УХВАЛА

іменем україни

13 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 1 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитно-заставний договір за яким остання отримала кредит у розмірі 12 119 доларів 27 центів США на строк до 30 січня 2015 року зі сплатою 10,56 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором ОСОБА_3 передала у заставу автомобіль НОМЕР_1. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_3 не виконала, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитно-заставним договором у розмірі 4 203 долари 61 цент США.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд звернути стягнення на предмет застави, шляхом продажу указаного автомобіля банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям автомобіля з обліку в органах Державтоінспекції України та наданням банку повноважень, необхідних для здійснення продажу предмета застави.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 грудня 2014 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Звернуто стягнення на автомобіль Chery А 15 Amulet, державний номер НОМЕР_2, 2008 року випуску, який належить ОСОБА_3, у рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором від 1 лютого 2008 року, в межах суми боргу у розмірі 4 203 долари 61 цент США, що еквівалентно 53 007 грн 57 коп. Визначено спосіб реалізації предмета застави шляхом продажу на прилюдних торгах під час процедури виконавчого провадження. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ПАТ КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконала умов кредитно-заставного договору, допустила заборгованість по кредиту, яка підлягає стягнення шляхом звернення стягнення на предмет застави в межах вартості невиконаних грошових зобов'язань, які визначені позивачем станом на 10 квітня 2014 року. При цьому вважав за необхідне визначити спосіб реалізації предмета застави шляхом продажу на прилюдних торгах під час процедури виконавчого провадження у порядку, визначеним Законом України «Про виконавче провадження».

Апеляційний суд погодився з такими висновками, вказавши також, що інші вимоги банку суперечать Закону України «Про виконавче провадження».

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 1 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитно-заставний договір за яким остання отримала кредит у розмірі 12 119 доларів 27 центів США на строк до 30 січня 2015 року зі сплатою 10,56 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором ОСОБА_3 передала у заставу автомобіль НОМЕР_1. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_3 не виконала, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитно-заставним договором у розмірі 4 203 долари 61 цент США.

Відповідно до положень ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також вимог, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених ст. 26 цього Закону.

Однією з процедур, передбачених ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах.

Крім того, п. 13.9 договору застави передбачено, що звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя здійснюється у судовому порядку відповідно до розділу 1V Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та умов цього договору.

Таким чином, щодо способу реалізації заставного майна, то діюче законодавство визначає його диспозитивно, а саме сторони можуть врегулювати цей випадок на свій розсуд та визначити спосіб реалізації у випадку звернення стягнення за умовами договору, що не суперечить також і п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Відповідно до пп. 40, 42 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в підрозділах Державтоінспекції на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного виконавця або рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

У ч. 1 ст. 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд звернути стягнення на предмет застави, шляхом продажу указаного автомобіля банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям автомобіля з обліку в органах Державтоінспекції України та наданням банку повноважень, необхідних для здійснення продажу предмета застави.

У порушення принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) та вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд доводів сторін по суті заявлених позовних вимог та обраного позивачем способу судового захисту щодо звернення стягнення на предмет застави, шляхом продажу указаного автомобіля банком не перевірив; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив.

При цьому не врахував вищенаведені норми права про право позивача обирати способи судового захисту, які відповідають вимогам закону, та положення ч. 1 ст. 12 ЦК України про те, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на свій розсуд і фактично вийшли за межі заявлених позовних вимог, обравши самостійно спосіб судового захисту, що не входить до повноважень суду, та не вирішили заявлених позовних вимог у спосіб, визначений позивачем.

Такий обраний позивачем спосіб судового захисту, як і спосіб звернення стягнення на предмет застави не суперечить Закону України «Про виконавче провадження».

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, характер правовідносин, що виник між сторонами, та правова норма, яка підлягає до застосування для їх вирішення судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик