УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості за рахунок предмета іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості за рахунок предмета іпотеки, посилаючись на те, що 18 жовтня 2006 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № 71, згідно з яким останньому було надано кредит в сумі 25 тис. грн на 5 років з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 17 жовтня 2011 року, зі ставкою 19 % річних відповідно до п. п. 1.1, 1.2 кредитного договору.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором укладено договір іпотеки нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору банком було подано позовну заяву та рішенням цього ж суду від 16 березня 2010 року з відповідача стягнуто заборгованість в сумі 18 646 грн 90 коп., яка через невиконання рішення суду збільшилась і становить 21 419 грн 39 коп., з яких: прострочений борг - 7 944 грн; відсотки - 963 грн 28 коп.; пеня - 12 512 грн 11 коп.

З метою досудового врегулювання спору позичальнику було направлено лист-вимогу про усунення порушення, але до цього часу заборгованість не погашена.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Державний ощадний банк України» просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 21 419 грн 39 коп. за рахунок іпотечного майна, а саме: житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до ст. ст. 54, 62, 63 Закону України «Про виконавче провадження» та стягнути судові витрати.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 21 січня 2015 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» просить ухвалені у справі рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 71, згідно з яким останньому було надано кредит в сумі 25 тис. грн на п'ять років з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 17 жовтня 2011 року, зі ставкою 19 % річних відповідно до п. п. 1.1, 1.2 договору.

З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором між сторонами був укладений договір іпотеки, за яким предметом іпотеки є житловий будинок з відповідними господарсько-побутовими будівлями в АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, дійшов висновку, що в спірному будинку згідно з довідкою Хащуватської сільської ради проживає неповнолітня донька відповідача ОСОБА_4 Договір іпотеки не був погоджений у встановленому порядку з органом опіки та піклування, тобто був укладений сторонами всупереч вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, тому надання судом дозволу на стягнення заборгованості за рахунок іпотечного майна унеможливить користування цим майном неповнолітньою ОСОБА_4 або залишить її без житла.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові з інших підстав, виходив із того, що згідно з наданою позивачем копією рішення Виконавчого комітету Хащуватської сільської ради від 14 вересня 2006 року № 51 за заявою відповідача та клопотанням опікунської ради надано згоду відповідачу ОСОБА_3 на передачу в іпотеку житлового будинку АДРЕСА_1, що належить останньому на праві власності та зареєстровано за ним, за наявності малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на забезпечення виконання його кредитних зобов'язань перед банком у зв'язку з тим, що малолітня ОСОБА_4 забезпечена житлом та всіма належними умовами проживання у житловому будинку АДРЕСА_2 (а. с. 90).

З огляду на наведене апеляційний суд дійшов висновку про те, що іпотечний договір не визнаний недійсним у судовому порядку, тому висновок суду щодо укладення іпотечного договору всупереч вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України не ґрунтується на законі та доказах.

Такі висновки є обґрунтованими.

Разом з тим із висновками апеляційного суду щодо підстав для відмови в задоволенні позову з огляду на положення вимог ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, позивач посилався на те, що станом на 14 квітня 2014 року заборгованість за кредитним договором склала 21 419 грн 39 коп., з яких: прострочений борг - 7 944 грн, відсотки - 963 грн 28 коп., пеня - 12 512 грн 11 коп.

Апеляційний суд, оцінюючи розрахунок позивача, виходив із того, що після ухвалення 16 березня 2010 року рішення Гайворонським районним судом Кіровоградської області щодо стягнення кредитної заборгованості в сумі 18 646 грн 90 коп. у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору заборгованість відповідача перед банком збільшилась і станом на 14 квітня 2014 року становить 21 419 грн 39 коп., з яких: прострочений борг - 7 944 грн, відсотки - 963 грн 28 коп., пеня - 12 512 грн 11 коп. (а. с. 7, 8, 27).

Такі висновки є помилковими.

У матеріалах справи (а. с. 27) наявне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2010 року про стягнення з відповідача кредитної заборгованості в сумі 18 646 грн 90 коп.

За змістом зазначеного судового рішенням вбачається, що заборгованість складалась із: 12 070 грн - борг за кредитом, 4 603 грн 45 коп. - борг за нарахованими та несплаченими відсотками та 1 973 грн 45 коп. - штрафні санкції та була стягнута судом з посиланням на п. 4.2.2 кредитного договору щодо права банку на дострокове стягнення всієї заборгованості.

У матеріалах справи також наявна копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 05 червня 2012 року та про звернення стягнення на заробітну плату від 07 липня 2012 року.

За наявним у матеріалах справи розрахунком позивача (а. с. 8) відповідачем сплачено на погашення кредиту згідно із судовим рішенням 3 212 грн, відсотків - 5 245 грн 95 коп. та 4 374 грн 21 коп.

Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Наведених роз'яснень, що містяться у п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», апеляційний суд у повній мірі не врахував та, встановивши, що судовим рішенням з відповідача заборгованість за тілом кредиту була стягнута в повному обсязі, дійшов помилкового висновку про дію кредитних правовідносин в подальшому та наявність у банку права на нарахування відсотків після 16 березня 2010 року.

Із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України.

Вимог про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України банк не заявляв.

Наведеному, а також наявним у справі доказам щодо дострокового стягнення кредиту та виконання судового рішення в примусовому порядку апеляційний суд належної оцінки не надавав, розміру дійсної заборгованості відповідача не встановив, у зв'язку з чим рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 21 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду Кіровоградської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік

Судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.А. Нагорняк