Справа № 362/2253/14 Головуючий у І інстанції Лебідь-Гавенко Г. М.
Провадження № 22-ц/780/483/15 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є.М.
Категорія 18 14.01.2015
УХВАЛА

Іменем України

14 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Суханової Є. М.,

суддів: Мережко М.В., Данілова О.М.,

при секретарі: Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Колективного підприємства «Ясень» на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Колективного підприємства «Ясень» про стягнення сум за договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з КП «Ясень» 1 920 1489 грн. попередньої оплати за Договором № 1/16 на поставку обладнання від 16 квітня 2013 року та 207 000 грн. штрафу.

Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_3 від 13 червня 2014 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Лебідь-Гавенко Г.М. від 20.11.2014 року, в зв'язку із закінченням повноважень судді ОСОБА_3, прийнято справу до судового розгляду.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2014 року, суд першої інстанції передав справу за позовом ОСОБА_2 до Колективного підприємства «Ясень» про стягнення сум за договором на розгляд до Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

Не погодившись з висновками наведеними в ухвалі суду, апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити по справі нову, якою передати справу на новий судовий розгляд.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона не обґрунтована та задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції було встановлені наступні обставини по справі.

Після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду виявилося, що позовну заяву ОСОБА_2 було прийнято з порушенням правил підсудності.

Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2 посилався на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», а саме ч. 5 ст. 110 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з огляду Договору № 1/16 від 16 квітня 2013 року та специфікації обладнання технологічної лінії, за додатком № 1 до договору, по виготовленню паливної гранули продуктивністю 2т/год, позивачу поставлено обладнання, що передбачає використання придбаного товару у підприємницькій діяльності, що прямо передбачено п. 3.1 Договору за яким: "Поставка, монтування обладнання товари та інструктаж працівників покупця щодо його експлуатації здійснюється продавцем в повному обсязі..." . Тобто, позивач, замовляючи товар як фізична особа, мав намір використовувати придбаний товар у підприємницькій діяльності (а.с. 7-12).

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідно до п. 17, п. 22 ст. 1, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Як закріплено в судовій практиці з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів Верховного суду України за період 2009-2012 року від 01 лютого 2013 року, відповідно, якщо громадянин (покупець, замовник) у правовідносинах виступає як підприємець, або фактично використовував придбаний чи замовлений товар у підприємницькій діяльності, або як найманий працівник, то на його відносини з продавцем Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється.

При цьому Закон України «Про захист прав споживачів» не містить критеріїв розмежування використання товару для особистих потреб із використанням його у підприємницькій діяльності чи виконання обов'язків найманого працівника. Непоодинокими є випадки, коли суб'єкт підприємницької діяльності придбавав товар із метою використання в майбутньому в підприємницькій діяльності, але через певні обставини фактично використовував для власних побутових потреб, або навпаки. Тому при вирішенні питання про можливість застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів» суду необхідно з'ясувати, для яких цілей використовується придбана продукція: особистих потреб фізичної особи чи її використання пов'язане із підприємницькою діяльністю фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності.

Відповідно, якщо громадянин (покупець, замовник) у правовідносинах виступає як підприємець, або фактично використовував чи мав намір використовувати придбаний товар у підприємницькій діяльності, чи як найманий працівник, то на його відносини з продавцем Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції, 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»).

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 15 ЦПК України). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 108 - 114 ЦПК).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до ч. 5 ст. 110 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" (далі- Постанова), суди повинні виходити з того, що правила підсудності справ у цивільному судочинстві можуть визначатися лише процесуальним законом (Рішення Конституційного Суду України від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002 (справа щодо актів про обрання/призначення суддів на посади та про звільнення їх з посад); від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб); від 22 червня 2004 року № 13-рп/2004 (справа про Дисциплінарний статут прокуратури України)).

За п. 34 Постанови, питання про підсудність справ визначається ЦПК, зокрема: розділом II - щодо справ наказного провадження; главою 1 розділу III - щодо справ позовного провадження; розділом IV - щодо справ окремого провадження; розділами VI, VII - щодо заяв (скарг) стягувача, боржника, інших учасників виконавчого провадження, заяв (подання) державного виконавця з питань, пов'язаних з виконанням судових рішень; главами 1 і 2 розділу VII-1 - щодо заяв про оскарження рішень третейських судів та про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів; главами 1 і 2 розділу VIII - щодо клопотань про визнання, звернення до виконання рішень іноземних судів; статтею 404 - щодо заяв про відновлення втраченого судового провадження; статтею 414 - щодо справ за участю іноземних осіб.

Якщо інше не встановлено ЦПК України, позови пред'являються: до фізичної особи - до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування; до юридичної особи - за її місцезнаходженням (стаття 109 ЦПК України), яке стосовно фізичної особи визначається відповідно до положень статті 29 ЦК і статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а щодо юридичної особи - за положеннями статті 93 ЦК.

Згідно п. 37 Постанови, право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності (стаття 109ЦПК) і правилом альтернативної підсудності (стаття 110 ЦПК) підсудна справа, належить виключно позивачеві (частина чотирнадцята статті 110 ЦПК).

Якщо позивач при пред'явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

Відповідно до п. 39 Постанови, позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред'являтися також за місцем виконання цих договорів (частина восьма статті 110 ЦПК). Згідно з пунктом 2 частини першої статті 116 ЦПК, якщо після відкриття провадження у справі та до початку судового розгляду виявилося, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності, суд не має права розглядати справу і зобов'язаний передати її на розгляд до суду, якому вона підсудна за законом, оскільки ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. У цьому випадку, якщо для справи встановлено альтернативну підсудність (стаття 110 ЦПК), то справа передається до одного із судів, якому вона підсудна, за вибором позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 116 ЦПК України, суд передає справу до іншого суду, якщо після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду виявилося, що заяву було прийнято з порушенням правил підсутності.

Крім цього, колегія суддів приймає до уваги, що, пунктом поставки товару, тобто виконання даного договору, згідно п. 8.1 Договору № 1/16 від 16 квітня 2013 року є с. Мартусівка, Бориспільський р-н. Київська область.

Інших обставин або доказів, які б могли призвести до скасування ухвали суду та ухвалення нової, апелянт не надав, а колегія суддів їх не встановила.

Апеляційна скарга не обґрунтована та задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

На піжставі наведеного, керуючись ст.ст. 293-294, 303, 304, 307, ч. 1 312, 313-315 ЦПК України ,колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Колективного підприємства «Ясень»відхилити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: