Справа № 307/4446/14-ц
Провадження № 2/307/319/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2015 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І., при секретарі Баник А.А., з участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Магей Я.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності на нерухоме майно, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності на нерухоме майно, зобов'язання вчинити певні дії. В позовній заяві зазначив, що згідно договору про продаж автостанції в с. Нересниця від 20 березня 1992 року ним було придбано у Закарпатського обласного об'єднання автобусних станцій приміщення автостанції по вул.. Гуршевського, 1 в с. Нересниця, Тячівського району, Закарпатської області. Згідно квитанції №133 від 24.03.1992 року ним було сплачено 7680 (сім тисяч шістсот вісімдесят) карбованців в рахунок оплати придбаного майна за договором продажу автостанції в с. Нересниця від 20 березня 1992 року. Однак, при укладенні договору від 20 березня 1992 року, такий не був нотаріально посвідчений з вини продавця. Через ліквідацію об»єднання та відсутність правонаступників договір вже не може бути нотаріально посвідчений. Відповідно до технічного паспорту приміщення автостанції складається з автозупинки, площею 27,40 квадратних метрів, прибудови до автозупинки, площею 21,30 квадратних метрів, навісу металевого, площею 24,60 квадратних метрів, навісу цегляного, площею 70,20 квадратних метрів, вбиральні, площею 1,70 квадратних метрів, тротуару, площею 8,60 квадратних метрів і розташоване на земельній ділянці площею 0,14 га. (державний акт на право постійного користування землею №5, кадастровий номер :04:003:0028), яка є у його користуванні. З метою оформлення права власності на будівлю автостанції він звернувся до реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області із заявою про державну реєстрацію нерухомого майна, однак рішенням №16539608 від 16.10.2014 року йому було відмовлено у державній реєстрації права власності через відсутність нотаріального посвідчення договору про продаж автостанції в с. Нересниця від 20 березня 1992 року.

Посилаючись на норми ст.ст.219, 392 ЦК України просить суд визнати дійсним договір про купівлю-продаж будівлі автостанції в с. Нересниця від 20.03.1992 року, а саме: автозупинки, площею 27,40 квадратних метрів, прибудови до автозупинки, площею 21,30 квадратних метрів, навісу металевого, площею 24,60 квадратних метрів, навісу цегляного, площею 70,20 квадратних метрів, вбиральні, площею 1,70 квадратних метрів, тротуару, площею 8,60 квадратних метрів, визнати за ним право власності на нерухоме майно, що складається з автозупинки, площею 27,40 квадратних метрів, прибудови до автозупинки, площею 21,30 квадратних метрів, навісу металевого, площею 24,60 квадратних метрів, навісу цегляного, площею 70,20 квадратних метрів, вбиральні, площею 1,70 квадратних метрів, тротуару, площею 8,60 квадратних метрів, яке розташоване на земельній ділянці площею 0,14 га. за кадастровим номером :04:003:0028, зобов'язати реєстраційну службу Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області зареєструвати право власності на будівлю автостанції в с. Нересниця, Тячівського району, Закарпатської області, що складається з автозупинки, площею 27,40 квадратних метрів, прибудови до автозупинки, площею 21,30 квадратних метрів, навісу металевого, площею 24,60 квадратних метрів, навісу цегляного, площею 70,20 квадратних метрів, вбиральні, площею 1,70 квадратних метрів, тротуару, площею 8,60 квадратних метрів, яке розташоване на земельній ділянці площею 0,14 га. за кадастровим номером :04:003:0028.

Позивач та його представник ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та додатково пояснили, що рішення про відмову в державній реєстрації спірного нерухомого майна позивачем не оскаржено. Просять позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції - Магей Я.І. в судовому засіданні позов визнала та пояснила, що позивачу було відмовлено у держаній реєстрації.

Заслухавши сторін та дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що згідно договору про продаж автостанції в с. Нересниця від 20 березня 1992 року та касового ордеру №133 від 24 березня 1992 року ОСОБА_3 придбав в Закарпатського обласного об'єднання автобусних станцій №12199 автостанцію, яка знаходиться в с. Нересниця, Тячівського району, Закарпатської області за ціною 6 000 карбованців (а.с.4-5).

Згідно державного акту на право постійного користування землею серії ЗК №011600088 від 14.01.1997 року ОСОБА_3 має в постійному користуванні земельну ділянку площею 0,14 га., наданої йому для розміщення дитячого кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» і парку в с.Нересниця, Тячівського району (а.с.8).

На даний час позивачем виготовлено проект технічного паспорту від 18.04.2014 року на автозупинку в АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-014 від 22.01.2014 року земельна ділянка, площею 0,14 га., розташована в АДРЕСА_1, належить до земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, перебуває у комунальній власності (а.с.9).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 16.10.2014 року за №16539608 позивачу ОСОБА_3 було відмовлено у державній реєстрації права власності на приватну будівлю в АДРЕСА_1 (а.с.10).

У відповідності до ч.1 ст.41 ЦК України, 1963 року (в редакції на час виникнення правовідносин), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Згідно ч. 1 ст.42 цього ж Кодексу угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

За змістом ст.47 даного Кодексу нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до ст.48 ч.1 вказаного Кодексу недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Статтею 224 ЦК України, 1963 року (в редакції на час виникнення правовідносин) , передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.227 даного Кодексу, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Аналогічно на підставі ст. 210 ч.1 діючого ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Відповідно до п.1. ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно;

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Зокрема не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору, не отримано акцепт стороною, що направила оферту, не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

В п.13 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, шо з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов»язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов»язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов»язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з»ясувати, чи підлягає правочин обов»язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дісно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не має інших підстав нікчемності правочину. У зв»язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнаний дійсним лише з підстав, встановлених статтями 210 та 640 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Як встановлено в судовому засіданні 20 березня 1992 року між Закарпатським обласним об'єднанням автобусних станцій №12199 та позивачем ОСОБА_3 було укладено договір про продаж автостанції в с. Нересниця, згідно якого ОСОБА_3 придбав в Закарпатського обласного об'єднання автобусних станцій №12199 автостанцію, яка знаходиться в с. Нересниця, Тячівського району, Закарпатської області за ціною 6 000 карбованців, про те вказаний договір всупереч вимог законодавства не було нотаріально-посвідчено, та не здійснено його реєстрацію.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

А згідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими.

Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що в задоволенні вимог позивача про визнання дійсним договору про продаж будівлі автостанції в с. Нересниця від 20.03.1992 року, слід відмовити, оскільки позивач ОСОБА_3 просив визнати дійсним правочин, який підлягає і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, про те цей договір не був нотаріально-посвідчений, і не здійснено його державну реєстрацію, а тому норми частини другої статті 47 ЦК України, 1963 року (в редакції на час виникнення правовідносин) до нього не можуть бути застосовані.

Крім того, позивачем в судовому засіданні не надано належних доказів того, що Закарпатське обласне об'єднання автобусних станцій №12199 ухилялося від нотаріального оформлення договору про продаж автостанції в с. Нересниця від 20 березня 1992 року.

У зв»язку з цим не підлягають до задоволення і похідні вимоги позивача щодо визнання за ним право власності на нерухоме майно, що складається з автозупинки, площею 27,40 квадратних метрів, прибудови до автозупинки, площею 21,30 квадратних метрів, навісу металевого, площею 24,60 квадратних метрів, навісу цегляного, площею 70,20 квадратних метрів, вбиральні, площею 1,70 квадратних метрів, тротуару, площею 8,60 квадратних метрів, яке розташоване на земельній ділянці площею 0,14 га. за кадастровим номером :04:003:0028, а також зобов'язання реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області зареєструвати право власності на будівлю автостанції в с. Нересниця, Тячівського району, Закарпатської області, що складається з автозупинки, площею 27,40 квадратних метрів, прибудови до автозупинки, площею 21,30 квадратних метрів, навісу металевого, площею 24,60 квадратних метрів, навісу цегляного, площею 70,20 квадратних метрів, вбиральні, площею 1,70 квадратних метрів, тротуару, площею 8,60 квадратних метрів та розташована на земельній ділянці площею 0,14 га. за кадастровим номером :04:003:0028.

При цьому суд констатує, що на даний час рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 16.10.2014 року за №16539608, яким позивачу ОСОБА_3 було відмовлено у державній реєстрації права власності на приватну будівлю в АДРЕСА_1, яке є чинним та позивачем не оскаржено.

Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 209-215 ЦПК України, ст.ст. 41, 42, 47, 48, 224, 227 ЦК України, 1963 року (в редакції на час виникнення правовідносин), суд,

Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції у Закарпатської області про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності на нерухоме майно, зобов'язання вчинити певні дії, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Г о л о в у ю ч и й: В.І. Бобрушко