Справа №2-39/2011 15.01.2015 15.01.2015 15.01.2015
Провадження №22-ц/784/53/15
Головуючий у суді першої інстанції - Спінчевська Н.А.
Суддя доповідач апеляційного суду - Шаманська Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання - Романенко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без участі осіб, цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2014 р., ухваленого за заявою

приватного підприємства «Дача 274»,

ОСОБА_2

про заміну сторони виконавчого провадження,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 р. ОСОБА_2 і ПП «Дача 274» звернулися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Заявники вказували на те, що на виконанні у Ленінському відділі ДВС ММУЮ знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів, виданих Ленінським районним судом м. Миколаєва на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва та рішення апеляційного суду Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судових витрат загальною сумою 2 129 грн.

Посилаючись на те, що за договором передання права вимоги від 11 липня 2014 р., укладеним між ОСОБА_2 та ПП «Дача 274», останнє набуло права вимоги до ОСОБА_3 щодо стягнутих з нього рішенням судів на користь ОСОБА_2 судових витрат, заявники просили суд на підставі ст. ст. 512, 514 ЦК України замінити стягувача ОСОБА_2 у виконавчому провадженні на ПП «Дача 274».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2014 р. у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати ухвалу суду та задовольнити його заяву.

В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце судового засідання були повідомленні належним чином, а тому справа розглядалась за відсутності сторін в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах д

оводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на підставі наступного.

Так, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2011 року задоволено частково позов ОСОБА_2 Визнано недійсним рішення автогаражного кооперативу «Чайка» №4 від 14 квітня 2005 року в частині виключення ОСОБА_4 зі складу кооперативу. Визнано незаконним рішення виконкому Миколаївської міської ради від 27 травня 2005 року. В іншій частині в позові ОСОБА_2 про визнання права власності витребування майна відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 1800 грн. судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 31 серпня 2011 року рішення районного суду в частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, витребування майна скасовано. Позов ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування і витребування майна задоволено.

Додатково стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 329 грн. 25 коп. судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

На даний час на виконанні в Ленінському ВДВС ММУЮ перебуває зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів від 14 жовтня 2011 року та 19 жовтня 2011 року щодо стягнення з боржника ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 згідно з рішеннями судів судових витрат всього у розмірі 2 129 грн. 25 коп.

Частиною першою, третьою ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив. Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 378 ЦПК України. Правонаступництвом у виконавчому провадженні є заміна однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав його попередника до іншої особи, що раніше не брала участь у виконавчому провадженні.

Звертаючись до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження, заявники посилались на те, що 11 липня 2014 р. між ними було укладено договір про передання права вимоги за рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2011 р., за яким з боржника на користь стягувача стягнуто 2129 грн. 25 коп. судових витрат.

Отже, фактично стягувач ОСОБА_2 уступив ПП «Дача 274» права вимоги не у зобов'язанні, а за рішенням суду про стягнення судового збору.

Проте, заміна кредитора у зобов'язанні, як і саме зобов'язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов'язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають, а тому уступка права стягувача за рішенням суду про стягнення судового збору шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена.

За такого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не застосував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 р. у справі № 6-122 цс13, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки у тій справі, були встановлені інші фактичні обставини справи. Зокрема у справі, яка розглядалась Верховним Судом України, між сторонами було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, тобто уступка права вимоги у зобов'язанні. Тоді як, в даній справі укладено договір про уступку права вимоги за рішенням суду про стягнення судового збору.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню 121 грн. 80 коп. судового збору, оплата якого була відстрочена ухвалою судді апеляційного суду Миколаївської області від 2 грудня 2014 р.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2014 р. залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 121 грн. 80 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: