У Х В А Л А

іменем україни

04 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П., Остапчука Д. О.,

Карпенко С. О., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору від 21 грудня 2007 року № 0050/1207/71-216, просило стягнути з відповідача 166 707,43 доларів США, що еквівалентно 1 333 492 грн 49 коп., заборгованості за вказаним договором та судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ТОВ «ФК «Вектор Плюс», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач був належним чином повідомлений про відступлення права грошової вимоги факторові, тому не міг сплачувати заборгованість за кредитним договором новому кредитору.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 21 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), яке є правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0050/1207/71-216, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 139 тис. доларів США, а останній зобов'язався повернути кредит у строк до 21 грудня 2037 року та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 11,9 % річних.

28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, за умовами якого банк передав фактору права вимоги за своїми зобов'язаннями.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Обґрунтовуючи підстави позову, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» посилалось на те, що ОСОБА_3 зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 11 листопада 2013 року виникла загальна заборгованість у сумі 166 707,43 доларів США, що еквівалентно 1 333 492 грн 49 коп., яку позивач просив стягнути на свою користь.

Відповідно до положень ст. ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника його обов'язку перед клієнтом.

Отже, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним.

Вирішуючи спір, на порушення приписів ст. ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам справи та не врахував, що неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що п. 10.5 кредитного договору передбачено, що банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання за цим договором, а також за угодами, пов'язаними із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2012 року ПАТ «Сведбанк» на зазначену в кредитному договорі адресу ОСОБА_3 було направлено повідомлення про відступлення права грошової вимоги, разом із яким боржнику було повідомлено про розмір заборгованості станом на 28 листопада 2012 року та нові реквізити для її погашення перед новим кредитором - ТОВ «ФК «Вектор Плюс» (а. с. 17).

08 листопада 2013 року на адресу ОСОБА_3 ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було направлено досудову вимогу про погашення кредитної заборгованості та роз'яснено наслідки її невиконання (а. с. 24).

З огляду на таке, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача кредитної заборгованості на користь нового кредитора - ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у зв'язку з неналежним повідомленням позичальника про зміну кредитора є передчасними.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України на зазначене не звернув уваги і суд апеляційної інстанції.

Крім того, погоджуючись із висновками суду першої інстанції про безпідставність позову, апеляційний суд поряд з іншим виходив із того, що позивачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили про відступлення грошової вимоги саме до позичальника ОСОБА_3 і саме за кредитним договором від 21 грудня 2007 року № 0050/1207/71-216.

У той же час апеляційний суд не звернув уваги на те, що із копії витягу договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15 та витягу з реєстру заборгованостей боржників № 1-Б, зокрема щодо боржника ОСОБА_3, зазначено суму заборгованості, право вимоги на яку передається до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та з чого вона складається (а. с. 22).

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. П. Гончар

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко