У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 15 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 14 листопада 1940 року між нею та ОСОБА_6 було укладено шлюб. У 1991 році під час перебування у шлюбі ними було придбано трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. Після смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_1 вона залишилась сама проживати у вищезазначеній квартирі. Нещодавно їй виповнилося 91 рік, вона часто хворіє, потребує стороннього догляду, тому за нею доглядає її внучка - ОСОБА_7

16 травня 2012 року вона звернулась до нотаріуса, де заповіла вищевказану квартиру ОСОБА_7 Проте, їй стало відомо, що право власності на квартиру належить її внукові - ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 25 квітня 1995 року, за яким її померлий чоловік ОСОБА_6 подарував квартиру ОСОБА_4

Про існування договору дарування їй не було відомо, оскільки згоди на дарування даної квартири вона не надавала.

У зв'язку з цим просила суд визнати договір дарування спірної квартири недійсним.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 15 вересня 2014 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, реєстраційний № 2212 від 25 квітня 1995 року, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 104 грн. 70 коп. судового збору.

У касаційній скарзі приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спірна квартира була об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому оспорюваний договір дарування підлягає визнанню недійсним з підстав відсутності згоди ОСОБА_3, як співвласника нерухомого майна, на безоплатне відчуження квартири її чоловіком на користь ОСОБА_4

З такими висновками судів погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 19 січня 1991 року між виконавчим комітетом Рівненської міської ради народних депутатів та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за умовами якого виконавчий орган місцевого самоврядування продав, а покупець ОСОБА_6 придбав у продавця за 4 846 карбованців зазначене жиле приміщення (а. с. 30-31).

5 квітня 1995 року ОСОБА_6 подарував цю квартиру на підставі відповідного договору ОСОБА_4, який її прийняв у дар. Угоду посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (а. с. 28-29).

Рішенням Рівненського міського суду від 21 вересня 2012 року, яке набрало законної сили, встановлено факт реєстрації шлюбу, що мав місце 14 листопада 1940 року у с. Країв (Новокраїв) Острозького району Рівненської області між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9-11).

Відповідно до ст. 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Як убачається з матеріалів справи, позивачка такої письмової згоди на укладення ОСОБА_6 договору дарування квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя не давала.

Згідно з ст. 48 ЦК УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх

дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Суди, посилаючись на вказані обставини, та на те, що відповідач проти задоволення позову не заперечував, виходили з того, що оскільки рішенням Рівненського міського суду від 21 вересня 2012 року, яке набрало законної сили, встановлено факт реєстрації шлюбу, що мав місце 14 листопада 1940 року у с. Країв (Новокраїв) Острозького району Рівненської області між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, то на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 05 квітня 1995 року є недійсним.

При цьому суди не звернули увагу на те, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом, саме на момент вчинення правочину.

Оскільки факт реєстрації шлюбу між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, було встановлено рішенням Рівненського міського суду від 21 вересня 2012 року, зазначена обставина не може бути підставою недійсності правочину, укладеного ОСОБА_6 5 квітня 1995 року.

Також у матеріалах справи є копія позовної заяви ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки від 01 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «Сведбанк», предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а. с. 58-60).

При цьому апеляційний суд не звернув уваги та не перевірив доводи апеляційної скарги приватного нотаріуса щодо залучення до участі у розгляді справи представника Укрсоцбанку, оскільки спірна квартира є предметом іпотеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ЦПК України якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Суди на зазначене уваги не звернули та не обговорили відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України питання про залучення до участі у справі банка, в іпотеці якого перебуває спірна квартира.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскілки спірна угода була укладена 5 квітня 1995 року під час дії ЦК 1963 року, відповідно до ст. 71 якого строк позовної давності був встановлений у три роки та сплив до набрання чинності ЦК України 2004 року, тому до спірних правовідносин правила про позовну давність, передбачені ЦК України 2004 року, не застосовуються. А відповідно до ст. 75 ЦК УРСР 1963 року позовна давність по спірних правовідносинах застосовується судом незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Суди наведеного не врахували та не перевірили причини пропуску ОСОБА_3 строку позовної давності

Таким чином судами у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані норми процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи і на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 15 вересня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта