АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/236/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,27 Компанієць О.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоДемченка В. А.
суддівПодороги В. М. , Бородійчука В. Г.
при секретаріВолвенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що він позичив ОСОБА_8 26000 доларів США (що було еквівалентом 208000 грн.) на 1 рік до 27 травня 2014 року. Позика була цільовою для придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 і повинна була погашатись щомісячними рівними частками згідно із графіком, що є додатком до договору. За користування позикою належало сплачувати проценти на рівні облікової ставки НБУ на момент повернення. За несвоєчасне виконання або невиконання договору позичальник повинен був сплачувати штраф в розмірі 20% від суми невиконаного або несвоєчасно виконаного зобов'язання, а також пеню в розмірі 0,5% від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення.

Стверджуючи, що ОСОБА_8 повернув лише 3600 доларів США, позивач просив стягнути борг за договором позики, а також проценти, штраф і пеню відповідно до курсу долара США на день звернення до суду.

Крім того, ОСОБА_6 просив стягнути з відповідача на його користь 20000 грн. відшкодування моральної шкоди, заподіяної невиконанням договору. В подальшому позовні вимоги були збільшені і становили: 352800 грн. заборгованості за договором позики, 75028 грн. 25 коп. процентів, 70560 грн. штрафу, 298116 грн. пені та 50000 грн. моральної шкоди.

Оскільки ТОВ «Алекс-земпроект» 3 вересня 2013 року уклало з ОСОБА_6 договір поруки, за яким в межах суми в 5000 грн. поручилось за виконання ОСОБА_8 договору позики, позивач просив також стягнути з цього товариства на його користь 5000 грн.

В подальшому за заявою позивача вимоги до ТОВ «Алекс-земпроект» було залишено без розгляду.

Суд першої інстанції ухвалою від 07 жовтня 2014 року залучив до участі в справі як співвідповідача колишню дружину відповідача ОСОБА_9 , з якої позивач вимагав солідарного задоволення позовних вимог, оскільки договір позики від 27 травня 2013 року було укладено в інтересах сім'ї.

А тому, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заборгованість за договором позики в сумі 352800.00 гривень, відсотки за користування коштами в сумі 75028,25 гривень, неустойку (штраф) в сумі 70560.00 гривень, пеню в сумі 298116.00 гривень та моральну шкоду в сумі 50000.00 гривень

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_8 визнав позов в частині повернення тіла кредиту і пояснив, що позичив у ОСОБА_6 26000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 На придбання квартири було витрачено близько 16000 доларів США (128000 грн.). Решта позичених коштів була витрачена на ремонт квартири, придбання побутової техніки. Три місяці він сплачував кредит, а коли ОСОБА_9 вирішила розривати шлюб, припинив виплату. Вважає, що кредит повинен повертати разом з ОСОБА_9 , оскільки кошти були витрачені на купівлю, ремонт і обладнання квартири, придбаної під час шлюбу.

Відповідачка позов не визнала і пояснювала, що про укладення наведеного договору позики їй не було відомо. На придбання квартири було витрачено 10000 доларів США її з ОСОБА_8 сімейних заощаджень. Крім того, 1700 доларів США вона позичила у своєї сестри ОСОБА_10, на 3300 доларів США взяла кредит в банку, а близько 1000 доларів США (8000 грн.) зняла з банківського рахунку своєї дочки. Оскільки на придбання квартири не витрачались кошти, позичені ОСОБА_8 у ОСОБА_6 , заявлені до неї вимоги вважає безпідставними.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 листопада 2014 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 352800 грн. заборгованості за договором позики, 75028 грн. 25 коп. процентів та 298116 грн. пені, а всього 725944 грн. 25 коп.

В решті позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_8 до спеціального фонду Державного бюджету України 3330 грн. 30 коп. судового збору.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 9 липня 2014 року; дозволено відчуження квартири АДРЕСА_1

Не погоджуючись з даним рішенням, представник позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача та відповідача ОСОБА_8, відповідачка ОСОБА_9, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду в засідання не зявилась, не повідомивши про причини неявки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування в частині відмови у солідарному стягненні боргу з ОСОБА_9 та стягненні штрафу з наступних підстав.

Так, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення боргу із ОСОБА_8 суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідальність за невиконання договору позики повинен нести відповідач ОСОБА_8 та стягнув з нього борг за договором позики, відсотки та пеню, відмовивши при цьому у солідарному стягненню заборгованості з колишньої дружини ОСОБА_9 та стягнення неустойки (штрафу) та моральної шкоди.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі погодитись неможливо виходячи з наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд не повно і не всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, не правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і як наслідок ухвалив рішення по справі без додержанням норм матеріального права.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, за матеріалами справи колегією суддів установлено, що 27 травня 2013 року був укладений письмовий договір позики, згідно з п. 1.1 якого ОСОБА_6 позичив ОСОБА_8 26000 доларів США, які той повинен був повернути у гривневому еквіваленті за офіційним валютним курсом НБУ не пізніше ніж через рік, тобто до 27 травня 2014 року. На підставі п. 2.4 договору позику належало повертати щомісячними платежами по 2170 доларів США ( а. с. 17 - 19).

Відповідно до п. 1.3 договору позики за користування грошовими коштами позичальник зобов'язаний сплачувати суму процентів річних в розмірі облікової ставки НБУ на день повернення позики.

У відповідності з п. 3.3 договору за невиконання або несвоєчасне виконання умов договору відповідач ОСОБА_8 зобов'язаний сплатити позивачу штраф в розмірі 20% від суми невиконаного або несвоєчасно виконаного зобов'язання.

За це ж на підставі п. 3.4 договору ОСОБА_8 повинен сплатити ОСОБА_6 пеню в розмірі 0,5% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, судом першої інстанції не було враховано, що згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям за позикою, є спільною власністю чоловіка та дружини.

Також ст. 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно, судом першої інстанції не застосовано положення ст. 65 СК України, згідно з якою договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Таким чином, у результаті придбання подружжям квартири за позикові кошти боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав договір.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Оскільки за договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти у власність, а останні згідно з вимогами ст. 60 СК України стають об'єктом спільної сумісної власності подружжя, то погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що на спірні правовідносини не поширюється правило про солідарну відповідальність, не можливо.

З матеріалів справи убачається, що договір позики між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було укладено 27 травня 2013 року , а саме ОСОБА_8 позичив 26000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 відповідно до п.1.1-1.2 даного договору (а.с.17).

А 29 травня 2013 року ОСОБА_8 придбав за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 (а.с.220-222) за 128000 гривень.

Відповідно до відомостей про реєстрацію, відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстровані у даній квартирі з 07.08.2013 року (а.с.34, 99).

Будь-яких інших доказів про витрату коштів на придбання даної квартири відповідачкою ОСОБА_9 у справу не надано.

А тому, установивши на підставі наявних доказів у справі, яким дана належна оцінка, факт отримання ОСОБА_8 грошей за договором позики для придбання в інтересах сім'ї квартири, в якій мешкала його сім'я, колегія суддів приходить до висновку про стягнення боргу з обох з подружжя в солідарному порядку.

Окрім того, відповідачка ОСОБА_9, у своїй позовній заяві про поділ спільного майна подружжя від 3 червня 2014 року, яка подана до суду, визнає дану квартиру спільною власністю подружжя (а.с.124-125).

Також, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволення неустойки (штрафу), передбаченої договором позики.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Формами неустойки є штраф і пеня.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов'язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов'язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов'язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов'язання.

З огляду на зазначене, правильним є стягнення як пені , так і штрафу, передбаченими умовами договору позики, оскільки заходи відповідальності за порушення грошового зобов'язання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена (аналогічна позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі N 6-49цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі N 6-59цс13).

Позовні вимоги та доводи апеляційної скарги щодо стягнення моральної шкоди з відповідачів є не обґрунтованими, оскільки не ґрунтуються на положенням матеріального права при не виконанні договору позики, а тому в цій частині вимоги до задоволення не підлягають і рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає до залишення без змін.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, заслуговують на увагу, а тому рішення суду першої інстанції підлягає до часткового скасування з ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог про стягнення солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 заборгованості за договором позики в сумі 352800.00 гривень, відсотків за користування коштами в сумі 75028,25 гривень, штрафу в розмірі 70560.00 гривень та пені в сумі 298116.00 гривень, а всього на суму 796504.25 гривень.

Судові витрати, відповідно до положень ст.88 ЦПК України, підлягають до стягнення з відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в рівних частинах з кожного, а саме по 1827.00 гривень з кожного, а всього на загальну суму 3654.00 гривень на користь держави, оскільки позивач звільненний від сплати судового збору в силу п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», в іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає до залишенню без змін.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди, в частині відмови у солідарному стягненні з відповідачки ОСОБА_9 та стягненні штрафу і судового збору - скасувати та ухвалити нове рішення, яким :

- позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити частково ;

- стягнути солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики в сумі 352800.00 гривень, відсотки за користування коштами в сумі 75028,25 гривень, штраф в розмірі 70560.00 гривень, пеню в сумі 298116.00 гривень, а всього заборгованість на суму 796504.25 гривень;

- стягнути з ОСОБА_8 на користь держави судовий збір в сумі 1827 гривень;

- стягнути з ОСОБА_9 на користь держави судовий збір в сумі 1827 гривень.

- в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :