22-ц/775/135/2015(м)
Категорія 53 Головуючий у 1 інстанції Пустовойт Т.В.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Маріупольській металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Маріупольській металургійний комбінат імені Ілліча» (далі ПАТ «ММК ім.Ілліча») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Просив стягнути з відповідача середній заробіток за період з 31 грудня 2010 року по день подання позову у розмірі 163 951,26 грн., моральну шкоду у розмірі 1 000 грн. та витрати на правову допомогу 1 000 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 17 грудня 2014 року позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виплати індексації заробітної плати з компенсацією в розмірі 2 950 грн., з утриманням ПАТ «ММК ім. Ілліча» з цих сум передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, моральну шкоду у розмірі 150 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 250 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» в дохід держави судовий збір в розмірі 487,20 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, просила рішення суду змінити в частині стягнення середнього заробітку та правової допомоги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник позивача послалася на те, що суд першої інстанції необґрунтовано зменшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку - не врахував положення ст.117 КЗпП України, та безпідставно не стягнув з відповідача всі понесені позивачем витрати на правову допомогу розмірі 1000 грн.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності позивачки ОСОБА_2, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення проти апеляційної скарги представника ПАТ «ММК ім. Ілліча» Новгородської В.В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

У відповідності зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 12 листопада 1973 року по 30 грудня 2010 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча» (а.с.6). Індексація заробітної плати та компенсація втрати частини заробітної плати позивачу за період з 1 березня 2003 року по 31 липня 2006 року не вплачувалися.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 24 червня 2014 року позов ОСОБА_2 про стягнення індексації заробітної плати, компенсації у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати був задоволений частково. Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь позивача індексацію заробітної плати з компенсацією заборгованості за період з 1 березня 2003 року по 31 липня 2006 року в розмірі 1 049,93 грн. Вирішено питання про судові витрати (а. с. 8-9).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди та судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив порушення трудових прав позивача, оскільки не виплатив належні йому при звільненні суми у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України. При цьому, розмір середнього заробітку суд визначив з урахуванням спірної суми, на яку позивач мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших обставин справи. У зв'язку з порушенням відповідачем трудових прав позивача суд також, враховуючи глибину фізичних та моральних страждань ОСОБА_2, стягнув на користь позивача моральну шкоду в розмірі 150 грн. та визначив розмір витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача - 250 грн.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Встановлено, що при звільненні ОСОБА_2 30 грудня 2010 року ПАТ «ММК ім. Ілліча» не виплатило позивачу індексацію заробітної плати та компенсацію втрати частини заробітної плати в сумі 1049,93 грн.

Як вбачається зі справи, обставини порушення трудових прав ОСОБА_2 підтверджуються записами трудової книжки, з якої вбачається, що позивач працював на підприємстві до 30 грудня 2010 року (а.с.6); рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 24 червня 2014 року, яке свідчить про те, що при звільненні позивача підприємство повинно було виплатити йому індексацію заробітної плати та компенсацію втрати частини заробітної плати в сумі 1049,93 грн. (а.с.8-9); даними про розмір заробітної плати ОСОБА_2 за два місяці, що передували звільненню та розрахунок середнього заробітку (а.с.7,19-20).

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та, з урахуванням положень матеріального закону, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, оскільки при звільненні позивача повний розрахунок з ним проведений не був, а тому, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримик виплати частки заробітної плати. При цьому, в рішенні наведені відповідні обгрунтування, з урахуванням яких суд зробив висновок про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 2 950 грн. та стягнення витрат на правову допопогу 250 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача ОСОБА_3 посилається в апеляційній скарзі на те, що при визначенні розміру середнього заробітку, суд першої інстанції безпідставно зменшив цю суму до 2 950 грн. Свої доводи ОСОБА_3 обгрунтувала розрахунками, з посиланням на середньомісячну заробітну плату по Україні за період з 2003 року по 2006 рік - 240,31 грн., коефіцієнт перевищення заборгованості по заробітній платі середньомісячній заробітній платі - 64%, середньомісячною заробітною платою по Україні на жовтень 2014 року - 5 092,69 грн., а також посиланням на постанову Верховного Суду України від 3 липня 2013 року.

Ці доводи скарги є неспроможними.

Так, згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Відповідно до вимог розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи, що передували події, з якою пов'язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Зі справи вбачається, що саме ці норми матеріального права були враховані судом при вирішенні спору і, оскільки, згідно з положеннями ч.2 ст.117 КЗпП України, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, то суд першої інстанції законно та обґрунтовано встановивши середній заробіток, визначив до стягнення 2 950 грн. Будь-якої «формули розрахунків» судом першої інстанції не застосовано. Запропоновані представником позивача в апеляційній скарзі показники для визначення сум індексації та компенсації не ґрунтуються на законі.

Отже, встановивши, що ОСОБА_2 не були виплачені усі належні йому при звільненні суми, а саме індексація та компенсація, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

Правильно обчисливши розмір середнього заробітку, у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, та дійшовши висновку про наявність спору між сторонами про розмір сум, належних до виплати при звільненні, суд обґрунтовано стягнув на користь позивачки середній заробіток з урахуванням спірної суми, на яку ОСОБА_2 мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших обставин справи, що відповідає вищезазначеним роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України.

Також апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про достатність стягнення з відповідача 250 грн., понесених позивачем витрат на оплату правової допомоги, оскільки це відповідає вимогам ст.88 ЦПК України. Підстав для стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в розмірі 1 000 грн. немає, оскільки у справі відсутні будь-які об'єктивні докази про ці витрати. Представлена позивачем ксерокопія квитанції від 11 листопада 2014 року не є тим документом, який дає підстави для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі заявлених вимог (а.с.12). Ця позиція апеляційного суду ґрунтується на висновках Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалі від 1 жовтня 2014 року.

Таким чином, колегія суддів, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає відхиленню.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: Т.Г. Ігнатоля

С.А. Попова