Провадження № 22-ц/773/231/15 Категорія: 47 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В.А.,

суддів Подолюка В.А., Киці С.І.

при секретарі Захаровій Н.А.

з участю: прокурора Бородчук О.В.,

відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача Луцької міської ради Андрусяка І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом прокурора м. Луцька в інтересах держави та територіальної громади міста Луцька до Луцької міської ради, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення Луцької міської ради, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Волинської області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2014 року в задоволенні позову прокурора м. Луцька в інтересах держави та територіальної громади міста Луцька до Луцької міської ради, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення Луцької міської ради, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, перший заступник прокурора Волинської області подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В даному судовому засіданні прокурор Бородчук О.В. апеляційну скаргу підтримала, відповідач ОСОБА_1, представник Луцької міської ради Андрусяк І.В. апеляційну скаргу заперечили.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Згідно ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За змістом ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 600 від 28 грудня 1999 року відповідачу ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 0,087 га по АДРЕСА_2 та видано державний акт на право приватної власності на землю, серія ІІІ -ВЛ №032987 (а.с.12).

31 серпня 2008 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Луцької міської ради про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,0254 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1.(а.с.67). Дана заява була розглянута, внаслідок чого 15 вересня 2010 року №66/84 Луцькою міською радою було прийняте рішення про затвердження ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 210320022) по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0254 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Земельну ділянку по АДРЕСА_1 передано ОСОБА_1 у власність та зобов'язано в місячний термін оформити документи на користування землею, виконувати обов'язки землевласника відповідно до вимог ст.91 ЗК України та забезпечити збереження та вільний доступ до міських та інженерних комунікацій, які проходять по зазначеній території, для проведення ремонтних та профілактичних робіт (а.с.8).

На підставі вищезазначеного рішення ОСОБА_1 10 травня 2011 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯЛ №656240 (а.с.10).

Дана земельна ділянка згідно договору купівлі-продажу від 02 липня 2014 року була продана ОСОБА_1 ОСОБА_4, який був залучений до справи у якості співвідповідача а.с.61-65).

Звертаючись із зазначеним позовом, прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка площею 0,0254 га, що знаходиться в АДРЕСА_1, була передана у власність ОСОБА_1 з порушенням встановленого порядку та вимог закону, оскільки він не мав права вдруге отримувати безоплатно у власність земельну ділянку по одному й тому ж виду використання, тобто для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, з перевищенням визначеної законом норми безоплатної передачі (0,10 га, тоді як передано в загальному 0,1124 га), а тому просив саме із цих підстав задовольнити позов.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Отже, здійснюючи приватизаційну політику щодо надання у власність громадянам земельних ділянок, Луцька міська рада діяла, як орган місцевого самоврядування і повинна була ухвалювати свої рішення в межах чинних законів та підзаконних актів. Вони мали виключні повноваження щодо встановлення умов приватизації та ухвалення необхідних для її проведення актів, не погоджуючи своїх дій та рішень з тими особами, які виявили бажання отримати земельну ділянку у власність.

Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого виданий оспорюваний державний акт.

Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку виданий відповідачу ОСОБА_1 на підставі рішення Луцької міської ради від 15 вересня 2010 року № 66/84 про надання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. Тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання (п.5 рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року).

Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року, на підставі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовував рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

З пояснень представника Луцької міської ради встановлено, що при підготовці рішення у 2010-2011 роках Луцька міська рада не мала відомостей про перебування на праві власності у відповідача ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_2, оскільки до 2010 року архів документації за вказаною земельною ділянкою перебував у Держземагенстві, а не в управлінні земельних ресурсів при міській раді, а тому було прийняте рішення про надання відповідачу земельної ділянки площею 0,0254 га, по АДРЕСА_1.

На підставі встановлених обставин справи на вимог чинного законодавства суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач ОСОБА_1 не зобов'язаний перевіряти правильність рішень Луцької міської ради щодо надання йому у власність земельної ділянки, а самі по собі допущені органом місцевого самоврядування порушення при наданні спірної земельної ділянки ОСОБА_1 в порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання державного акту недійсним та повернення приватизованого майна територіальній громаді в порушення права власності власника, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого власника.

Крім того, частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, Луцької міської ради про визнання незаконним рішення Луцької міської ради від 15 вересня 2010 року № 66/84 "Про надання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд ОСОБА_1 на АДРЕСА_1" та скасування державного акту на право власності на землю серії ЯЛ № 656240, що набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду Волинської області від 04 грудня 2013 року, та рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, що набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду Волинської області від 24 жовтня 2013 року, не підтверджуються обставини неправомірності набуття у власність спірної земельної ділянки відповідачем, окрім того із останніх вбачається, що будь-яких прав ОСОБА_5 діями ОСОБА_1 не порушено (а.с.48-60).

Таким чином будь-яких доказів, які б свідчили про те, що набуттям у власність спірної земельної ділянки відповідачем, порушуються будь-чиї права чи інтереси в судовому засіданні не здобуто.

Покликання прокурора на порушення інтересів територіальної громади є безпідставним, оскільки Луцька міська рада не підтримує дані позовні вимоги та заперечує апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги про недоцільність покликання у рішенні суду на встановлені вищезазначеними рішеннями обставини справи не заслуговують на увагу, оскільки звернення з позовом прокурора ґрунтується на скарзі гр. ОСОБА_5, копію якої долучено до позовної заяви.

Згідно зі ст. 337, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Як убачається із п.3 ч.1,3 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За таких обставин, витребування майна від добросовісного набувача залежить від умов, за яких річ вибула з володіння власника. Якщо майно було загублено власником, викрадено у нього чи вибуло іншим шляхом поза його волею, то воно підлягає поверненню власнику.

Добросовісне придбання можливо і тоді, згідно ст. 388 ЦК України, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки згідно укладеного та нотаріально посвідченого оплатного договору купівлі-продажу, будь-яких доказів щодо порушень процесу укладення, нотаріального посвідчення договору та реєстрації права власності з боку самого ОСОБА_4 суду не надано.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог прокурора міста Луцька в інтересах держави до Луцької міської ради, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення Луцької міської ради, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації державного акта та повернення земельної ділянки у комунальну власність.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції та не спростовують висновків суду, підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів:

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Волинської області відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: