АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5401/15 Справа № 175/5373/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року позивачка звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним. Судовий збір сплачено відповідно до вимог чинного законодавства.

Просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 30 травня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №1453.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, оскільки, судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу від 25 серпня 1998 року №447027 ОСОБА_2 належала квартира квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до Договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 30 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованого у реєстрі за №1453, ОСОБА_2 подарувала вказану квартиру ОСОБА_3, яка доводиться їй онукою.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатномайно (дарунок) у власність.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачка посилалася, що підставами для звернення до суду ОСОБА_2 стало те, що вона помилялася щодо правової природи договору, так як зважала, що підписує договір довічного утримання. Зараз ОСОБА_3 категорично відмовляється доглядати за нею, яка хворіє і потребує сторонньої допомоги.

Як встановлено у судовому засіданні, позивач бажала подарувати спірну квартиру в обмін на зобов»язання відповідачки доглядати за нею,оскільки, відповідач до укладення спірного договору дарування обіцяла надавати позивачці допомогу, та зобовязувалась після укладання договору доглядати її до кінця життя, оскільки, вона потребує стороннього догляду, як літня та хвора людина.

Зазначені обставини, підтверджують, що позивачка уклавши договір дарування з відповідачкою, яким розпорядилась своєю квартирою, бажала отримувати допомогу від відповідачки і надалі, довічно.

Тобто, позивачка вважала, що спірний договір встановлює обовязок відповідачки надавати їй допомогу, а тому відповідно до ч.2 ст. 717 ЦК України, спірний договір не є договором дарування, оскільки фактично встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника дії майнового характеру.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що позивачка, укладаючи договір з відповідачкою помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, тобто помилились щодо змісту правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З розяснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У справі, рішення в якій переглядається, суд першої інстанції залишив поза увагою посилання позивачки, що ґрунтувалися на наявності факту відсутності волевиявлення у неї, під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідачу квартири, яка є її єдиним житлом. Позивач, як особа похилого віку, яка за станом здоровя потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідачці лише за умови довічного її утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.

Та обставина, що спірний договір дарування був укладений ОСОБА_2 під впливом помилки, яка не мала наміру дарувати свою квартиру, тобто передавати квартиру без відповідних обовязків відповідачці щодо її утримання, підтверджується також тим, що іншого житла у позивачки не має, після укладення договору дарування та по цей час позивачка проживає у спірній квартирі, сплачує житлово-комунальні послуги, на її ім`я відкритий особовий рахунок(а.с.13).

Оскільки, внаслідок помилки позивач неправильно сприймала угоду та її істотні умови, існують підстави для визнання угоди недійсною з підстав ст. 229 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції, безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення статей 203, 229 ЦК України та у звязку із цим ухвалив незаконне рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції від 17 грудня 2014 року не може залишатися в силі, та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі №6-9цс14, яка в силу ст.. 360-7 ЦПК України є обов»язковою для застосування судами у своїй діяльності.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів, в силу ст.88 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 30 травня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №1453. недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

ОСОБА_6