Ухвала іменем україни
04 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_7 про визнання договору поруки недійсним, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01 лютого 2008 року між нею та публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») було укладено договір поруки № SME0008083, відповідно до умов якого ОСОБА_6 на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед ПАТ «Альфа-Банк» відповідати за зобов'язання ОСОБА_7, які виникають з умов договору про надання траншу від 01 лютого 2008 pоку № SME0008083, в повному обсязі цих зобов'язань незалежно від отримання або неотримання вимоги банку про виконання кредитного договору. Однак у договорі поруки не визначено розмір зобов'язання ОСОБА_7 за умовами кредитного договору, від якого залежить розмір відповідальності ОСОБА_6, не зазначено строк, на який надано кредитні кошти, розмір відсотків, які підлягають сплаті позичальником за користування грошовими коштами, та обсяги відповідальності позичальника за порушення умов кредитного договору.

Крім того, 21 серпня 2008 року між ОСОБА_6 та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено додаткову угоду до договору поруки

від 01 лютого 2008 року № SME0008083, згідно з умовами якої поручитель надав свою згоду на будь-які зміни обсягу відповідальності позичальника за кредитним договором.

У зв'язку з тим, що договір поруки та укладена до нього додаткова угода значно збільшують обсяг відповідальності поручителя, ОСОБА_6 просила суд визнати недійсним договір поруки від 01 лютого

2008 року № SME0008083 та додаткову угоду від 21 серпня 2008 року.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська

від 21 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року, позов

ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним договір поруки від 01 лютого 2008 року

№ SME008083, укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_6

Визнано недійсною додаткову угоду від 21 серпня 2008 року до договору поруки від 01 лютого 2008 року № SME0008083, укладену між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_6

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов при укладенні оспорюваних договорів, а тому такі договори не вважаються укладеними та не створюють жодних правових наслідків. Крім того, суд відхилив доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, вважаючи, що строк не пропущено.

Проте погодитись із такими висновками судів попередніх інстанцій не можна, оскільки суди дійшли його з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення судів не відповідають.

Судами встановлено, що 01 лютого 2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк») (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_6 було укладено договір поруки № SME0008083/1 (а. с. 9).

Відповідно до п. 1.1 договору сторони договору встановлюють, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язання ОСОБА_7, які виникають з умов договору про надання траншу від 01 лютого 2008 року № SME0008083. Згідно з умовами договору банк у порядку та згідно з умовами Рамкової угоди від 01 лютого 2008 року № SMERS00590 надав ОСОБА_7 кредит у сумі 220 000 доларів США на строк 120 місяців зі сплатою процентів у розмірі 13,5 % річних (а. с. 34).

Пунктом 2.1 договору поруки сторони встановлюють, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором у повному обсязі зобов'язань, передбачених кредитним договором (а. с. 9).

21 серпня 2008 року між ЗАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_6 було підписано додаткову угоду до договору поруки від 01 лютого 2008 року № SME0008083/1.

Згідно з умовами додаткової угоди сторони домовились доповнити договір п. 1.7 та викласти його в наступній редакції: укладенням цього договору поручитель надає свою згоду на будь-які майбутні зміни обсягу відповідальності позичальника за кредитним договором, в тому числі такі, внаслідок яких відбудеться збільшення обсягу відповідальності поручителя за цим договором, зокрема, але не виключно, будь-які зміни кредитного договору, внаслідок яких збільшується сума кредиту, що надається позичальнику, строк користування кредитом та/або розмір процентів за користування кредитом комісійних винагород, неустойки, будь-яких інших платежів, які позичальник згідно з кредитним договором повинен сплачувати кредитору та за виконання яких поручитель поручається згідно з цим договором, і погоджується з тим, що такі зміни не є підставою для припинення встановленої цим договором порук, і встановлена цим договором порука залишається чинною протягом строку, встановленого в п. 3.1 договору, а поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і позичальник, з урахуванням будь-яких майбутніх змін обсягу відповідальності позичальника за кредитним договором. Дана згода поручителя є безумовною, безвідкличною і не обмежена строком дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення зобов'язання є договір або інший правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (ч. 2 ст. 6 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, в п. п. 8, 9 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК України тощо).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, посилаючись на положення ст. ст. 203, 215 ЦК України, просив визнати договір поруки та додаткову угоду до нього недійсними з тих підстав, що положення вказаних договорів суперечать нормам цивільного кодексу та збільшують обсяг відповідальності поручителя.

Разом з тим, судом не встановлено, як саме було збільшено обсяг відповідальності поручителя, яким нормам цивільного законодавства суперечать умови, викладені в договорі поруки та додатковій угоді до нього.

Зі змісту договору поруки вбачається, що при його укладенні сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, про що свідчать підписи сторін, тому висновок суду про те, що в договорі поруки обов'язково повинно бути зазначено розмір сплачуваних за користування кредитними коштами процентів як істотна умова договору, не відповідає закону, оскільки нормами цивільного законодавства, зокрема ст. ст. 553 -559 ЦК України, не передбачено чітко визначених істотних умов договору поруки.

Крім того, суд при вирішення спору не звернув уваги на положення ст. 217 ЦК України, відповідно до якої правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини, й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст. 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Також, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, не врахував положень ст. 256 ЦК України, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У силу положень ст. 257 ЦК України та ч. 1 ст. 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Однак суди попередніх інстанцій доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності належним чином не перевірили, не з'ясували, коли саме у позивача виникло право звернення до суду за захистом своїх прав, а також, як наявність відкритого виконавчого провадження з примусового стягнення заборгованості в солідарному порядку з боржника та позивача (поручителя) порушує права поручителя чи не відповідає договору поруки щодо обсягу відповідальності позивача та чи можна у зв'язку з цим вважати, що строк позовної давності не пропущено.

За таких обставин рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана Г.В. Юровська