Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/1825/14-ц Головуючий у 1-й інст. Баренко С. Г.
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Забродського М.І., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання: Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 листопада 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (далі - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" або банк, або позивач, або позикодавець) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (надалі - відповідач або позичальник). Остаточно просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 20 серпня 2007 року у сумі 91 818,57 доларів США. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що він належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 06 листопада 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 70 272,83 доларів США, що за курсом 11,87 складає 834 138 грн. 49 коп. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати, а позов залишити без розгляду. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилається на те, що суд не взяв до уваги клопотання його представника про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення суми заборгованості по кредиту і процентів за користування ним, а також пені і штрафу, та відповідно невірно визначив суму, належну до стягнення.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи доводиться та судом встановлено, що 20 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та банком укладений кредитний договір №ZRZ0G107324017 (а.с.13-15).

За умовами кредитного договору ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 34 720 доларів США за ставкою 12% річних на суму залишку за кредитом (проценти за користування кредитом) та 0,2% щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту від суми виданого кредиту (комісія).

Відповідно до п.7.1 кредитного договору відповідач зобов'язався з «10» по «15» число кожного місяця надавати банку кошти у сумі 431,03 дол. США (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із тіла кредиту, процентів за користування та комісії. Останній платіж до 19 серпня 2037 року.

ОСОБА_1 зобов'язання належним чином не виконує. Останній платіж здійснив у грудні 2009 року.

Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів і комісії за користування кредитом у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст.1050 ЦК України.

Умовами договору врегульовано, що при порушенні позичальником зобов'язання, в тому числі п.7.1 даного договору, він зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (п.4.1 кредитного договору). Пунктом 5.4 кредитного договору також передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. +5% від суми позову.

Таким чином, станом на 09 квітня 2014 року утворилася заборгованість відповідача перед банком на загальну суму 91 818,57 дол. США, що за курсом 11,87 становить 1 089 886,44 грн., яка складається із: тіла кредиту - 35 362,10 дол. США, процентів за користування кредитом - 20 012,51 дол. США, комісії за користування кредитом - 3 715,85 дол. США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 28 335,74 дол. США, штрафу - 4 392,37 дол. США (розрахунок а.с.8-11).

Суд першої інстанції, керуючись ст.253, ч.2 ст.258, ст.ст.266,526,549,610,629,1054 ЦК України, відмовив банку у стягненні штрафу за необґрунтованістю, стягнув пеню частково у сумі 11 182,37 дол. США за останні 12 місяців, що передували зверненню до суду, застосувавши спеціальну позовну давність в один рік, та стягнув тіло, проценти і комісію за користування кредитом, не застосувавши до основного зобов'язання загальну позовну давність у три роки, хоча умовами договору передбачені періодичні щомісячні платежі.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи доводи апеляційної скарги відносно застосування судом першої інстанції норм закону щодо позовної давності, погоджується з правовою позицією суду першої інстанції, який до пені застосував позовну давність, а до тіла кредиту, процентів та комісії за користування кредитом не застосував позовну давність, оскільки вона відповідає нормі та духу закону.

Так, відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Законодавець не конкретизував у якій формі має бути заява про застосування позовної давності. Застереження стосується лише стадії - до винесення судом першої інстанції рішення.

Таким чином, закінчення строку позовної давності не береться до уваги в розгляді спору, якщо на це не посилається одна зі сторін у справі.

Під час судових дебатів у суді першої інстанції представник відповідача, який не обмежений у повноваженнях, дійсно усно заявив про застосування позовної давності, але тільки відносно до штрафу та пені. Така обставина підтверджується відтвореним технічним записом судового засідання від 06 листопада 2014 року, що міститься на носії інформації, долученому до матеріалів справи (а.с.60). Таким чином, доводи апеляційної скарги відносно заявлення представником відповідача у суді першої інстанції про застосування позовної давності до вимог щодо тіла кредиту, процентів та комісії за користування кредитом не відповідають дійсності, а відтак є надуманими. Так, суд першої інстанції з'ясовував у представника відповідача, чи стосується його заява про застосування позовної давності також тіла, процентів та комісії, на що отримав однозначну відповідь про застосування строків тільки до пені та штрафу. Таким чином, заява представника про застосування строку позовної давності була конкретизована та стосувалася лише пені та штрафу, а не основного зобов'язання, яким є повернення тіла, сплата процентів та комісії за користування кредитом та вчинена до винесення судом першої інстанції рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано застосував позовну давність до пені та не застосував її до тіла, процентів та комісії, оскільки відносно останніх не заявлено сторонами у спорі до винесення рішення.

У стягненні штрафу відмовлено по суті, що виключає застосування інституту позовної давності.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Заявлення про застосування позовної давності вперше в дебатах не зовсім відповідає приписам ч.1 ст.193 ЦПК України, оскільки у промовах можна посилатися лише на обставини, досліджені в судовому засіданні. При цьому, суд першої інстанції, не постановивши ухвалу про повернення до з'ясування обставин у справі, продовжив судові дебати та у них з'ясовував обставини, що мають значення для справи. Хоча судом першої інстанції в цій частині були не дотримані норми процесуального права, але це не вплинуло на правильність рішення по суті, а тому не може бути підставою для його скасування.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки суду їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду залишає без змін.

Також не вбачається правових підстав для залишення позову без розгляду.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: