Провадження № 2/645/490/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2015 року . м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Алфьорової Т.М.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5 та ПАТ «МЕГАБАНК» про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, посилаючись на те, що 20.11.2014 р. йому стало відомо про укладення його матірю відповідачем ОСОБА_3 та його тіткою відповідачем ОСОБА_4 12.12.2011 р. договору купівлі-продажу квартири № 404 в будинку № 256 по Салтівському шосе в м. Харкові.

Як вказано позивачем в позовній заяві та зазначено представником позивача в судовому засіданні позивач 07.12.2011року змінив місце реєстрації та зареєструвався за адресою АДРЕСА_1., однак проживає з 02.02.2000 року і по теперішній час в спірній квартирі. Позивач та його представник вважають, що відчуженням зазначеної квартири були порушені житлові права позивача та право на належний правовий захист дитини, а також через укладення договору купівлі-продажу квартири без згоди органу опіки і піклування права позивача як дитини на належний життєвий рівень і право користування житлом були порушені. Посилаючись на те, що укладений договір порушує публічний порядок, на положення Конвенції про права дитини, Конституції України, Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 228, ч. ч. 1, 3 та 5 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України просить визнати недійсним укладений договір купівлі - продажу квартири від 12.12.2011 р.

Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі і надав пояснення про обставини викладені вище, а також пояснив, що ОСОБА_2 незважаючи на те, що був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжував користуватися спірною квартирою і де мешкає зараз і тому при укладення договору купівлі - продажу квартири обовязково треба було отримати дозвіл органів опіки і піклування. Вважає, що вказаний правочин суперечить інтересам неповнолітньої дитини ( ст. 203 п. 6 ЦК України ) і тому на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України може бути визнаний недійсним.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не зявились, про день і час слухання справи сповіщалася належним чином за вказаною адресою, надали до суду заяви, відповідно до яких вони визнають позов ОСОБА_2К та підтверджують викладені в позові обставини недійсності договору.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи сповіщався належним чином за вказаною адресою.

Представник третьої особи ПАТ «МЕГАБАНК» в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, надала до суду письмові заперечення на позовну заяву. В обґрунтування заперечень зазначила, що відповідно до норм чинного законодавства України підстави для визнання договору від 12.12.2011 р. купівлі-продажу квартири № 404 в будинку № 256 по Салтівському шосе в м. Харкові, відсутні. Вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України, виконані сторонами при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири. Пояснила, що відповідно до норм чинного законодавства України, враховуючи, що позивач не мав майнових прав щодо спірної квартири, оскільки він не мав права власності на неї, не мав права користування нею та був зареєстрований за іншою адресою, то згода органу опіки і піклування в даному випадку не вимагається. Також зазначила, що позивачем та його представником, з врахуванням вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не доведено та не підтверджено наявність жодної з підстав для визнання спірного договору недійсним, того що спірний правочин порушує публічний порядок, а також, того, що на укладення спірного договору необхідна згода органу опіки та піклування. Крім того, звернула увагу суду на той факт, що спірна квартира згідно з Іпотечним договором № 27/2011-МК-USD-З від 26.12.2011 р., укладеним між ПАТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_4, забезпечує виконання ФОП ОСОБА_4 зобовязань за кредитним договором від 26.12.2011 р. № 27/2011-МК-USD та за будь-якими додатковими угодами до нього, згідно з умовами якого ПАТ «МЕГАБАНК» було надано ФОП ОСОБА_4 кредит у розмірі 70 000,00 доларів США, строком з 26.12.2011 р. по 20.12.2016 р. зі сплатою 13,0 % річних, за яким на даний час виникла чимала заборгованість. Посилаючись на ст.ст. 3, 5, 203, 215, 626, 627, 628 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 30.03.2012 р., представник ПАТ «МЕГАБАНК» просила відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач відповідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Судовим розглядом встановлено, що 12.12.2011р. між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу квартири № 404, яка знаходиться за адресою місто Харків, вул. Салтівське шосе, 256.

Згідно з вимогами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, що і було зроблено в даному випадку.

Згідно з п. 1.3. договору від 12.12.2011 р. купівлі-продажу квартири вказана квартира належала відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 26.12.2002 р. Виконавчим комітетом Фрунзенської районної ради м. Харкова, на підставі Рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної ради міста Харкова № 289/39 від 17.12.2002 року, зареєстрованого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 29.12.2002 року, записано в реєстрову книгу за реєстровим № П-8-7561.

Відповідно до п. 3.3. договору від 12.12.2011 р. купівлі-продажу квартири відповідач ОСОБА_3 довіла до відома відповідача ОСОБА_4, а відповідач ОСОБА_4 взяла до уваги, що у відчужуваній квартирі малолітні, неповнолітні, треті особи на проживають, прав у третіх осіб (в тому числі за договорами оренди, позички) щодо відчужуваної квартири як в межах так і за межами України, а також публічно встановлених обмежень у використанні квартири, яка є предметом цього договору, немає.

Згідно з п. 9.2. договору від 12.12.2011 р. купівлі-продажу квартири сторонам розяснено зміст ст.ст. 182, 203, 210, 213, пункту 4 ст. 334, 655, 657, 659 ЦК України, ст. 57 СК України, ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 172 Податкового кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, підтверджується позивачем в позовній заяві та представником позивача в судовому засіданні, позивач на момент укладення договору купівлі-продажу квартири не був зареєстрований в спірній квартирі та був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 258 кв. 298.

Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Відповідно до ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Отже згідно ст. 29 ЦК України визначається місто проживання фізичної особи, а з цим юридичним фактом повязана власно реєстраційна процедура.

Право користування майном члена сімї власника житла повязано з моментом здійснення реєстрації його за місцем проживання.

А зняття з реєстраційного обліку є наслідком встановлення зміни місця проживання та втрати права на користування житлом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент укладення договору від 12.12.2011 р. купівлі-продажу квартири позивач не мав права користування квартирою № 404 в будинку № 256 по Салтівському шосе в м. Харкові, а мав право користування іншим житловим приміщенням.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.44 постанови №5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначив, що суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору.

Вказані роз'яснення за аналогією можуть бути застосовані до оспорюваного договору купівлі-продажу квартири.

Отже, згода органу опіки і піклування необхідна лише у випадку якщо дитина є власником або має право користування житловим приміщенням, що відчужується.

А, враховуючи, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири позивач не мав право власності на вказану квартиру та права користування нею, суд приходить до висновку, що згода органу опіки і піклування на укладення договору від 12.12.2011 р. купівлі-продажу квартири № 404 в будинку № 256 по Салтівському шосе в м. Харкові не потрібна.

Позивачем було надано до матеріалів справи ксерокопії наступних документів: паспорту ОСОБА_3; квитанцій про сплату комунальних послуг та ксерокопії медичних довідок ОСОБА_2 Надані позивачем документи не містять інформації щодо предмета доказування і не стосуються предмета доказування, а отже є неналежними доказами та не повинні прийматися до уваги.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що

порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого

майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушитипублічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Таким чином, за змістом вказаних норм матеріального права, обов'язковою умовою для визнання правочину таким, що порушує публічний порядок, є посягання особи, при його укладанні, на суспільні, економічні та соціальні основи держави.

Доказів того, що оспорюваний позивачем та його представником договір купівлі-продажу квартири, при його укладанні відповідачами, посягав на суспільні, економічні та соціальні основи держави не надано.

За таких підстав, суд не погоджується з думкою позивача та його представника та відхиляє їх посилання на порушення укладеним договором купівлі-продажу квартири публічного порядку.

Як роз'яснено в п. п. 1, 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивач та його представник будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження позовних вимог не надали.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд приходить до висновків, що укладений договір від 12.12.2011 р. купівлі-продажу квартири № 404 в будинку № 256 по Салтівському шосе в м. Харкові не порушує прав позивача та відповідає вимогам чинного законодавства України, що підстави для визнання його недійсним відсутні, у звязку з чим вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог. Визнання відповідачами позову суперечить закону і тому суд не приймає це до уваги .

Керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11 57, 60, 209, 212, 213, 214, 215, ЦПК України, ст. ст. 3, 11, 16, 202, 203, 204, 215, 228, 317, 319, 321, 626, 627, 657 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору від 12.12.2011 р. купівлі-продажу квартири № 404 в будинку № 256 по Салтівському шосе в м. Харкові, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстраційний № 991, відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий - суддя: