У Х В А Л А

Іменем України

22 січня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Куцина М. М.,

суддів - Бондаренка Ю. О., Собослоя Г. Г.,

при секретарі - Чейпеш С. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Великоберезнянського районного суду від 22 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання неправомірною відмову у підписанні акту погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами, акту прийому-передачі межових знаків на зберігання, визнання права на приватизацію та реєстрацію земельної ділянки без підпису суміжного землекористувача, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання неправомірною відмову у підписанні акту погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами, акту прийому- передачі межових знаків, визнання права на приватизацію та реєстрацію земельної ділянки без підпису суміжного землекористувача.

Позов мотивовано тим, що позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Великоберезнянської державної нотаріальної контори від 23 листопада 2004 року, є власником житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 Закарпатської області.

Рішенням 22- сесії 5- скликання Великоберезнянської селищної ради від 11 жовтня 2013 року наданий дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою : АДРЕСА_1, площа земельної ділянки відповідно до земельно- обліковаих документів складає 0.15 га.

При виготовленні технічної документації на земельну ділянку виникла необхідність у підписанні акту погодження меж земельної ділянки, суміжним землекористувачем ОСОБА_2.

Відповідачка, як суміжний землекористувач, відмовилась підписати акт прийому- передачі межових знаків на зберігання від 7 серпня 2014 року з мотивів того, щ відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 16 грудня 2002 року, їй належить земельна ділянка площею 0.13 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, а погодження зазначеного розміру та меж земельної ділянки зазначеного у цьому акті, приведе до зменшення розміру її ділянки.

Також, позивачеві стало відомо, що підставою для непогодження відповідачкою меж земельної ділянки є самовільний захват частини належної земельної ділянки до її будинковолодіння, яка складала згідно з земельно-обліковими документами за житловим будинком АДРЕСА_1 земельна ділянка складає 0.15 га.

Так, з огляду на акт погодження меж від 7 серпня 2014 року, в позиції від 2 до 3 ( відстані від А до Б) зазначена належна довжина її земельної ділянки розміром 7.90 м. Ця довжина , навіть розміром 8.90 м., існувала ще в далекому 1946 році, коли виготовлявся один з перших генеральних планів села. Це стверджується схемою з генплану селища від 24 червня 1946 року відносно її дворогосподарства, де згадана довжина складає 8.90 м..

Також позивачка стверджує, що довжина розміром 7.90 м. має розмір відображення і в геодезичній зйомці її земельної ділянки. Крім того, ця довжина зазначена в державному акті на право приватної власності на землю відповідачки, і на схемі генплану дворогосподарства відповідачки, розмір довжини її земельної ділянки не вказаний.

Позивачка вважає, що дії відповідача щодо безпідставної відмови від підпису акту погодження меж земельної ділянки та акту відновлення та прийому- передачі межових знаків на зберігання є такими, що порушують її права на приватизацію за правилами ч. 2 ст.152 ЗК України.

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ст ст 118, 122, 152, 158, п.б ч.2 ст.198 ЗК України, просила в суді першої інстанції визнати неправомірною відмову у підписанні акту погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами, акту прийому- передачі межових знаків, визнання права на приватизацію та реєстрацію земельної ділянки без підпису суміжного землекористувача, стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 22 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням місцевого суду, позивачка оскаржила дане рішення в апеляційному порядку, вважаючи, що останнє є необ'єктивним, необґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просила дане рішення скасувати і постановити нове рішення, яким задовольнити позов.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі.

Відповідач у суді апеляційної інстанції рішення місцевого суду вважає законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивачкою не доведено факту порушення зі сторони відповідачки її цивільного права чи інтересу внаслідок відмови у погодженні відповідачкою меж земельної ділянки , оскільки позивачем фактично оспорюється розмір та межі земельної ділянки, яка передана відповідачеві на підставі державного акту, який позивачем у суді першої інстанції, не оспорювався.

Також, місцевий суд вважав, що відмова відповідачки у погодженні меж земельної ділянки не порушує права позивача.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлені наступні факти.

Позов мотивовано тим, що позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Великоберезнянської державної нотаріальної контори від 23 листопада 2004 року, та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно , набула право власності на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 Закарпатської області.

Згідно з земельно-обліковими документами за житловим будинком АДРЕСА_1

Рішенням 22- сесії 5- скликання Великоберезнянської селищної ради від 11 жовтня 2013 року позивачеві ОСОБА_1 наданий дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки розміром 0.15 га землі для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою : АДРЕСА_1.

Позивачеві передається у приватну власність земельна ділянка розміром 0.15 га землі.

Відповідачеві ОСОБА_2, яка є суміжним землекористувачем, на підставі державного акту, виданого 16 грудня 2002 року, належить право приватної власності на земельну ділянку розміром 0.13 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 Закарпатської області.

Сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є суміжними землекористувачами земельних ділянок по АДРЕСА_1

Із акту погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами від 7 серпня 2014 року вбачається, що у відрізку 2-3 ширина земельної ділянки позивачки вказана 7.90 м., однак, згідно з державним актом відповідачки ширина земельної ділянки останньої у спірному місці становить 11.50 м ( відрізок 2.2- 2.1. ). Відтак ширина земельної ділянки позивачки становить 5.30 м згідно з відрізком на місцевості 2.1- 3 ( 2.2-2-2.1-3).

У суді першої інстанції спеціаліст ОСОБА_3 пояснив, що здійснював обмір земельної ділянки зі слів позивачки, як замовника для виготовлення кадастрової (плану) зйомки. Однак, розміри земельної ділянки, зазначені у державному акті відповідачки, враховані не були, оскільки на її земельну ділянку не зроблено геодезичної зйомки.

Крім того, позивачка посилається на те, що при приватизації земельної ділянки відповідачем, підпис на погоджувальному акті її матері, як колишнього землекористувача, відсутній. Цей підпис належить іншій особі.

У суді першої інстанції встановлено , що до серпня 2014 року, тобто до проведення приватизації земельної ділянки позивачем , твердих меж між земельними ділянками позивача та відповідача не існувало.

Позивач у тексті позовної заяви посилається на те, що відповідач по справі приватизувала земельну ділянку фактично більше, ніж їй було надано рішенням Великоберезнянської селищної ради, а тому відповідачка набула право власності на частину її земельної ділянки, що призвело до зменшення розміру земельної ділянки, яку вона повинна приватизувати.

За положеннями ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 118 цього Кодексу, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Пунктом 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція) (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено, що технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою включає, зокрема, кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки та збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів.

Згідно із п. 2.3 Інструкції, межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.

Відповідно до п. 2.4 Інструкції перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив'язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі земельної ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.

Тобто вбачається, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності.

Доводи апеляційної скарги стосуються того, що місцевим судом безпідставно не взято до уваги подані докази: якими встановлені розміри земельної ділянки, геодезична зйомка її земельної ділянки, державний акт на право власності на земельну ділянку відповідачки, де підтверджується зазначена довжина земельної ділянки з її боку, виданий державний акт відповідачки не має кадастрового номеру і є підробленим, оскільки у погодженні меж земельної ділянки ОСОБА_2 прізвище її матері, як тодішнього землекористувача , фігурує як "ОСОБА_4", а не як правильно „ОСОБА_4", і стоїть підпис не її матері.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого суду, який вважав, що позивачем фактично оспорюється розмір та межі земельної ділянки, яка охоплюється розміром земельної ділянки, яка передана відповідачеві у власність на підставі державного акту, при цьому, позивачем у суді першої інстанції не оспорювався державний акт ( у рамках якого повинно перевіряти фактичний розмір земельних ділянок, сторін та їх межі), а також даний позов пред'явлено до відповідача, і до участі у справі не залучено орган місцевого самоврядування, яким затверджується технічна документація на зазначену земельну ділянку для передачі її у власність.

За таких обставин, місцевий суд дійшов до правильного висновку, що позивачкою не доведено факту порушення зі сторони відповідачки її цивільного права чи інтересу, внаслідок відмови у погодженні відповідачкою меж земельної ділянки.

Судова колегія констатує, що позивачка не позбавлена можливості повторного звернення до суду з відповідним позовам для реалізації належного права на приватизацію зазначеної земельної ділянки.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Великоберезнянського районного суду від 22 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді: