У х в а л а

іменем україни

04 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Дем'яносова М.В.,Коротуна В.М.,
Парінової І.К., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Інвестбуд», третя особа: публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про захист прав споживача, стягнення пені, інфляційних втрат, трьох відсотків річних, відшкодування шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Фінансова установа «Інвестбуд», третя особа: ПАТ «Укрсоцбанк», про захист прав споживача, стягнення пені, інфляційних втрат, трьох відсотків річних, відшкодування шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 грудня 2006 року між сторонами були укладені договори про участь у Фонді фінансування будівництва житла (далі - ФФБ) по АДРЕСА_1 та отримав свідоцтва про участь у відповідному фонді за програмою ЗАТ «Побутрембуд» від 26 грудня 2006 року та 19 січня 2007 року, оскільки повністю виконав свої зобов'язання по внесенню грошових коштів на фінансування будівництва двох квартир. Однак, відповідачем умови договору про закінчення будівництва не виконувалися, у зв'язку із чим 06 серпня 2008 року та 20 серпня 2008 року ним були подані заяви про відмову від участі у фінансуванні будівництва та повернення внесених грошових коштів. Відповідач погодився на розірвання договорів про участь у ФФБ, борг повернув частково на суму в розмірі 45000,00 грн та надав позивачу розрахунок суми, яка підлягає поверненню протягом визначеного строку в розмірі 2252851,19 грн. Вказана сума не була повернена позивачу. 26 квітня 2011 року дія договорів про участь у ФФБ була поновлена.

Посилаючись на те, що в період від моменту розірвання договорів про участь у ФФБ з 19 вересня 2008 року по дату поновлення дії цих договорів 25 квітня 2011 року відповідач мав сплатити йому суму у розмірі 2252851,19 грн, однак вказане зобов'язання не виконав, позивач просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача на свою користь суму інфляційних витрат та трьох відсотків річних із вказаної простроченої суми. Також позивач стверджував, що прострочка у введенні об'єктів будівництва в експлуатацію завдала йому матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди та моральної шкоди на суму у розмірі 500000,00 грн, яку теж просить стягнути з відповідача.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до статті 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 25 грудня 2006 року між позивачем та відповідачем укладено договори № 07А/12-09 та № 07Б/12-05 про участь у Фонді фінансування будівництва житла по АДРЕСА_1.

Згідно умов зазначених договорів позивач взяв на себе зобов'язання надати забудовнику грошові кошти на будівництво двох квартир у будинку по АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язався використати отримані кошти на фінансування будівництва об'єктів інвестування. Сторони визначили, що плановий строк закінчення будівництва та введення об'єктів будівництва в експлуатацію - 31 липня 2007 року.

На виконання своїх зобов'язань позивачем внесені грошові кошти у сумі 755956,00 грн та 746572 грн, а всього 1502528,00 грн.

У зв'язку із недотриманням строків завершення будівництва об'єктів інвестування 06 серпня 2008 року та 20 серпня 2008 року позивач подав заяви до ТОВ «Фінансова установа «Інвестбуд» про розірвання договорів та повернення сплачених коштів.

Листом від 23 жовтня 2008 року відповідач підтвердив свій обов'язок по поверненню грошових коштів, внесених позивачем.

Як вбачається з тексту листа, сума коштів, що підлягає поверненню за умовами правил ФФБ складає 2297851,19 грн. Управитель не в змозі перерахувати суму коштів довірителю у зв'язку із використанням їх для фінансування спорудження об'єкту нерухомості.

ТОВ «Фінансова установа «Інвестбуд» гарантує повернення коштів частками по факту отримання коштів на розрахунковий рахунок ФФБ або шляхом укладення договору цесії ОСОБА_6 з іншим довірителем, пошуком якого займається фінансова установа.

Як встановлено судом і визнано сторонами, позивачу було повернено 45000,00 грн, а відповідачем був визначений графік повернення грошових коштів: 17 жовтня 2008 року - 500000,00 грн, 03 листопада 2008 року - 1797851,19 грн.

26 квітня 2011 року сторони уклали договори про поновлення дії договорів № 07А/12-09 та № 07Б/12-05 від 25 грудня 2006 року про участь у Фонді фінансування будівництва.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_6 посилався на те, що відповідно до заяв від 06 серпня 2008 року та 20 серпня 2008 року він достроково припинив дію відповідних договорів про участь у ФФБ, у зв'язку з чим відповідач мав виплатити йому суму коштів у розмірі 2297851,19 грн, яка не була йому сплачена. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму інфляційних витрат та трьох відсотків річних від цієї суми, у зв'язку із простроченням її виплати з 19 вересня 2008 року по дату поновлення дії договорів про участь у ФФБ 25 квітня 2011 року.

Однак, зі змісту договорів від 26 квітня 2011 року вбачається, що сторони дійшли згоди вважати недійсними відповідні заяви від 06 серпня 2008 року та 20 серпня 2008 року щодо припинення дії договорів про участь у ФФБ.

ЦК України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема, поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина 1 статті 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у статтях 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Тому, відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що дія договорів № 07А/12-09 та № 07Б/12-05 від 25 грудня 2006 року за домовленістю відповідача та позивача поновлена, а зі змісту договорів від 26 квітня 2011 року вбачається, що сторони дійшли згоди вважати недійсними відповідні заяви від 06 серпня 2008 року та 20 серпня 2008 року щодо припинення дії договорів про участь у ФФБ, а тому не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних від суми, яка була визначена на підставі цих заяв.

При цьому, суди обґрунтовано вказали на відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми упущеної вигоди та суми відшкодування моральної шкоди.

До таких висновків суди дійшли на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведені в скарзі доводи не дають підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками судів з їх оцінки.

За таких обставин, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.В. Дем'яносов
В.М. Коротун
І.К. Парінова
С.П. Штелик