АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 636/954/14-ц
Провадження № 22-ц/790/291/15 Головуючий 1-ї ін-ї. - Cлурденко О.І.
Категорія - кредитні Доповідач - Тичкова О.Ю.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії - Піддубного Р.М., Даниленка В.М.

при секретарі - Доля О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 20 жовтня 2014 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 року позивач звернувся до суду з дійсним позовом, у якому просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № НАН2GA00000035 від 13.08.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, та земельну ділянку, на якій він розташований. Способом реалізації позивач просив встановити продаж вказаного предмету іпотеки з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Також просив виселити відповідача з займаного жилого будинку.

В обґрунтування позову посилався на те, що 13 серпня 2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" (надалі Банк) та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № НАН2GA00000035, за яким останній отримав 31 204 доларів США 12 центів. Вказані кошти позичальник зобов'язався повернути до 11 серпня 2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами, в строк та порядку, встановлених цим договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між Банком та ОСОБА_6 (батьком боржника) 13 серпня 2007 року було укладено договір іпотеки № НАН2GA00000035 (надалі Договір іпотеки), відповідно до якого останній надав в іпотеку належне йому нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій будинок розташований. При цьому дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_4 в цей же день надала нотаріально посвідчену згоду на укладання своїм чоловіком Договору іпотеки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 іпотекодавець ОСОБА_6 помер. На момент його смерті з ним у спірному житловому будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_7 ОСОБА_5. та ОСОБА_7 надали до нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини. Оскільки ОСОБА_4 постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини вона вважається такою, що прийняла спадщину.

Позичальник належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання, в зв'язку з чим станом на 06 березня 2014 року заборгованість за Кредитним договором, що складається з заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам, комісії та пені, склала 96 618 доларів США 39 центів.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 20 жовтня 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" було задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно Договору іпотеки № HAH2GA00000035 від 13.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №1580, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 для задоволення вимог Банку за Кредитним договором №HAH2GA00000035, укладеним 13.08.2007 року між ним та ОСОБА_5, в розмірі 96 618,39 доларів США, шляхом продажу на публічних торгах іпотекодержателем відповідно до Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" в порядку передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України №1448 від 22.12.1997 року на день реалізації предмету іпотеки, що встановлено п.24 Договору іпотеки. Стягнуто з відповідача судовий збір.

Не погодившись із вказаним рішенням відповідачем було подано апеляційну скаргу, у якій ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити Банку у задоволенні його позовних вимог. В обгрунтування посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, необгрунтованість рішення та його ухвалення з порушенням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень на апеляційну скаргу, судова колегія приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги вищодячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується наданими суду доказами, 13 серпня 2007 року між Банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № НАН2GA00000035 (надалі Договір кредиту), за яким останній отримав 31 204 доларів США 12 центів на наступні цілі : ремонт житлового будинку у розмірі 28 000 доларів США, а також сплата страхових платежів в сумі 3 204,12 доларів США ( а.с. 6-11). Вказані кошти позичальник зобов'язався повернути до 11 серпня 2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами, в строк та порядку, встановлених в Додатку № 1 до кредитного договору, а саме шляхом здійснення щомісячно аутентних платежів у розмірі 444,77 доларів США.

На забезпечення виконання умов зазначеного договору 13 серпня 2007 року між Банком та ОСОБА_6 (батьком боржника) було укладено договір іпотеки № НАН2GA00000035 (надалі Договір іпотеки), відповідно до умов якого останній надав в іпотеку належне йому нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій будинок розташований ( а.с. 14 - 18). При цьому дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_4 в цей же день надала нотаріально посвідчену згоду на укладання своїм чоловіком Договору іпотеки (а.с. 21).

ІНФОРМАЦІЯ_2 іпотекодавець ОСОБА_6 помер. На момент його смерті з ним у спірному житловому будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_7 ОСОБА_5 та ОСОБА_9 надали до нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини ( а.с. 27 - 31). Оскільки ОСОБА_4 постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вона згідно вимог ч. ч. 3, 5 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, і спадщина належить їй з часу її відкриття, незалежно від отримання свідоцтва про право на спадщину.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України № 898-IV від 05.06.2003 року "Про іпотеку" (надалі Закон України "Про іпотеку")).

Отже, після смерті іпотекодавця ОСОБА_6 до ОСОБА_4 перейшли права та обов'язки іпотекодавця у межах вартості спадкового майна.

Крім цього, житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_4, оскільки був придбаний під час шлюбу ( а.с. 50 - 52, 30). Надавши згоду на передачу зазначеного будинку в іпотеку Банку (а.с.21) ОСОБА_4 фактично розпорядилася своєю часткою у праві спільної сумісної власності, й умови Договору іпотеки в частині вартості належної ій частки для неї обов'язкові.

Що стосується земельної ділянки, що є предметом договору іпотеки, то дані про її реєстрацію як окремого виділеного в натурі об'єкту права власності в матеріалах справи відсутні. Вимоги п.35.4. Договру Іпотеки не виконані. Зазначена земельна ділянка передана в іпотеку, відповідно до ст.6 Закону України "Про іпотеку", тобто її іпотека має похідний характер і після звернення стягнення на будівлі (споруди) їх новий власник набуває права і обов'язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею).

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції не правильно застосував п.35.4 Договору іпотеки та звернув стягнення на спірну земельну ділянку не визначивши її правовий статус на час смерті іпотекодавця ОСОБА_6 та її вартість.

Згідно з частиною 2 статті 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Із пункту 24 Договору іпотеки вбачається, що іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку порушення Кредитного договору позичальником за умови направлення іпотепкодавцю і позичальнику письмової вимоги про усунення порушення.

Згідно наданого суду листа (а.с. 32) Банк звертався з вимогою про усунення порушення умов Договору кредиту лише до ОСОБА_4

Дані про направлення письмової вимоги про виконання зобов'язання на адресу Боржника або пред'явлення до нього позову відсутні.

Хоча ОСОБА_5 взятого на себе обов'язку з 13.12. 2008 року належним чином не виконував, згідно наданого суду розрахунку ( а.с. 22 - 26) заборгованість ОСОБА_5 станом на 06.03.2014 року дорівнює 96618,39 грн. та включає: заборгованість з простроченого тіла кредиту 13785,77 доларів США, за простроченими відсотками 27599,80 доларів США, заборгованість з комісії 3584,00 доларів США та заборгованість з пені у розмірі 37474,03 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив зі змісту укладених Договору кредиту та Договору іпотеки та вважав доведеним факт невиконання ОСОБА_5 зобов'язань за Договором Кредиту,що відповідно до вимог ст. ст. 6,7, 33 Закону України "Про іпотеку" є підставою для виконання зобов'язання за Договором іпотеки ОСОБА_4 шляхом звернення стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1, та земельну ділянку, на якій він розташований.

При цьому суд першої інстанції погодився з наданим Банком розрахунком заборгованості та виходив з того, що ОСОБА_4 повинна виконати основне зобов'язання у розмірі 96 618,39 доларів США за рахунок вартості предмета іпотеки визначеного згідно вимог п. 35.3 Договору іпотеки.

Судова колегія повністю погодитися з зазначеним висновком суду не може, оскільки визначений судом першої інстанції розмір заборгованості за Договором кредиту не відповідає загальним засадам цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є людиною похилого віку, проти звернення стягнення заборгованості у вигляді пені за порушення прядку та строку повернення грошових коштів за договором Кредиту у розмірі 37474,03 доларів США заперечувала.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Згідно пункту 4. 1. Договору кредиту передбачено, що при порушенні Позичальником будь - якого зобов'язання, передбачених п.п. 2.2.2,2.2.3. даного Договору, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Оскільки право на стягнення пені Банку виникло з наступного дня після 13.12.2008 року, а до суду він звернувся лише - 13.03.2014 року, то пеня підлягала стягненню лише в межах одного року до дня пред'явлення позову.

Стягнувши пеню у розмірі 37474,03 доларів США за весь час прострочення, починаючи з 13.12.2008 року, суд неправильно застосував норму пункту першого частини другої статті 258 ЦК України та вищезазначені умови Договору кредиту.

Крім того, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки.

Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України № 100 від 03.09.2014 року , що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Враховуючи розмір основної заборгованості, керуючись ч.3 ст.551 ЦК України та виходячи з того, що ОСОБА_4 є людиною похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_1) і єдиним джерелом її існування є пенсія за віком, судова колегія вважає за можливе зменшити визначену Банком заборгованість з пені у розмірі 37474, 03 долари США до 1 тисячі доларів США, що за офіційним курсом США на день ухвалення рішення судом першої інстанції дорівнює 12 951 гривні 17 копійкам.

Тому судова колегія вважає, що Банк має право на отримання задоволення своїх вимог за Договором іпотеки з боку спадкоємця іпотекодавця - ОСОБА_4 у межах вартості іпотечного майна, за початковою ціною, визначеною суб'єктом оцінювальної діяльності на час продажу, але не нижче ринкових цін, що склалися на предмет іпотеки: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розрахований, в рахунок стягнення заборгованості ОСОБА_5 за Договором Кредиту у розмірі , що складається з 27852,66 доларів США заборгованості за тілом кредиту, в тому числі 13785,77 доларів США прострочене тіло кредиту; 3584,00 доларів США заборгованості з комісії; 27707,70 доларів США заборгованості за відсотками, в тому числі прострочених відсотків - 27599,80 доларів США й заборгованості зі сплати пені у розмірі 12 951 гривні 17 копійки.

Проте на час розгляду справи судом апеляційної інстанції набрав законної сили Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304 від 03 червня 2014 року, пунктом 1 частини 1 якого встановлено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте ( відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу"та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов"язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті , та за умови, що :- таке нерухоме житлове майно використовується як постійне проживання ;- у позичальника чи власника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого майна не перевищує 140 кв.м.

Таким чином, вказаний Закон України забороняє примусове стягнення чи відчуження нерухомого майна переданого в заставу чи іпотеку на забезпечення повернення кредитних коштів, отриманих в іноземній валюті на споживчі цілі.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції зазначених вимог закону не виконав та не роз'яснив ОСОБА_4 її право надати докази на підтвердження наявності підстав застосування до спірних правовідносин вимог Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304 від 03 червня 2014 року.

Згідно матеріалів справи та наданих апеляційному суду довідок ( а.с. 197,196), будинок, що знаходиться в іпотеці Банку виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчим кредитом, наданими йому кредитною установою-резидентом України в іноземній валюті, є єдиним місцем проживання ОСОБА_4,його площа не перевищує 140 кв.м., іншого нерухомого майна у власності ОСОБА_4 не має. Згідно вимог ст.6 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на земельну ділянку, загальною площею 720 кв.м., без звернення стягнення на будинок АДРЕСА_1 неможливе.

З огляду на вищевикладене, право банку на отримання задоволення за Договорм Кредиту за рахунок майна, що передано в іпотеку за Договором Іпотеки підлягає захисту, але здійснити цей захист можливо тільки після втрати чинності Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304 від 03 червня 2014 року.

Відповідно до п.п. 1,4 ч.1, ч.2 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Тому колегія суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню,а рішення суду -скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову. Це не позбавляє Банк права звернутися до суду з відповідним позовом після втрати чинності вищезазначеним законом.

Керуючись ч.2 ст. 258, ч.1 ст. 360-7, ст. ст. 549, 550, 551, ст. 526, ч.2 ст. 590, ч.2 ст. 625, ч.1 ст. 1049 ЦК України, ст. ст. 6, 7, 23, 33 Закону України "Про іпотеку", п.1 ч.1 "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", ст.ст. 303, 304, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, Постановою Верховного Суду України № 100 від 03.09.2014 року, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 20 жовтня 2014 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :