Справа № 1327/1400/12 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/197/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Шандри М.М.

суддів: Ванівського О.М., Шумської Н.Л.

з участю секретаря Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просила зарахувати зустрічні однорідні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2, припинити право власності ОСОБА_3 на ? частку квартири АДРЕСА_1, вартістю 131 500,00 грн., зменшивши на цю суму його зобов"язання по сплаті їй грошових коштів згідно з рішенням апеляційного суду Львівської області від 8 грудня 2011 року. На обгрунтування своїх вимог посилалась на те, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 7 червня 2010 року в порядку поділу майна подружжя за кожним із них визнано право власності по ? частці спірної квартири. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 8 грудня 2011 року рішення суду першої інстанції було частково скасовано та стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивачки 227 227 грн 61 коп., а в частині поділу спірної квартири рішення суду було залишено без змін. Оскільки реальний виділ частки відповідача у квартирі неможливий, а спільне користування нею також неможливе через неприязні стосунки між ними, які склалися після розірвання шлюбу, позивачка просила припинити право власності відповідача на ? частки у квартирі АДРЕСА_2. Враховуючи, що рішення суду про поділ майна, в частині виплати позивачці відповідачем компенсації в розмірі 227 227 грн 61 коп. останнім не виконано, просила зарахувати зустрічні однорідні вимоги, та зменшити суму цієї заборгованості на розмір вартості припиненої частки, який становить 131 500,00 грн.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 липня 2013 року, позов задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 березня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 лютого 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 липня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 27 червня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що судом вірно встановлені обставини щодо наявності підстав для припинення права власності на частку відповідача. Наявність невиконаного рішення суду про виплату їй грошових коштів, та зменшення їх розміру на вартість частки відповідача, не буде порушувати права останнього.

ОСОБА_3 в судове засідання не з"явився, хоча належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України про час і місце розгляду справи був повідомлений (а.с.149 т.2), про причини неявки суд не повідомив та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи судові рішення у справі і передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не перевірив наявність умов, визначених в законі, для припинення права власності на частку у спільному майні та виконання позивачкою вимог, необхідних для цього. Також не перевірено, чи може вважатись наявність боргу у відповідача виконанням вимоги ч. 4 ст. 365 ЦК України, а відтак зроблено передчасний висновок про задоволення позову.

Ухвалюючи рішення за результатами нового розгляду справи про відмову в позові, місцевий суд виходив з того, що хоча є наявними підстави для припинення права відповідача на частку у квартирі, проте позивачкою попередньо не внесено на депозити суду вартість припиненої частки. На думку суду можливість зарахування у даних відносинах є неможливою.

Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

За змістом цієї норми закону для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Саме до цього зводяться правові висновки, висловлені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постановах від: 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11; 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Місцевим судом безспірно встановлено, та не заперечується сторонами, що є наявними мінімум дві підстави, передбачені ст. 365 ЦК України для припинення права відповідача на належну йому частку у спірній квартирі. Зокрема, це її неподільність та неможливість спільного володіння і користування нею. Належність на праві власності відповідачу права на ? частки в іншій квартирі (АДРЕСА_3) підтверджує факт не заподіяння йому шкоди унаслідок припинення його права на частку у спірній квартирі.

Дані обставини судом встановлено вірно, вони відповідають фактичним обставинам справи, тому висновки щодо наявності підстав для припинення права на частку відповідача є вірними, а рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Як убачається з матеріалів справи, позивачка цього обов'язку не виконала.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Аналогічне положення міститься в ст. 10 ЦК України та ст. 8 ЦПК України.

Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Протоколу № 1 Конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 листопада 2007 року у справі "Україна-Тюмень" проти України" зазначив, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та що відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою відповідно до пункту 1 статті 1 Першого протоколу лише за виключних обставин (п.57).

Також Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі "Спорронг і Лоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року).

Під час розгляду апеляційним судом безспірно встановлено, що згідно рішення апеляційного суду від 8 грудня 2011 року відповідач зобов'язаний сплатити позивачці 227 227 грн 61 коп. компенсації. На виконання цього рішення судом було видано виконавчі листи, які з 2012 року перебувають на виконанні у ВДВС Червоноградського МУЮ. Станом на листопад 2014 року рішення суду відповідачем не виконано, загальна сума заборгованості становить 249 619 грн 57 коп. (а.с.126 т.2).

Обґрунтовуючи заявлений позов, з урахуванням доводів апеляційної скарги, позивачка вказувала на те, що припинення права власності на частку відповідача у спірній квартирі не тільки не завдасть йому шкоди, а також буде мати своїм наслідком виконання рішення суду про стягнення з нього на її користь грошової компенсації.

Виходячи з встановлених обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що попереднє невнесення позивачем вартості припинюваної частки на депозитний рахунок суду, з урахуванням фактичних обставин цієї справи, зокрема наявності непогашених боргових зобов'язань відповідача перед позивачкою, не буде суперечити вимогам ч. 2 ст. 365 ЦК України, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, тобто не відбудеться порушення вимог п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України.

На думку колегії суддів, захист прав позивачки в обраний нею спосіб не суперечить положенням ст. 16 ЦК України, а матиме на меті ухвалення не тільки законного та обґрунтованого рішення, адже таке також буде правильним по суті і справедливим, що відповідає змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950). В результаті ухвалення судом такого рішення буде дотримано розумний баланс між правами та обов'язками сторін у справі.

Згідно ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

У зв'язку із чим, висновки місцевого суду про неможливість зарахування вказаних сум, з огляду на те, що обов'язок їх сплатити передбачено різними нормами права, а саме матеріального (ЦК України) та процесуального (Закон України "Про виконавче провадження") є невірним, таким, що не ґрунтується на правильному тлумаченні норм національного законодавства (положень ст. 365 ЦК України), з урахуванням положень Конвенції та практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з висновком про вартість від 15 січня 2013 року, ринкова вартість житлових приміщень квартири загальною площею 58, 5 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 складає 263 000,00 грн. Дані цього висновку відповідачем не оспорено.

Частка відповідача у спірній квартирі становить ? . Відтак, вартість його частки в грошовому еквівалентів складає 131 500,00 грн.

Отже сума зарахування є рівною вартості частки відповідача, а розмір його заборгованості за рішенням суду підлягає зменшенню саме на цю суму.

За таких обставин, рішення суду залишатись в законні силі не може і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, з відповідача слід стягнути на користь позивачки судовий збір сплачений нею в суді першої інстанції, згідно квитанції від 1 березня 2012 року у розмірі 214 грн 60 коп. З відповідача підлягає стягненню на користь бюджету 1 100 грн 40 коп. (1 315,00-214,60) недоплаченого позивачкою судового збору.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, 309 ч.1 п.п. 3 і 4, 314 ч. 2, 316, 317 і 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27 червня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задоволити.

Припинити право власності ОСОБА_3 на ? частку в квартирі АДРЕСА_5.

Зарахувати зустрічні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 131 500 (сто тридцять одна тисяча) грн 00 коп., зменшити на цю суму розмір його компенсації, належної до виплати ОСОБА_2 згідно рішення апеляційного суду Львівської області від 8 грудня 2011 року у справі Червоноградського міського суду Львівської області № 2-203/2010.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 214,60 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь державного бюджету 1 100,40грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.М. Шандра

Судді: О.М. Ванівський

Н.Л. Шумська