АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/1121/14-ц 22-ц/774/292/К/15
Справа № 193/1121/14-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/292/К/15 Шумська О.В.
Категорія № 19 (4) Доповідач Братіщева Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Братіщевої Л.А.,

суддів: Грищенко Н.М., Митрофанової Л.В.,

при секретарі: Трофименко О.О.,

за участю: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (надалі - ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс») про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, який неодноразово уточнював. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 21 травня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» укладено договір фінансового лізингу № 010164 з додатками, згідно якого предметом лізингу є трактор Бєларус 920.

Відповідно до умов Договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором.

В усній формі представник відповідача роз'яснила, що він повинен спочатку сплатити передплату за трактор в сумі 125000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», після чого протягом декількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. Після підписання договору представником відповідача було надано розрахунок до сплати в розмірі 25000 грн., вказуючи на те, що ця сума це 10% вартості вищевказаного транспортного засобу і після сплати він отримає предмет лізингу, а також розрахунок до сплати в розмірі 100000 грн. в рахунок авансових платежів, що він зробив у той же день.

Однак представником ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» не було роз'яснено призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, а сам позивач необачно вважав, що це є частковою оплатою вартості трактора. Можливості ознайомитися з умовами договору представник компанії йому не надала та спонукала його на підписання договору.

Вважає, що виконання договору не відбулось, умови договору несправедливими та не містять істотних умов - предмета договору та сам договір фінансового лізингу нотаріально не засвідчений. Просив суд визнати договір фінансового лізингу № 010164 з додатками від 21 травня 2014 року недійсним. Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» сплачений реєстраційний платіж в розмірі 25000 грн., авансовий платіж в розмірі 100000 грн., сплачену комісію за прийом платежів згідно тарифів банку в розмірі 175,00 грн., сплачену комісію за прийом платежів згідно тарифів банку в розмірі 800,00 грн., а судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року позов ОСОБА_2 задоволений частково.

Визнано договір фінансового лізингу № 010164 від 21 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» недійсним.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 сплачений реєстраційний платіж в сумі 25000 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 сплачений авансовий платіж в сумі 100000 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь держави судовий збір в розмірі 1250 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено як необґрунтованих.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 -відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначили, що суд першої інстанції не вірно витлумачив норми чинного законодавства, які регулюють відносини, що склались саме з даного правочину. Зокрема суд наголошує на обов'язковому нотаріальному посвідченні договору фінансового лізингу, який було укладено між сторонами та посилається на норми закону, які є допоміжними (а не спеціальні) та застосовуються лише з урахуванням спеціального закону, якими є Закон України «Про фінансові послуги» та положення Цивільного кодексу України розділ 58 параграф 6, тобто судом встановлено обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, проте вищевказаним Законом такого взагалі не вимагається.

Так, спірний договір є дійсним в силу дотримання вимог закону про його письмову форму та досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов.

Висновок суду, що у оскаржуваному договорі відсутні такі обов'язкові умови, як складові лізингових платежів, відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, що умови договору є несправедливими, не дотримано право позивача на вибір постачальника, відповідно до практики розгляду судами апеляційної та касаційної інстанції аналогічних справ, є таким що не ґрунтується на законі.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить відхилити апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав, передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України), з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи із наступного.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна повністю законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 21 травня 2014 року між ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" та ОСОБА_2 було укладено договір № 010164 фінансового лізингу (а.с. 9-15).

Відповідно до п. 1.3 вказаного договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор Бєларус 920, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 250000,00 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Згідно пункту 1.5 договору, предмет договору є власністю лізингодавця до моменту переоформлення прав власності на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору. А усі ризики по предмету лізингу переходять від лізингодавця лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу по акту приймання-передачі.

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж продовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Між сторонами 21 травня 2014 року було укладено та підписано додатки до вищевказаного договору фінансового лізингу: додаток № 1, додаток № 2, додаток № 3, які містять графік сплати першого, другого лізингових платежів та специфікації. Всі три додатки підписані лізингодавцемТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та лізингоодержувачем ОСОБА_2 і є, відповідно до п. 8.1 Договору, невід'ємними його частинами (а.с. 27-29).

22 травня 2014 року ОСОБА_2 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 25000,00 гривень, як комісію за організацію договору (а.с. 24) та авансовий платіж в сумі 100000,00 грн. (а.с. 23), а всього 125000,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що оскільки договір фінансового лізингу, який є різновидом договору найму транспортного засобу та укладений з фізичною особою, нотаріально не був посвідчений, він відповідно до ст.ст. 220 ЦК України є нікчемним, а оскільки, відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину обов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, тобто для стягнути сплачені на виконання такого договору суми.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд першої інстанції, у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України зазначене не врахував та визнаючи договір нікчемним, оскільки він нотаріально не посвідчений, виходив зі ст. 799 ЦК України, відповідно до якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки вказана стаття є складовою параграфа 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу, а тому до правовідносин, що виникають із договору лізингу, застосована бути не може, оскільки, незважаючи на схожість цих відносин, законодавством вони розділені, як такі, що мають окреме регулювання. Крім того, у цих правовідносинах є спеціальний закон - Закон України «Про фінансовий лізинг».

Тобто, на думку колегії, нотаріальне посвідчення укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договору фінансового лізингу в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України - не є обов'язковим.

Окрім цього, відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Колегія не погоджуються з висновком суду про те, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими та невигідними для позивача, з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього Закону.

У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

З матеріалів справи вбачається порядок здійснення сплати лізингових платежів зазначені в п. 1.7., п. 8.2.1. договору про фінансовий лізинг № 010164 від 21 травня 2014 року та в додатках до нього, які були підписані сторонами по справі.

Будь-яких належних доказів на підтвердження того, що позивача на час підписання договору було введено в оману та договір йому було нав'язано матеріали справи не містять.

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обов'язкової наявності в договорі лізингу умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, найменування продавця та його місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, оскільки такі умови не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізингодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо.

Умовами договору фінансового лізингу чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу.

За таких, обставин суд всупереч ст. ст. 212-214 ЦПК України не дослідив умови спірного договору, не встановив суть спірних правовідносин та фактичні обставини справи, а також норми права, яка регулює спірні правовідносини, не застосував, та прийшов до передчасного висновку про визнання договору нікчемним.

Зважаючи на викладені положення чинного законодавства, доводи сторін, матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки укладений договір лізингу відповідає усім вимогам закону, його нотаріальне посвідчення не вимагається, а відповідач мав право на укладення договору, оскільки згідно довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ФЛ № 486 від 11 вересня 2012 року № НОМЕР_1 «Лізінгова компанія «Автофінанс» має право надавати послуги з фінансового лізингу, а договором передбачено, що комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається.

Відповідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Тому з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" колегія суддів стягує судові витрати у розмірі 121,80 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 1, 4 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія "АвтоФінанс» - задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «АвтоФінанс» судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: