Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/3724/14-ц Головуючий у 1-й інст. Баренко С. Г.
Категорія 43 Доповідач Якухно О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю

секретаря судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства про встановлення порядку користування житловим приміщенням, поділ особових рахунків, укладення окремих договорів найму та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2014 року, -

встановила:

В серпні 2014 року ОСОБА_5, як представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за довіреністю, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства (надалі ВЖРЕКП) в якому просив встановити порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1, виділивши їм та відповідачу по одній жилій кімнаті кожному, допоміжні приміщення залишити у загальному користуванні та зобов'язати ВЖРЕКП розділити особові рахунки та укласти окремі договори найму житлового приміщення. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що внаслідок погіршення стосунків та несплати відповідачем комунальних послуг, сторони не можуть дійти згоди щодо користування та приватизації спірного житлового приміщення.

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом, в якому, на підставі ч.2 ст. 107 ЖК України, просив визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням внаслідок їх від'їзду за кордон на постійне місце проживання. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули громадянства держави Ізраїль де працюють та проживають протягом тривалого часу.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2014 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Новогуйвиснького ВЖРЕКП про встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов'язання розділити окремі рахунки, укладення окремих договорів найму і зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду Житомирської області в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Новогуйвинського ВЖРЕКП про встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов'язання розділити окремі рахунки, укладення окремих договорів найму та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову. Вважає, що рішення в цій частині є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. На підтвердження доводів апеляційної скарги, зазначає, що судом не взято до уваги ту обставину, що укладення окремих договорів найму без встановлення порядку користування житловим приміщенням є неможливим, а ОСОБА_3 взагалі позбавив можливості користуватись ОСОБА_1 квартирою, вселивши в приміщення інших незареєстрованих осіб. Також судом не було взято до уваги інший можливий варіант поділу житлового приміщення з наданням у користування ОСОБА_3 кімнати №1 площею 15,0 кв.м., заперечень щодо якого ОСОБА_3 не надав, а позивачам - у спільне користування двох інших кімнат. Саме з цих підстав клопотання про призначення експертизи щодо встановлення можливих варіантів поділу житлового приміщення позивачами в суді 1-ї інстанції не заявлялось.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, апелянтом не оскаржується, а тому колегія суддів не переглядає його в цій частині.

Представник апелянта підтримав апеляційну скаргу і пояснив, що свої вимоги позивачі не змінювали і не уточнювали. Вимога про передачу у спільне користування позивачам двох кімнат не заявлялася.

Відповідач ОСОБА_3. заперечує у задоволенні апеляційної скарги.

Представник відповідача Новогуйвинського ВЖРЕКП покладається на погляд суду і пояснила, що розподіл особових рахунків можливий за рішенням місцевого органу самоврядування або за рішенням суду про встановлення порядку користування. Житлове приміщення належить селищній раді.

Розглянувши справу в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так судом встановлено згідно довідки №551 від 17.06.2014 року, виданої Новогуйвинським ВЖРЕКП, квартиронаймачем житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 Окрім неї в будинку зареєстровані також ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 10). За технічною характеристикою спірне жиле приміщення складається з 3-х ізольованих жилих кімнат відповідно: 15,0 кв.м., 14,9 кв.м.5,5 кв.м. та підсобних приміщень загальною площею 35,6 кв.м., що розміщені на 1 поверсі одноповерхового будинку (а.с.8-9).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд виходив з того, що виділення на умовах договору найму житлового приміщення, площа якого не відповідає вимогам законодавством, не допускається.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ст.104 ЖК України передбачено, що член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст. 63 цього Кодексу. У разі відмови членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Ст. 63 ЖК України встановлено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (ч.1 ст. 48 ЖК України), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Ст. 48 ЖК України передбачено, що жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. При передачі громадянам житла, яке перебуває у їх приватній власності, органу, який здійснює поліпшення житлових умов, вони мають право на одержання житла у межах встановленої норми жилої площі.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року зі змінами роз'яснено, що в силу ст. 104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.

При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу (ст.47 ЖК УРСР).

Відповідно до ст.60 ЖК УРСР Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок.

Згідно п.13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470, на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов.

Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни:

1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок. Цей рівень періодично переглядається вказаними органами.

Пунктом 53 Правил передбачено, що жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті.

Рівень середньої забезпеченості громадян жилою площею в населеному пункті визначається і періодично переглядається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів спільно з радами профспілок виходячи з даних статистичної звітності.

Отже доводи апелянта про невідповідність норми площі на одну особу вимогам законодавства, спростовуються вищевказаними нормами житлового законодавства, якими надано право виконавчим комітетам обласних рад визначати рівень середньої забезпеченості забезпеченості громадян жилою площею в населеному пункті, що є підставою для включення у список громадян, потребуючих поліпшення житлових умов.

Судом встановлено, що постановою виконавчого комітету Житомирської обласної ради народних депутатів та облпрофспілки від 07.01.1985 року норма жилої площі для постановки на облік для отримання житла у Новогуйвинській селищній раді становить 6 кв.м.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову судом першої інстанції правильно враховано неможливість виділення у користування ОСОБА_2 кімнати площею 5,5 кв.м. та укладення з ним окремого договору найму житлового приміщення, оскільки площа кімнати не відповідає вимогам законодавства щодо його площі та призведе до постановки його на облік громадян, що потребують поліпшення житлових умов.

Доводи апелянта про можливість виділу у спільне користування позивачів кімнат площею 14,9 та 5,5 кв.м. не можуть бути прийняті судом, оскільки, відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Така вимога позивачами не заявлялася і позовні вимоги в ході розгляду справи не змінювалися, а тому суд першої інстанції розглянув справу в межах заявлених вимог і встановив неможливість виділення у користування кожній особі окремої жилої кімнати.

Вимога про передачу у спільне користування жилих кімнат може бути предметом розгляду відповідного позову.

Інші доводи апелянта щодо посилання суду у рішенні на відсутність висновку експерта та відсутність звернення на укладення окремих договорів найму і відповідного рішення виконавчого комітету Новогуйвинської сільської ради з цього приводу на правильність рішення не впливають.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст.209, 303, 304, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: