Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-3469/12 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 2 Доповідач Косигіна Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Талько О.Б., Григорусь Н.Й.

при секретарі Церпіцькій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, управління Державної міграційної служби в Житомирській області про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 листопада 2014 року, - в с т а н о в и л а :

У серпні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_2 та зобов'язати Богунський РВ УМВС України в Житомирській області зняти його з реєстраційного обліку в даному будинку. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Після його смерті вона успадкувала вищевказаний будинок, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.10.2010 року. Проте, в будинку зареєстрований відповідач (племінник чоловіка), який більше п'яти років там не проживає, комунальні послуги не сплачує, з будинку не виписується, чим порушує її право власності на вказане житло.

У грудні 2012 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов, в якому просив вселити його в будинок АДРЕСА_2 та зобов'язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди в користуванні житлом. Зазначив, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з його дядьком ОСОБА_3 з 1980 по 1990 рік. Після розлучення вона у 1993 році отримала окреме житло за адресою: АДРЕСА_1, де зареєстрована до цього часу. Він в спірному будинку проживає з народження. ОСОБА_3 прийнявши у спадщину будинок АДРЕСА_2 після смерті діда та баби пообіцяв його матері (своїй сестрі), що він (ОСОБА_2.) зможе постійно проживати у будинку. Після раптової смерті дядька, ОСОБА_1 отримала свідоцтво на спадщину, поселила в будинок своїх батьків, зайняла його кімнату, забрала ключі, у зв'язку з чим він вимушений був проситися на нічліг до своїх знайомих. Посилаючись на норми ст.ст. 9, 107, 156, 157, 158, 168 ЖК України просив позов задовольнити.

У квітні 2013 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила ухвалити рішення про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку в будинку АДРЕСА_2. Також, просила зобов'язати управління Державної міграційної служби в Житомирській області зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку у вищевказаному будинку.

Разом з тим, від позовних вимог про втрату право на житло, ОСОБА_1 в установленому порядку не відмовлялася, провадження у цій частині суд не закривав.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто перешкоди в користуванні належним ОСОБА_1 на праві власності будинком АДРЕСА_2 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування даним приміщенням. У задоволенні інших вимог та зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про відшкодування судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у позові ОСОБА_1 відмовити та задовольнити його вимоги. Зазначив, що 27.11.2014 року суд розглянув справу за відсутності його адвоката, хоча він просив відкласти розгляд справи, оскільки юридично необізнаний та не може самостійно захищати свої права. Суд не допитав свідка ОСОБА_4, хоча раніше задовольнив клопотання про його допит. Крім того, суд вийшов за межі заявлених вимог, визнавши його таким, що втратив право користування житлом, хоча позивачка уточнила свої вимоги і просила тільки зняти його з реєстраційного обліку. Такі дії суду свідчать про упередженість і необ'єктивність. Також, суд дав неправильну оцінку показам свідків і не звернув увагу на те, що позивачка забрала у нього ключі від будинку, створювала перешкоди в користуванні житлом. Висновки суду про задоволення позову на підставі ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України суперечать нормам матеріального права, які підлягають до застосуванню, зокрема, ч. 4 ст. 158, 168 ЖК України.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.09.1995 року був власником житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 56,5 кв.м., житловою - 37,5 кв.м.

25.10.1980 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (ОСОБА_1.) зареєстрували шлюб. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12.07.1993 року шлюб між ними розірвано, двоє неповнолітніх дітей залишено з матір'ю. Проте, з відповіді Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського МУЮ у Житомирській області вбачається, що свідоцтво про розірвання шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не отримували.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 помер, спадщину після нього прийняла позивачка, яка 27.10.2010 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_2. Дане свідоцтво є чинним.

11.11.2010 року позивачка зареєструвала право власності на вказане житло в органах БТІ. Згідно технічного паспорта житловий будинок складається з трьох житлових кімнат, веранди, коридору і кухні.

З дозволу попереднього власника - ОСОБА_3 15.06.1999 року у спірному будинку був зареєстрований ОСОБА_2 (племінник померлого). На час вказаної реєстрації відповідач був одружений (з 20.12.1997 року), а 13.02.2000 року у нього народилося двоє дітей: сини ОСОБА_7 та ОСОБА_8. Дружина і діти ніколи у спірному будинку не проживали та не були зареєстровані.

З довідки ПСК "Ремонтно-будівельне підприємство" від 22.02.2013 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована у гуртожитку в кімнаті АДРЕСА_1 з 22.10.1993 року. Також, за вказаною адресою зареєстрована дочка позивачки - ОСОБА_9 з сином ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 Крім того, за вказаною адресою до 28.04.2007 року був зареєстрований син позивачки ОСОБА_6

Під час апеляційного розгляду відповідач пояснив, що у вересні 2010 року залишив спірний будинок, оскільки позивачка влаштовувала сварки та скандали, забрала ключі і вселила в його кімнату свого батька, у зв'язку з чим він вимушений був шукати інше житло. У 2005 році розлучився, на даний час проживає зі співмешканкою. Разом з тим, ОСОБА_2 зазначив, що батьків позивачка привезла в будинок тільки у жовтні 2010 року, тобто після того, як він виїхав. Докази на підтвердження того, що йому чинилися перешкоди в користуванні будинком у нього відсутні.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_12, які проживають поруч зі спірним будинком (АДРЕСА_3) заперечили будь-які скандали чи сварки з приводу проживання ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_2 та вказували на те, що відповідач тривалий час (більше п'яти років) не проживає в будинку.

За змістом ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Як вбачається з матеріалів справи, угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо порядку користування будинком АДРЕСА_2 не було.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Тобто, враховуючи зазначені вище норми матеріального права, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на це житло, а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим житлом.

Таким чином права ОСОБА_2 на проживання в спірному будинку похідні від прав колишнього власника ОСОБА_3, за згодою якого він був зареєстрований в будинку та деякий час проживав. Проте, новим власником квартири з 2010 року стала ОСОБА_1, яка відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати від відповідача усунути перешкоди в користуванні своєю власністю.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Тобто реєстрація відповідача у спірному будинку сама по собі не є підтвердженням його права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких, як право власності, сімейні відносини, оренда та інш.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 набула право власності на будинок АДРЕСА_2 у зв'язку із спадкуванням після смерті попереднього власника, та після зміни власника цього будинку ОСОБА_2 не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо (ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК УРСР).

Оскільки ОСОБА_1 є новим власником будинку, яка не давала згоди на вселення та реєстрацію у ньому відповідача, а останній вселявся та проживав у жилому приміщенні зі згоди колишнього власника, та вже тривалий час у будинку не проживає, суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання його таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_2. Правильним також є висновок районного суду про відмову в задоволенні зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні будинком та вселення, оскільки ОСОБА_2 втратив право користування цим будинком, а відтак і право претендувати на усунення перешкод у такому користуванні.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку фактично ніким не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що суд не допитав свідка ОСОБА_4, хоча задовольнив клопотання про його допит. Проте, відповідачем (представником відповідача) ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду клопотання про допит вказаного свідка заявлено не було.

Є безпідставними доводи апелянта про те, що суд вийшов за межі позовних вимог визнавши його таким, що втратив право користування житлом, хоча позивачка уточнила свої вимоги і просила тільки зняти його з реєстраційного обліку. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 дійсно подавала заяву про уточнення позовних вимог щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку, проте вона не відмовлялася від вимог про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним будинком. Суд, в установленому законом порядку, таку відмову не приймав, провадження в цій частині не закривав.

Також, не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що він з поважних причин не проживав у будинку, оскільки ним не надано суду жодного доказу на підтвердження вказаних обставин.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді