АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/4657/15 Головуючий 1 інстанції
Справа № 638/9016/14-ц Шишкін О.В.
Категорія: житлові Доповідач Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого , судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Костенко Т.М.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4, на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання,-

ВСТАНОВИЛА :

04 червня 2014 представник позивача звернувсь до суду з позовом , в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме : квартирою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації в зазначеному житловому приміщенні, а також стягнути з відповідача судові витрати у справі.

Позовні вимоги позивача, з посиланням на вимоги ст.ст. 319, 321, ч.2 ст. 405 ЦК України та на ст. 150, ч.1 ст. 71 ЖК України, обгрунтовував тим, що зазначена квартира належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору дарування від 17.07.2001 року та з 13.12.2005 року в зазначеній квартирі зареєстрований син позивача-відповідач ОСОБА_3, який за місцем реєстрації не мешкає понад рік та не сплачує комунальні послуги.

Справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності сторін.

Заочним рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 липня 2014 року вказані позовні вимоги позивача задоволені. Суд визнав відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням та зняв його з реєстрації з вказаної квартири , а також вирішив питання про розподіл судових витрат у справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 12 травня 2015 року заява відповідача про перегляд зазначеного рішення суду залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне та неправильне встановлення судом першої інстанції обставин справи, що мають істотне значення, які суд вважав встановленими.

Представник відповідача зазначає, що суд розглянув справу при відсутності доказів про належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи. Представник відповідача також зазначає, що суд ухвалив рішення не маючи доказів того, що відповідач не проживає в спірній квартирі тривалий час без поважних причин , доказів які б свідчили ,що відповідач своїми діями обмежує позивача в користуванні її власністю та суд не врахував той факт, що між відповідачем та позивачем існувала домовленість , відповідно до якої він тимчасове не буде проживати в спірній квартирі та внаслідок неправомірної поведінки позивача, спілкування з нею припинились та остання змінили дверні замки, чим позбавила його права користування зазначеним житловим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку ,що апеляційна скарга представника відповідача підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт не проживання відповідача в спірній квартирі з початку 2013 року та відсутності між сторонами домовленості щодо відсутності відповідача в спірній квартирі, а також несплату відповідачем комунальних платежів та неприйняття ним участі у утримання квартири в належному стані.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , яка складається із двох кімнат, житловою площею 25,4 кв.м. та загальною площею 42, 3 кв.м. ( а.с.11-13)

Матеріали справи також свідчать про те, що в зазначеній квартирі зареєстрований з 13.12.2005 року син позивача, відповідач у справі ОСОБА_6, який з 26.07.2014 року є одруженим ( а.с. 49-51), тобто має свою сім»ю.

В п. 39 роз»ясень, які містяться в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності на інших речових прав» зазначено, що Члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сімї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно до вимог ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

В ч.2 вказаної норми ЦК України встановлено, що член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником.

Таким чином, за змістом вказана норма ЦК України передбачає наявність одночасно трьох умов, які передбачають втрату члена сім»ї власника права користування жилим приміщенням, а саме : не проживання члена сім»ї власника в жилому приміщенні понад рік ; відсутність поважності причин такого не проживання та відсутність домовленості між власником та членом його сім»ї щодо строків відсутності члена сім»ї власника в жилому приміщенні.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивач взагалі не надала будь-яких доказів, які б свідчили, що відповідач без поважних на те причин в спірній квартирі не проживає з початку 2013 року та втратив до інтерес щодо користування спірним жилим приміщенням.

Крім того, матеріали справи також свідчать про те. що суд першої інстанції в порушення вимог ч.1 ст. 224 ЦПК України , при відсутності доказів належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи та заяви позивача про відсутність заперечень проти заочного розгляду справи.

Вказані обставини справи та вимоги зазначених норм матеріального та процесуального права свідчать про те, що висновки суду щодо наявності підстав для визнання відповідача таким ,що втратив право користування спірним приміщенням не відповідають обставинам справи та наявним у справі доказам , які суд вважав встановленими, і це, у відповідності до вимог пунктів 2, 3 та 4 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухваленню нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог у зв»язку з їх недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4, задовольнити.

Скасувати заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 липня 2014 року .

Відмовити ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :