. Недодержання правил цієї статті тягне недійсність договору застави.

Відповідно до ч.2 ст.185 ЦК Української РСР право застави щодо жилих будинків виникає з моменту нотаріального посвідчення застави (накладення на будинок заборони), а щодо іншого майна - з моменту передачі цього майна заставодержателеві, а якщо за законом або договором воно не підлягає передачі - то з моменту укладення договору.

Згідно зі ст.6 Закону України "Про заставу" від 2 жовтня 1992 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 без згоди інших співвласників передав спірну квартиру у заставу ОСОБА_7 (а.с.46).

Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи та положення ст.ст. 48, 58,59 ЦК Української РСР, колегія суддів приходить до висновку, що удаваний договір купівлі - продажуквартири АДРЕСА_5 та договір, який сторони насправді мали на меті вчинити, а саме - договір застави цієї квартири, є недійсними, а тому одержана ОСОБА_7 за цією угодою вказана квартира підлягає поверненню попереднім власникам, позивачам ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

З огляду на викладене не підлягають задоволенню позовні вимоги позивачів про застосування правил ст.181 ЦК УРСР та Закону України «Про заставу».

Поряд із зазначеним, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо визнання за ними права власності за кожним із них на 1/3 частини спірної квартири АДРЕСА_5.

Вирішуючи позов в цій частині, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачами, яким, як і померлій ОСОБА_14, до моменту вчинення недійсних правочинів, вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності, не прийнято спадщину у встановлено законом порядку після смерті останньої, а тому дійшов помилкового висновку про визнання цих позивачів спадкоємцями четвертої черги після ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, визнання за ними права власності на ? частини спірної квартири та безпідставно застосував норми ст.392 ЦК України, про застосування яких позивачами не заявлялось.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст.303, 304, ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28 травня 2014 року в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 від 25 травня 2000 року, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л.М. та зареєстрований за №2158 та прихований ними договір застави цієї квартири.

Застосувати наслідки визнання цих договорів недійсними та зобов'язати ОСОБА_7 повернути квартиру АДРЕСА_6 у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про застосування до правовідносин, що виникли між ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_15 та ОСОБА_7 правил ст.181 ЦК УРСР та Закону України "Про заставу", а також визнання за ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 права власності на 1/3 квартири АДРЕСА_1 в м.Львові відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.