АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/98/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,23 Горячківська Л. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоДемченка В. А.
суддівПодороги В. М. , Бородійчука В. Г.
при секретаріАнкудінову О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ДП «Умань - Агро» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ДП «Умань-Агро» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та відшкодування завданих збитків, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року позивач ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ДП «Умань - Агро» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та відшкодування завданих збитків.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 11 червня 2012 року за зверненням ДП «Ілліч-Агро Умань» ВАТ «ММК ім. Ілліча» від 10.01.2007 р. за № 20 їй стало відомо, що в Уманському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» зареєстровано договір оренди земельної ділянки № 140 від 11.11.2006 р., укладеного між нею та ДП «Ілліч-Агро Умань» ВАТ «ММК ім. Ілліча» на земельну ділянку площею 3,2942 га (рілля), кадастровий номер :02:000:0701 в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району строком на 20 років починаючи з дати його державної реєстрації, що є неможливим і не відповідає дійсності так як вказаний договір нею не укладався і не був підписаний, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи. Оскільки земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, а також спори щодо розмежування вирішуються судом, тому вона вимушена звернутися з позовом до суду.

А тому, просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 140 від 11.11.2006 року, укладеного між нею та ДП «Ілліч-АгроУмань» ВАТ «ММК ім. Ілліча» (ДП «Умань-Агро») на земельну ділянку площею 3,2942 га (рілля), кадастровий номер :02:000:0701 в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району, зареєстрованого 10.01.2007 року за № 20 в Уманському РВ ЧРФ ДП «Центр ДЗК» та стягнути з ДП «Умань-Агро» на її користь завдані збитки у вигляді витрат на проведення експертного почеркознавчого дослідження в сумі 735,60 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В судовому засіданні суду першої інстанції , представник позивача ОСОБА_6 за довіреністю - ОСОБА_7 позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити, стягнувши завдані збитки у вигляді витрат на проведення експертного почеркознавчого дослідження на суму 735,60 грн., що підтверджується рахунком-фактурою № СФ-592/12/1524/23 від 02.11.2012 року, та стягнувши з відповідача понесені позивачем судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 листопада 2014 року позовну заяву ОСОБА_6 до Дочірнього підприємства «Умань-Агро» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та відшкодування завданих збитків задоволено та визнано недійсним договір оренди земельної ділянки № 140 від 11.11.2006 року, укладеного між ОСОБА_6 та Дочірнім підприємством «Ілліч-Агро Умань» ВАТ «ММК ім. Ілліча» (ДП «Умань-Агро») на земельну ділянку площею 3,2942 га (рілля), кадастровий номер :02:000:0701 в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, зареєстрованого 10.01.2007 року за № 20 в Уманському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», стягнуто з Дочірнього підприємства «Умань-Агро» на користь ОСОБА_6 завдані збитки у вигляді витрат на проведення експертного почеркознавчого дослідження в сумі 735,60 грн., стягнуто з Дочірнього підприємства «Умань-Агро» на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ДП «Умань - Агро» подано апеляційну скаргу на дане рішення, в якій апелянт просить рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, оскільки вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта по справі, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, а рішення суду першої інстанції до залишення без змін з наступних підстав.

Так, задовольняючи позовні вимоги позивачки ОСОБА_6 та визнавши договір оренди землі недійсним, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність волевиявлення позивачки на укладення договору оренди.

Дані висновки суду першої інстанції ґрунтуються на належних і допустимих доказах, що містяться у матеріалах справи.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Так, судом встановлено, що 25.07.2006 року позивач ОСОБА_6 уклала договір оренди землі № 182 з ВАТ «Уманьфермаш» строком на 20 років, що зареєстрований в ДП «Уманський районний центр державного земельного кадастру», про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис № 65 від 21.08.2006 р.( а. с. 61 - 62).

11.06.2012 р. на особистому прийомі у начальника Управління Держкомзему в м. Умані та Уманському районі позивач ОСОБА_6 дізналась, що у відповідності до письмового звернення ДП «Ілліч-Агро Умань» ВАТ «ММК ім. Ілліча» від 10.01.2007 року за № 20 в Уманському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» зареєстровано договір оренди земельної ділянки № 140 від 11.11.2006 р., укладеного між нею та ДП «Ілліч-Агро Умань» ВАТ «ММК ім. Ілліча» на земельну ділянку площею 3,2942 га (рілля), кадастровий номер :02:000:0701 в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району строком на 20 років починаючи з дати його державної реєстрації, що підтверджується листом начальника управління Держземагенства в Уманському районі О.Ю. Кришка за № 361/7-1-19 від 28.05.2013 р. на звернення представника за дорученням ОСОБА_6 - ОСОБА_7 ( а. с. 13).

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначав, що під час розгляду справи в суді першої інстанції не було доведено посилання позивача на ту обставину, що спірний договір не був підписаний ним як орендодавцем, а проведене судово-почеркознавче дослідження суперечить вимогам проведення чинного законодавства.

Але під час розгляду справи судом апеляційної інстанції було встановлено, при проведенні ї судово-почеркознавчого дослідження порушень допущено не було, а згідно з висновком експертного почеркознавчого дослідження № 1524-П від 26.12.2012 р., згідно якого підпис у графі «орендодавець» в оригіналі договору оренди № 140 від 11.11.2006 р., укладеного між ОСОБА_6 та ДП «Ілліч-Агро Умань» ВАТ «ММК ім. Ілліча», зареєстрованого 10.01.2007 р. - виконано не ОСОБА_6 , а іншою особою ( а. с. 9 - 12).

Допитаний колегією суддів судовий експерт Черкаського відділення КНДІСЕ ОСОБА_9, який проводив експертне дослідження зразку підпису ОСОБА_6, підтвердив свій висновок від 26.12.2012 року, вказавши при цьому як на простоту об'єкту дослідження (підпису в договорі оренди), та відмінність між підписом в спірному договорі, який був виконаний від імені ОСОБА_6 іншою особою, та вільними зразками підпису ОСОБА_6, у зв'язку з чим було зроблено зазначений вище категоричний висновок.

В той же час, даний висновок експерта представником відповідача не спростований, хоча в судовому засіданні як першої так і апеляційної інстанції, відповідач мав право заявити клопотання про призначення відповідної експертизи, але своїм правом не скористався.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 8 Постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Верховний Суд України у постанові від 18 грудня 2013 року № 6-127цс13, дійшов до висновку, що вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

А у постанові від 6 лютого 2012 у справі № 6-104ц11 Верховний Суд України дійшов до висновку, що частиною першою ст. 15 Закону України "Про оренду землі" визначені істотні умови договору оренди, відсутність хоча б однієї з цих істотних умов є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним у розумінні частини другої ст. 15 Закону України "Про оренду землі".

Тобто, у разі виявлення факту відсутності у договорі хоча би однієї істотної умови після проведення його державної реєстрації, такий договір підлягає визнанню недійсним за правилами ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов ОСОБА_6 до ДП «Умань-Агро» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та відшкодування завданих збитків, суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами та правильно визначив норми матеріального права, які підлягають до застосування при вирішення даного спору.

А, встановивши, що ОСОБА_6 спірний правочин про передачу в оренду земельної ділянки, яка їй належить на праві власності, не підписувався, а отже з боку позивачки не було вільного волевиявлення на розпорядження власністю, - суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом визнання спірного договору недійсним, оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов, та про застосування наслідків визнання правочину недійсним, враховуючи, що даний спірний договір був зареєстрований відповідачем у центрі земельного кадастру.

Крім того, апелянт посилається в скарзі на пропущення позивачкою строку позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

За змістом ст.. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Проте, дані посилання апелянта щодо пропуску позовної давності позивачем спростовуються матеріалами справи, а саме листом Управління Держземагенства в Уманському районі за № 361/7-1-19 від 28.05.2013 року, яким підтверджується той факт, що позивач ОСОБА_6 саме 11.06.2012 року дізналась про існування спірного договору.

Тому, колегія суддів погоджується із висновком районного суду, що позивачка не пропустила позовної давності, оскільки вона довідалась про порушення свого права лише у 2012 році коли отримала у відповідача копію договору і позивачка ознайомилась про всі умови договору, тому саме з цього моменту почався перебіг позовної давності.

Колегія суддів погоджується із висновком районного суду відносно того, що факт отримання позивачем орендної плати за спірним договором спростовується тим, що позивач вважала, що вона отримує орендну плату на підставі укладеного 25.07.2006 року нею договору з ВАТ «Уманьфермаш», а не з ДП «Ілліч-Агро Умань», що було підтверджено письмовими поясненнями позивача ОСОБА_6 наданими до суду за вх. № 15954 від 12.06.2014 року.

Дане твердження позивача ОСОБА_6 підтверджується і відомостями на видачу зерна пшениці в рахунок земельної частки (паю) по відділенню № 2 агроцеху № 2 в с. Максимівці за 2007-2010 роки, а саме тим, що на вказаних відомостях стоїть штамп «Дочірнє підприємство «Ілліч-Агро Умань» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» та відомістью про виплату грошей по орендній платі за 2013 рік, а саме тим, що в графі «найменування підприємства (установи, організації)» зазначено «Дочірнє Підприємство «Харвіст-Умань», у відомості про видачу готівки в рахунок орендної плати запай с. Максимівка взагалі відсутні будь-які відмітки, печаті чи штампи, з яких було б зрозуміло хто саме здійснює вищевказану видачу готівки ( а. с. 26 - 42).

Крім цього, в листі повідомлено, що вищезгаданий договір має в собі лише Акт приймання-передачі земельної ділянки та копію Державного акту на землю.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, то в наявності існує договір оренди землі №140 від 11 листопада 2006 року, укладений між ОСОБА_6 та ДП «Ілліч-Агро Умань», який оспорюється позивачкою (а.с.6-7), та договір оренди землі №182 від 25 липня 2006 року, укладений між ОСОБА_6 та ВАТ «Уманьфермаш» (а.с.61-62), і які пройшли державну реєстрацію.

Розглядаючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу правовідносин і закон, який їх регулює, та ухвалив правильне по суті рішення з дотриманням вимог матеріального і процесуального права.

Окрім цього, колегія суддів, також, враховує і правовий висновок Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-94 цс 13, предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, і відповідно до якого однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

А оскільки, судом першої інстанції встановлено порушення прав та інтересів позивачки при укладенні договору оренди землі, то висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позову ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів.

Суд оцінив належність, допустимість, достовірність доказів, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, обґрунтовані висновки щодо яких виклав в мотивувальній частині судового рішення. При встановленні фактичних обставин справи судом першої інстанції норми процесуального права не порушені та правильно застосовані норми матеріального права у спірних правовідносинах.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно встановивши фактичні обставини справи, дав об'єктивну оцінку зібраним у справі доказам, вірно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

А тому, зважаючи на викладені положення законодавства, матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно було задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 до ДП «Умань-Агро» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та відшкодування завданих збитків, а тому доводи апеляційної скарги є не обгрунтованими і вона не підлягає до задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 листопада 2014 року підлягає до залишення без змін.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ДП «Умань - Агро» - відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ДП «Умань - Агро» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та відшкодування завданих збитків - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :