АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 758/825/14-ц Головуючий у суді першої інстанції: ДекаленкоВ.С.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1881/15 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г. Слюсар Т.А.

при секретарі Круглик В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ВладіміровоїОльги Василівни - представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, Приватного підприємства «Нива-В.Ш.», третя особа: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання акту уцінки та прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна недійсними.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, Приватного підприємства «Нива-В.Ш.», третя осба: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання акту уцінки та прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна недійсними, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що акт уцінки іпотечного майна № 781/17 від 17.10.2013 та треті прилюдні торги, результати яких оформлені протоколом від 08.11.2013 підлягають визнанню недійсними, оскільки договір іпотеки був укладений 03.09.2008, а тому дія ч. 2 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» на нього не поширюється відповідно до частини другої "Прикінцевих положень" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг". Згідно вказаних положень проведення другої переоцінки вартості майна та проведення третіх прилюдних торгів є неможливими. Відповідачами всупереч вимогам п. 7.3. Тимчасового положення про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомої арештованого майна, майно не було знято з торгів після того, як вони не відбулися другий раз, також порушено строки призначення третіх торгів, чим на його думку порушено право позивача про задоволення за рахунок предмета іпотеки боргових зобов'язань у розмірі 739 000,00 грн. шляхом залишення за собою нереалізованого майна після проведення других прилюдних торгів. На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст. 124 Конституції України, статті 82 Закону «Про виконавче провадження», Закону України «Про іпотеку», Тимчасовим положенням про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого арештованого майна, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України № 68/5 від 27.10.1999 року, з урахуванням уточнених вимог, позивач просив визнати недійсним акт уцінки майна № 781/17, а саме предмета іпотеки - нежилих приміщень (в літ. «А») загальною площею 93,3 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, яким визначено початкову ціну предмета іпотеки на третіх прилюдних торгах нарівні 406 450,00 грн., складений державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві ДикихО.В. та визнати прилюдні торги по реалізації нерухомого майна, а саме: нежилих приміщень (в літ. «А») загальною площею 93,3 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, результати яких оформлені протоколом від 08.11.2013 № 101345 недійсними.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, Приватного підприємства «Нива-В.Ш.», третя осба: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання акту уцінки та прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна недійсними відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції представник позивача подала апеляційну скаргу.

У поданій апеляційній скарзі позивач порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» у повному обсязі мотивуючи тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що при розгляді справи судом першої інстанції не враховані положення розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачамі фінансових послуг", у яких визначено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності, а саме до 16 жовтня 2011 року. Статтею 49 Закону України "Про іпотеку", в редакції, чинній станом на 03 вересня 2008 року (дата укладення кредитного договору і договору іпотеки), не було передбачене проведення третіх прилюдних торгів, а відтак і здійснення другої уцінки предмета іпотеки, що реалізувалось з торгів. До того ж, всупереч вимогам Тимчасового положення, майно не було знято з торгів, що є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів та підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

У судовому засіданні представник позивача Мілімко А.А. та третя особа: ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги. Відповідачі Відділ державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, Приватне підприємство «Нива-В.Ш.» та третя особа: ОСОБА_7 в судове засідання не з'являлись, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторінабо інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що в провадженні ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-864/11 виданого 03.12.2012 Деснянським районним судом м. Києва про стягнення солідарно із ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості в сумі 2 598 001,46 грн. та пені у сумі 48 392, 69 гривень, а також судового збору в сумі 1 700, 00 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. В ході проведення виконавчих дій з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві, було описано та арештовано предмет іпотеки, а саме: нежилі приміщення (в літ. «А») загальною площею 93,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, що належали на праві власності ОСОБА_6.

17.04.2013 постановою державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві призначено експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, а саме ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА». Як вбачається із наданого суду висновку з незалежної оцінки майна, складеного суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА», ринкова вартість нежилих приміщень (в літ. А), розташованих за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 93, 3 кв. м., власником яких є ОСОБА_6 без урахування податку на додану вартість станом на 16.05.2013 становить 739 000,00 гривень (а.с. 18).

19.08.2013 між ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві та Філією 10 ПП «Нива - В.Ш.» було укладено договір № 1013450 про надання послуг по організації та проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме: нежилих приміщень (в літ. «А»), загальною площею 93, 3 кв.м. розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

19.08.2013 Філією 10 ПП «Нива - В.Ш.» сторонам виконавчого провадження було надіслано повідомлення № 4028 про те, що прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), яке належить ОСОБА_6, а саме: нежилих приміщень (в літ. «А»), загальною площею 93, 3 кв.м. розташованих за адресою: АДРЕСА_1 із стартовою ціною 739 000, 00 грн., призначені на 06.09.2013 о 09 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_2 (3 поверх) (а.с. 19).

06.09.2013 Філією 10 ПП «Нива - В.Ш.» сторонам виконавчого провадження було надіслано повідомлення № 4344 про те, що прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), яке належить ОСОБА_6, а саме: нежилих приміщень (в літ. «А»), загальною площею 93, 3 кв.м. розташованих за адресою: АДРЕСА_1, за початковою (стартовою) ціною 739 000, 00 грн. без урахування ПДВ відповідно до абз. 4 ст. 45 ЗУ «Про іпотеку» вважаються такими, що не відбулися (а.с. 20).

11.09.2013 державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Гречан М.В. було складено Акт уцінки майна № 781/17 на 25% від початкової ціни, зазначеної у висновку про незалежну оцінку майна суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА», після чого вартість майна, нежилих приміщень (в літ. «А»), загальною площею 93, 3 кв.м. розташованих за адресою: АДРЕСА_1, склала 554 250, 00 грн. (а.с. 21).

16.09.2013 Філією 10 ПП «Нива - В.Ш.» сторонам виконавчого провадження було надіслано повідомлення № 4509 про те, що повторні прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), яке належить ОСОБА_6, а саме: нежилих приміщень (в літ. «А»), загальною площею 93, 3 кв.м. розташованих за адресою: АДРЕСА_1, із стартовою ціною 554 250, 00 грн., призначені на 04.10.2013 о 08 год. 30 хв. за адресою: АДРЕСА_2 (3 поверх) (а.с. 22).

04.10.2013 Філією 10 ПП «Нива - В.Ш.» сторонам виконавчого провадження було надіслано повідомлення № 4720 про те, що повторні прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), яке належить ОСОБА_6, а саме: нежилих приміщень (в літ. «А»), загальною площею 93, 3 кв.м. розташованих за адресою: АДРЕСА_1, за початковою (стартовою) ціною 554 250, 00 грн. без урахування ПДВ відповідно до абз. 4 ст. 45 ЗУ «Про іпотеку» вважаються такими, що не відбулися (а.с. 23).

17.10.2013 державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Диких О.В. було складено Акт уцінки майна № 781/17 на 45 % від початкової ціни, зазначеної у Висновку про незалежну оцінку майна суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА», після чого вартість майна, нежилих приміщень (в літ. «А»), загальною площею 93, 3 кв.м. розташованих за адресою: АДРЕСА_1, склала 406 450, 00 грн. (а.с. 27).

08.11.2013 Філією 10 ПП «Нива - В.Ш.» було проведено прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), яке належить ОСОБА_6, а саме: нежилих приміщень (в літ. «А»), загальною площею 93, 3 кв.м. розташованих за адресою: АДРЕСА_1, за стартовою ціною 406 450, 00 грн. за результатами яких складено Протокол № 1013450/1 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), яке належить ОСОБА_6 переможцем яких визнано ОСОБА_7 (а.с. 28).

Ухвалюючи у справі рішення про відмову в задоволенні позову про визнання акту уцінки та прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження порушення відповідачами правил проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, а саме: нежилих приміщень (в літ. «А») загальною площею 93,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, визначених Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999 року № 68/5, що мало б суттєве значення і вплинуло на правильність формування результатів їх проведення.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають вимогам закону.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що при розгляді справи судом першої інстанції не врахувані положення частини другої статті 49 Закону України "Про іпотеку" у поєднанні з пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", у яких визначено, що дія цього Закону № 3795-VI не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності, а відтак проведення другої переоцінки вартості майна та проведення третіх прилюдних торгів за договором іпотеки, укладеного 03.09.2008 є неможливим, колегія суддів виходить із такого:

Частиною другою статті 49 Закону України "Про іпотеку" у редакції, яка була чинною до внесення змін Законом № 3795-VI, було передбачено, що якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами перших прилюдних торгів призначається проведення на тих же умовах других прилюдних торгів, які мають відбутися протягом одного місяця з дня проведення перших прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на других прилюдних торгах може бути зменшеною не більше ніж на 25 відсотків.

Законом № 3795-VI частину другу статті 49 Закону України "Про іпотеку" доповнено реченням такого змісту: "Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами других прилюдних торгів призначається проведення у тому самому порядку третіх прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на третіх прилюдних торгах може бути зменшена не більш як на 50 відсотків початкової вартості майна".

Прикінцевими положеннями цього Закону передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (пункт 1), а у пункті 2 зазначено, що його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.Закон № 3795-VI набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до події, факту застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Під негайною дією норми права у часі слід розуміти поширення дії нової норми на ті правові наслідки, які хоча й випливають з юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми, проте настають після набрання чинності новою нормою.

Таке розуміння негайної дії норми права відображено в нормах процесуальних кодексів, зокрема ЦПК України (частина третя статті 2 ЦПК України), яка передбачає, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, у разі негайної дії норм права застосовується норма, яка була чинною на момент здійснення відповідної процесуальної дії. Більш пізня норма права скасовує дію попередньої норми, отже, стара норма права перестає діяти, оскільки замінена пізнішою, яка регулює ті самі суспільні відносини (наприклад, правовідносини з проведення прилюдних торгів).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, у силу іпотеки право іпотекодержателя одержати задоволення за рахунок заставленого майна виникає не з моменту укладення ним договорів кредиту чи іпотеки, а у разі невиконання боржником (іпотекодавцем) своїх зобов'язань.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки встановлені у статтях 12, 33 Закону України "Про іпотеку" та у статті 589 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) здійснюється на підставі рішення суду, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 590 ЦК України, частина четверта статті 33 Закону України "Про іпотеку").

У справі, яка переглядається, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено на підставі рішення суду від 08 грудня 2011 року, яке набрало законної сили 12 березня 2012 року.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізація предмета іпотеки з прилюдних торгів здійснюється згідно з вимогами статті 54 Закону України "Про виконавче провадження", статей 41-49 Закону України "Про іпотеку" та Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону України "Про іпотеку" реалізація предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах здійснюється у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", та з дотриманням вимог цього Закону.

За змістом статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Таким чином, примусова реалізація заставленого майна, як стадія виконавчого провадження, є сукупністю дій і правовідносин (урегульованих законами України: "Про виконавче провадження"; "Про іпотеку"; ЦК України та іншими нормативно-правовими актами), які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до Закону.

Отже, з урахуванням положень частини третьої статті 2 ЦПК України правовідносини з примусової реалізації заставленого майна повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії, зокрема проведення прилюдних торгів.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, сукупність дій виконавчих органів і правовідносини з примусової реалізації заставленого майна на підставі рішення суду мали місце (у тому числі реалізація майна) протягом 2012 - 2013 років, тобто після 16 жовтня 2011 року - після набрання чинності Законом № 3795-VI.

З огляду на те, що підставою виникнення правовідносин сторін у справі є безпосередньо не кредитний договір, а настання певної події, передбаченої іншим договором - договором іпотеки (невиконання зобов'язань), наслідком якої є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, колегія суддів прийшла до висновку про те, що на такі правовідносини дія пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 3795-VI не поширюється, а відтак відсутні порушення закону під час проведення прилюдних торгів.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Владімірової Ольги Василівни - представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді:

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2012 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючогоЯреми А.Г.,
суддів:Григорєвої Л.І.Патрюка М.В.,
Гуменюка В.І.,Романюка Я.М.,
Лященко Н.П.,Сеніна Ю.Л.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2011 року у справі за позовом прокурора Шевченківського району м. Чернівців в інтересах малолітніх ОСОБА_1, ОСОБА_2, неповнолітнього ОСОБА_5 до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції Чернівецької області, ОСОБА_13, ОСОБА_14, Чернівецького аукціонного центру державної компанії "Національна мережа аукціонних центрів" про визнання прилюдних торгів і свідоцтва про право власності недійсними та за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа - ОСОБА_12, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2004 року прокурор Шевченківського району м. Чернівців звернувся до суду з позовом в інтересах малолітніх ОСОБА_1, ОСОБА_2 і неповнолітнього ОСОБА_5 про визнання недійсними прилюдних торгів із продажу будинку Адреса_1, що відбулися 3 лютого 2004 року, та свідоцтва про право власності, виданого ОСОБА_13 на підставі акта про проведення прилюдних торгів.

У квітні 2004 року ОСОБА_13 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстрації.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 27 вересня 2005 року позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 17 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 14 вересня 2011 року, у задоволенні позову прокурора Шевченківського району м. Чернівців відмовлено. Позов ОСОБА_13 задоволено: усунено перешкоди ОСОБА_13 у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення із зазначеного будинку ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10 разом із неповнолітніми дітьми, знявши зазначених осіб із реєстрації за вказаною адресою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2011 року касаційну скаргу заступника прокурора Чернівецької області відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 17 червня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 14 вересня 2011 року залишено без змін.

У заяві про перегляд судових рішень заступник Генерального прокурора України порушує питання про скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2011 року та направлення справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України, Закону України "Про виконавче провадження" (тут і далі - Закон № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, в редакції, яка була чинною на час вчинення виконавчих дій) та Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в зазначеному Міністерстві 2 листопада 1999 року за № 745/4838 (далі - Тимчасове положення).

Як на підставу для перегляду зазначеного рішення заявник послався на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2012 року та від 6 червня 2012 року.

Так, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2012 року у справі за позовом ОСОБИ_6 до ОСОБИ_7, відділу державної виконавчої служби Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні, Херсонської філії спеціалізованого державного підприємства "Укрспец'юст" про визнання протоколу та акта про проведення прилюдних торгів недійсними скасовано рішення апеляційного суду Херсонської області від 25 жовтня 2011 року про відмову в позові про визнання прилюдних торгів недійсними й залишено в силі рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 14 березня 2011 року, яким задоволено позов про визнання прилюдних торгів недійсними, з підстав того, що прилюдні торги проведені з порушенням Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, пп. 3.11, 4.12 Тимчасового положення, що є підставою для визнання їх недійсними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2012 року відхилено касаційну скаргу відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції Чернівецької області у справі за позовом першого заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики в особі державного підприємства "Браїлівський сокоморсовий завод" до відділу державної виконавчої служби Жмеринського міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання торгів недійсними та залишено в силі рішення апеляційного суду Вінницької області від 23 листопада 2011 року, яким згідно зі ст. 215 ЦК України визнано недійсними прилюдні торги з продажу нерухомого майна з підстав порушення в момент вчинення правочину з реалізації майна вимог, які встановлені ст. ст. 1-3, 5-6, ст. 203 ЦК України.

У заяві про перегляд судового рішення заступник Генерального прокурора України зазначає, що правові висновки касаційного суду про застосування норм матеріального права, покладені в основу судового рішення, яке переглядається, не є однаковим з висновками, до яких дійшов суд касаційної інстанції в наданих для порівняння судових рішеннях, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 вересня 2012 року справу допущено до провадження Верховного Суду України.

Перевіривши матеріали справи та наведені в заяві доводи, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у справі виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 24 червня 2003 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції Чернівецької області (далі - ВДВС Шевченківського РУЮ Чернівецької області) за заявою стягувача від 24 червня 2003 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису, вчиненого 3 червня 2003 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, про стягнення на користь ОСОБА_14 з боржників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 55 тис. грн за договором позики від 5 червня 2001 року.

25 червня 2003 року державний виконавець провів опис і наклав арешт на жилий будинок АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право приватної власності від 8 квітня 1997 року.

Згідно з висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 27 грудня 2003 року, проведеної спільним підприємством "Західноукраїнський експертно-консультативний центр", станом на 4 липня 2003 року ринкова вартість спірного будинку складає 254 712 грн.

17 жовтня 2003 року ВДВС Шевченківського РУЮ Чернівецької області уклав договір з філією "Чернівецький аукціонний центр" державної компанії "Національна мережа аукціонних центрів" (далі - філія "Чернівецький аукціонний центр"), яким доручив останньому виконання дій, пов'язаних із реалізацією арештованого нерухомого майна.

7 листопада 2003 року та 23 грудня 2003 року торги не відбулися у зв'язку з відсутністю покупців.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року державний виконавець актом від 27 грудня 2003 року за участі стягувача та представника організатора торгів ОСОБА_15 здійснив уцінку арештованого майна на 25 % і визначив стартову ціну продажу в розмірі 92 697 грн, про що боржників не повідомив, та передав це майно для реалізації з прилюдних торгів.

2 лютого 2004 року до ВДВС Шевченківського РУЮ Чернівецької області надійшли заяви ОСОБА_8 і ОСОБА_10, в яких вони заперечували проти примусового продажу будинку та повідомляли про повернення більшої частини боргу (більше 30 тис. грн) ОСОБА_14 і про зобов'язання повернути решту суми боргу до 31 березня 2004 року.

3 лютого 2004 року відбулися прилюдні торги, за результатами яких будинок АДРЕСА_1 продано ОСОБА_12 за 93 900 грн, про що державний виконавецьВДВС Шевченківського РУЮ Чернівецької області склав акт, затверджений у встановленому порядку.

На підставі акта державного виконавця про проведені прилюдні торги від 3 лютого 2004 року приватним нотаріусом ОСОБА_16 18 лютого 2004 року ОСОБА_13 видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке 23 лютого 2004 року зареєстровано в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації.

2 червня 2004 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ Чернівецької області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Ухвалюючи у справі, яка переглядається, рішення про відмову в задоволенні позову про визнання прилюдних торгів недійсними, суди (у тому числі суд касаційної інстанції) виходили з того, що ОСОБА_8 і ОСОБА_9 обов'язків щодо погашення боргу перед ОСОБА_14 не виконали та, не скориставшись своїми правами в процесі виконання виконавчого напису у виконавчому провадженні на оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця, не мають права звертатись із таким позовом, оскільки чинне законодавство, зокрема положення ЦПК України та Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, не містить правових норм, які б давали боржникам право звертатися з позовом про визнання публічних торгів недійсними, а містить лише норми щодо визнання публічним торгів такими, що не відбулися.

Водночас у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2012 року та від 6 червня 2012 року суди дійшли протилежних висновків, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України є підставою для перегляду оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, існує неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні норм права, ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України, Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року та Тимчасового положення, Верховний Суд України виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Як убачається з матеріалів справи, підставою для визнання торгів недійсними відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України позивачами зазначено недодержання державним виконавцем та філією "Чернівецький аукціонний центр" при проведенні прилюдних торгів норм Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року й Тимчасового положення.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій, визначав Закон № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року та Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за № 865/4158 (далі - Інструкція № 74/5 від 15 грудня 1999 року).

Цим Законом визначено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їхнє права та обов'язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження (ст.ст. 1, 2, 5, 7, 10, 11, 111, 85 Закону).

Разом із тим аналіз положень Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року й Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах, і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна (ст. 62 Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року та пп. 5.11, 5.12 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року).

Відповідно до положень указаних правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір (п. 5.11 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року).

Правила ж проведення прилюдних торгів визначені Тимчасовим положенням.

Цим Тимчасовим положенням визначено, що прилюдні торги є спеціальною процедурою продажу майна, за результатами якої власником майна стає покупець, який у ході торгів запропонував за нього найвищу ціну (п. 2.2 Тимчасового положення), та передбачені певні правила проведення цих торгів,, а саме: по-перше, правила, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна) (розд. 3); по-друге, правила, які регулюють сам порядок проведення торгів (розд. 4) і, по-третє, ті правила, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розд. 6).

Таким чином, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином.

Такий висновок узгоджується й з нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги (розд. 6 Тимчасового положення, пп. 244, 245, 248 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994 року № 152/361, ст. 34 Закону України "Про нотаріат").

Отже, ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені чч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу).

Разом із тим слід зазначити, що оскільки виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням.

Що стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (ст. ст. 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, ч. 7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. 3 ст. 32, ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст. 57, ст. ст. 55, 85 Закону).

Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Оскільки, як убачається із заяви про перегляд судових рішень і матеріалів справи, підставами для пред'явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є як недодержання державним виконавцем вимог Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, так і недодержання спеціалізованою організацією - філією "Чернівецький аукціонний центр" - вимог Тимчасового положення, то при вирішенні позову про визнання прилюдних торгів недійсними суду необхідно було встановити такі факти: чи мало місце порушення вимог Тимчасового положення та інших норм при проведенні прилюдних торгів; чи вплинули ці порушення на результати торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати торгів.

Проте ці факти судом не встановлені. Зокрема, судом не встановлено, чи дотримані спеціалізованою організацією - філією "Чернівецький аукціонний центр" - вимоги п. 3.11 Тимчасового положення про повідомлення боржника про час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна та чи відповідають вимогам пп. 4.9, 7.3 цього положення дії цієї організації по реалізації нерухомого майна за результатами прилюдних третіх торгів від 3 лютого 2004 року, ураховуючи те, що прилюдні торги раніше призначалися на 7 листопада 2003 року й 23 грудня 2003 року та двічі були визнані такими, що не відбулися.

Постановляючи ухвалу від 25 листопада 2011 року у справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції зазначених положень не врахував, не застосував до спірних правовідносин норми ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України та пп. 3.11, 4.12 Тимчасового положення, які підлягали застосуванню, і неправильно застосував норму ч. 1 ст. 16 ЦК України, унаслідок чого помилково дійшов протилежних висновків, ніж ті, які покладені в основу судових рішень у справах, що надані для порівняння.

Оскільки від вирішення первісного позову залежить вирішення зустрічного позову, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2011 року підлягає скасуванню в повному обсязі.

За таких обставин ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2011 року підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 360-2, 360-3, 360-5 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву заступника Генерального прокурора України задовольнити.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2011 року скасувати, передати справу на новий касаційний розгляд.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій п. 2 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

ГоловуючийА.Г. Ярема
Судді:Л.І. Григорєва М.В. Патрюк
В.І. Гуменюк Я.М. Романюк
Н.П. Лященко Ю.Л Сенін.

Правова позиція

у справі №6-116цс12

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу .

Згідно із ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином.

Таким чином, ураховуючи, те що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину (ст. ст. 203, 215 ЦК України).

Необхідно також зазначити, що оскільки виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в зазначеному Міністерстві 2 листопада 1999 року за № 745/4838.

Що стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України "Про виконавче провадження" № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (ст. ст. 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, ч. 7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. 3 ст. 32, ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст. 57, ст. ст. 55, 85 Закону).

Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Оскільки, як убачається із заяви про перегляд судових рішень і матеріалів справи, підставами для пред'явлення позову про визнання прилюдних торгів від 3 лютого 2004 року недійсними є як недодержання державним виконавцем вимог Закону України "Про виконавче провадження" № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, так і недодержання спеціалізованою організацією - філією "Чернівецький аукціонний центр" - вимог Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, то при вирішенні позову про визнання прилюдних торгів недійсними суду необхідно було встановити такі факти: чи мало місце порушення вимог Тимчасового положення та інших норм при проведенні прилюдних торгів; чи вплинули ці порушення на результати торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати торгів.

Постановляючи ухвалу від 25 листопада 2011 року у справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції зазначених положень не врахував, не застосував до спірних правовідносин норм ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України та пп. 3.11, 4.12 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, які підлягали застосуванню, і неправильно застосував норму ч. 1 ст. 16 ЦК України, унаслідок чого помилково дійшов протилежних висновків, ніж ті, які покладені в основу судових рішень у справах, що надані для порівняння.

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ

ПОСТАНОВА

від 18 вересня 2013 року

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в складі: головуючого - Яреми А. Г., суддів - Григор'євої Л. І., Онопенка В. В., Гуменюка В. І., Охрімчук Л. І., Лященко Н. П., Романюка Я. М., Патрюка М. В., Сеніна Ю. Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до спеціалізованого державного підприємства "Укрспец'юст", Головного управління юстиції у Миколаївській області, управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області, товариства з обмеженою відповідальністю "Ніконджитбудсервіс", ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - ОСОБА_11, про визнання прилюдних торгів, угод із продажу приміщень гуртожитку на прилюдних торгах та протоколів і актів проведення прилюдних торгів недійсними, встановила:

У квітні 2005 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до спеціалізованого державного підприємства "Укрспец'юст" (далі - СПД "Укрспец'юст"), Головного управління юстиції у Миколаївській області (далі - Управління юстиції), управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області (далі - Виконавча служба), товариства з обмеженою відповідальністю "Ніконджитбудсервіс" (далі - ТОВ "Ніконджитбудсервіс"), ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - ОСОБА_11, про визнання прилюдних торгів від 29 жовтня 2004 року, угод із продажу на прилюдних торгах приміщень гуртожитку, що розташований АДРЕСА_1, та протоколів і актів проведення прилюдних торгів недійсними.

В обґрунтування своїх вимог позивачі посилались на те, що організація та порядок проведення торгів здійснені з порушенням чинного законодавства, що призвело до порушення їхніх житлових прав як мешканців гуртожитку на користування житловими кімнатами й приміщеннями загального користування.

Справа переглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 червня 2012 року позов задоволено частково: визнано публічні торги з продажу частин приміщень гуртожитку, що розташований АДРЕСА_1, які відбулись 29 жовтня 2004 року, та складені за результатами їх проведення акти проведення прилюдних торгів недійсними; вирішено питання про оплату судових витрат; у частині позовних вимог про визнання недійсними протоколів прилюдних торгів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19 лютого 2013 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 червня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2013 року відмовлено ОСОБА_2, ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження у справі за їхнім позовом до СПД "Укрспец'юст", Управління юстиції, Виконавчої служби, ТОВ "Ніконджитбудсервіс", ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання прилюдних торгів від 29 жовтня 2004 року, угод з продажу на прилюдних торгах приміщень гуртожитку, що розташований АДРЕСА_1, та протоколів і актів проведення прилюдних торгів недійсними.

12 червня 2013 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заяву про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2013 року.

У заяві про перегляд ОСОБА_2 порушує питання про скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2013 року й направлення справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції. Підставою для перегляду судових рішень зазначено неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: гл. 4 ЖК Української РСР, Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (далі - Закон від 21 квітня 1999 року N 606-XIV), ст. ст. 15, 16, 203, 215 ЦК України, Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року N 68/5(далі - Тимчасове положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна), Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року N 208(далі - Примірне положення про гуртожитки).

На обґрунтування заяви ОСОБА_2 додала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2011 року, від 17 жовтня 2011 року, від 4 листопада 2011 року, від 22 листопада 2011 року та від 11 травня 2012 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права до подібних правовідносин.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 липня 2013 року справу допущено до провадження Верховного Суду України в порядку гл. 3 розд. V ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи та наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 353 ЦПК УкраїниВерховний Суд України переглядає судові рішення у справі виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2011 року, від 17 жовтня 2011 року, від 4 листопада 2011 року, від 22 листопада 2011 року та від 11 травня 2012 року, які додані на підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права, суд касаційної інстанції при вирішенні позовів інших мешканців гуртожитку, що розташований АДРЕСА_1, до тих самих відповідачів про визнання прилюдних торгів незаконними, визнання угод із продажу приміщень гуртожитку на прилюдних торгах нікчемними, визнання протоколів та актів проведення прилюдних торгів недійсними, погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій, дійшов висновку про те, що реалізація з прилюдних торгів окремими об'єктами кімнат гуртожитку та приміщень загального користування, зокрема: коридорів, душу, без виділення їх в окремий об'єкт власності здійснено всупереч вимогам закону, у зв'язку із чим підлягають визнанню недійсними як самі прилюдні торги, так і акти проведення прилюдних торгів, оскільки вони є фактично юридичними угодами щодо нерухомого майна, на підставі яких нотаріусом видається правовстановлюючий документ.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 грудня 1972 року гуртожиток, що розташований АДРЕСА_1, прийнято в експлуатацію та передано на баланс Миколаївського заводу конденсаторів, на базі якого згідно з наказом Мінмашпрому України від 24 лютого 1994 року було створено відкрите акціонерне товариство "Ніконд" (далі - ВАТ "Ніконд").

14 січня 2000 року на добровільних засадах шляхом об'єднання вкладів засновників ВАТ "Ніконд" та фізичних осіб: ОСОБА_12, ОСОБА_13 і ОСОБА_14 - створено ТОВ "Ніконджитбудсервіс", до статутного фонду якого увійшла і будівля гуртожитку, що розташований АДРЕСА_1.

На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23 червня 2001 року ТОВ "Ніконджитбудсервіс" 3 липня 2001 року отримало свідоцтво на право колективної власності на вказаний гуртожиток загальною площею 6575,5 кв. м, яке зареєстроване в Миколаївському бюро технічної інвентаризації 3 липня 2001 року за НОМЕР_1.

24 березня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_15 придбала S_1 частини нежитлових приміщень, що розташовані на 1 поверсі зазначеного гуртожитку (т. 1 а. с. 14).

Позивачі є мешканцями гуртожитку, які відповідно до ст. 128 ЖК Української РСРта Примірного положення про гуртожитки вселені до гуртожитку. ОСОБА_1 вселено до кімнати N 926 у цьому гуртожитку 29 серпня 1985 року, ОСОБА_2 - до кімнати N 515 у цьому гуртожитку 22 лютого 1988 року (згідно з довідкою ВАТ "Ніконд" від 6 листопада 2006 року).

У подальшому між позивачами та ТОВ "Ніконджитбудсервіс" були укладені договори найму приміщень житлових кімнат гуртожитку: з ОСОБА_1 18 червня 2003 року на кімнати NN 229, 230; з ОСОБА_2 16 травня 2003 року на кімнати NN 319, 322.

Під час примусового виконання судових рішень про стягнення боргу з ТОВ "Ніконджитбудсервіс" державним виконавцем описано всю 9-ти поверхову будівлю гуртожитку загальною площею 6575,5 кв. м (акт опису та арешту майна НОМЕР_2 від 2 лютого 2004 року) і накладено арешт для подальшої її реалізації (т. 2 а. с. 47, 48 - 50). У той самий час державний виконавець направив спеціалізованій організації заявку на продаж із прилюдних торгів арештованого майна та уклав 11 жовтня 2004 року договори про реалізацію майна, в яких на реалізацію виставлена не будівля гуртожитку як об'єкт нерухомості, а окремі приміщення гуртожитку, які в установленому законом порядку не набували статусу об'єктів права власності (т. 1 а. с. 125).

29 жовтня 2004 року відбулись прилюдні торги з продажу частин приміщень (блоків) гуртожитку.

Згідно з протоколами про проведення торгів та актами про придбання майна з прилюдних торгів покупцями приміщень (блоків) указаного гуртожитку стали: ОСОБА_3 - блок 229 - 230; ОСОБА_6 - блок 221 - 222; ОСОБА_5 - блок 318 - 319; ОСОБА_9 - блоків 218 - 220; ОСОБА_4 - блок 227 - 228; ОСОБА_8 - приміщення коридору; ОСОБА_7 - приміщення коридору й душу; ОСОБА_10 - приміщення коридору.

Згодом рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2005 року та двома додатковими рішеннями того самого суду від 18 квітня 2005 року було визначено частки власників гуртожитку, що розташований АДРЕСА_1: ТОВ "Ніконджитбудсервіс" - 9068/10000 частин; ОСОБА_16 - S_2 частини; ОСОБА_10 - S_3 частини, ОСОБА_8 - S_4 частин, ТОВ "Дар'я" - 336/10000 частин, ОСОБА_17 - S_5 частин, приватного підприємства виробничо-комерційної фірми "Дизайн Студія" - 64/10000 частини, ОСОБА_18 - S_6 частини.

Рішеннями Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 червня 2005 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_9 до Миколаївської філії спеціалізованого державного підприємства "Укрспец'юст" про визнання права власності та визнано право власності на конкретні приміщення гуртожитку, що розташований АДРЕСА_1.

Таким чином, судом установлено, що проведення прилюдних торгів здійснювалось на підставі договорів про надання послуг з проведення прилюдних торгів із реалізації арештованого нерухомого майна боржника, укладених між органом державної виконавчої служби та СПД "Укрспец'юст", що передбачено ч. 1 ст. 61 Закону від 21 квітня 1999 року N 606-XIV(у редакції, яка була чинною на час проведення прилюдних торгів).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у частині визнання недійсними прилюдних торгів, угод із продажу приміщень гуртожитку, суд першої інстанції виходив із того, що під час проведення прилюдних торгів порушено порядок проведення торгів, оскільки державним виконавцем і СПД "Укрспец'юст" у процесі проведення прилюдних торгів фактично здійснено поділ нерухомого майна - приміщення гуртожитку, що не відповідає чинному законодавству щодо порядку проведення торгів. Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання недійсними протоколів та актів прилюдних торгів, суд вважав, що зазначені документи є лише способом фіксації процедури проведення торгів, які не створюють будь-яких юридичних наслідків, а тому не можуть бути віднесені до правочинів, правомірність яких може бути оспорена в судовому порядку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції, з яким погодився суд касаційної інстанції, виходив із відсутності порушень прав позивачів і вимог закону щодо порядку проведення прилюдних торгів, які можуть бути підставою для визнання їх недійсними.

Таким чином, в ухвалі від 14 березня 2013 року у справі, про перегляд якої подано заяву, касаційний суд дійшов інших висновків, ніж ті, які покладені в основу в ухвалах касаційного суду, наданих для порівняння.

Отже, існує неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні одних і тих самих норм права: гл. 4 ЖК Української РСР, Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, ст. ст. 15, 16, 203, 215 ЦК України, Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, Примірного положення про гуртожитки, Верховний Суд України виходить із такого.

Відповідно до ст. ст. 127, 128, 130, 131 ЖК Української РСРпорядок надання та користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством України, Примірним положенням про гуртожитки.

Розділом I Загальних положень Примірного положення про гуртожиткивизначено, що цільовим призначенням гуртожитків є проживання в них робітників, службовців, а також інших громадян у період роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

У п. 15 Примірного положення про гуртожиткизазначено, що жила площа в гуртожитках не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в найм.

Розділ III цього Положення визначає, що мешканці гуртожитку мають право користування наданою їм жилою площею, а також місцями загального користування та його обладнанням. Під місцями загального користування слід розуміти приміщення, призначені для забезпечення експлуатації гуртожитку та побутового і санітарно-гігієнічного обслуговування його мешканців (душові, пральні, кухні, санвузли, сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, коридори (що знаходяться за межами кімнат у гуртожитках коридорного типу та за межами жилого блоку (секції)), колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення, через які прокладені мережі комунікацій, приміщення теплопунктів, котелень, а також приміщення, які використовуються для розміщення обслуговуючого гуртожиток персоналу, складські приміщення тощо), якими користуються всі мешканці гуртожитку.

Згідно із ч. 2 ст. 1, ч. 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"(у редакції, яка була чинною на час включення гуртожитку до статутного фонду ТОВ "Ніконджитбудсервіс") до державного житлового фонду, який підлягав приватизації на користь громадян України, відносився житловий фонд місцевих рад та житловий фонд, який знаходився у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, крім кімнат у гуртожитках.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств"дія Законуне поширюється, зокрема, на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів, а також об'єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств"(у редакції, яка була чинною на момент приватизації державного підприємства) установлено, що до об'єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами. Пунктом 2 Положення про прядок передачі у власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 листопада 1995 року N 891(у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), установлено, що передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду, крім гуртожитків. Зміни до п. 2 Положення щодо передачі в комунальну власність відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитків, були внесені постановою Кабінету Міністрів України N 695 лише 26 травня 2004 року.

Наведені вище положення чинного законодавства не відносили гуртожитки до об'єктів державного житлового фонду, які підлягали приватизації громадянами України чи підлягали передачі в комунальну власність відповідних рад і могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало.

Таким чином, судами встановлено, що будинок АДРЕСА_1 було включено до цілісного майнового комплексу ТОВ "Ніконджитбудсервіс", який на час проведення прилюдних торгів належав йому на праві колективної власності й мав статус гуртожитку.

Перевіряючи доводи заяви щодо порушення прав позивачів та вимог закону в процесі продажу з прилюдних торгів окремих частин будівлі гуртожитку, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК Україниособа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК Україниодним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК Українита іншим актам цивільного законодавства.

Як установлено судом, підставою для визнання торгів недійсними відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК Українипозивачами зазначено недодержання державним виконавцем та СПД "Укрспец'юст" під час проведення прилюдних торгів норм Закону від 21 квітня 1999 року N 606-XIV і Тимчасового положення щодо визначення об'єкта цих торгів, у результаті яких відбулось відчуження окремих частин гуртожитку як окремих об'єктів нерухомості, у тому числі допоміжних приміщень гуртожитку, які знаходяться в загальному користуванні всіх мешканців гуртожитку, чим порушені їхні права.

Умови та порядок виконання рішень судів і інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій, визначав Закон від 21 квітня 1999 року N 606-XIV та Інструкція про проведення виконавчих дій, затвердженанаказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року N 74/5та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за N 865/4158 (далі - Інструкція N 74/5 від 15 грудня 1999 року).

Цим Закономвизначено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їхні права та обов'язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження (ст. ст. 1, 2, 5, 7, 10, 11, 111, 85 Закону).

Аналіз положень Закону від 21 квітня 1999 року N 606-XIVй Інструкції N 74/5 від 15 грудня 1999 рокусвідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах, і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна (ст. 62 Закону від 21 квітня 1999 року N 606-XIVта п. п. 5.11, 5.12 Інструкції N 74/5 від 15 грудня 1999 року).

Відповідно до положень указаних правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір (п. 5.11 Інструкції N 74/5 від 15 грудня 1999 року).

Правила ж проведення прилюдних торгів визначені Тимчасовим положенням.

Цим Тимчасовим положеннямвизначено, що прилюдні торги є спеціальною процедурою продажу майна, за результатами якої власником майна стає покупець, який у ході торгів запропонував за нього найвищу ціну (п. 2.2 Тимчасового положення), та передбачені певні правила проведення цих торгів, а саме: по-перше, правила, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна) (розд. 3); по-друге, правила, які регулюють сам порядок проведення торгів (розд. 4) і, по-третє, ті правила, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розд. 6).

Таким чином, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а отже є правочином.

Такий висновок узгоджується й з нормами ст. ст. 650, 655та ч. 4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги (розд. 6 Тимчасового положення, п. п. 244, 245, 248 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року N 18/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994 року N 152/361, ст. 34 Закону України "Про нотаріат").

Отже, ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу).

Разом із тим слід зазначити, що оскільки виходячи зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням.

Що стосується порушень, допущених державним виконавцем під час здійснення своїх повноважень, передбачених Законом від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (ст. ст. 18, 24 - 27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, ч. 7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. 3 ст. 32, ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст. 57, ст. ст. 55, 85 Закону).

Аналізуючи зміст норм права: ст. ст. 177, 179, 181, 182, 186, 188, 190, 191 ЦК України, які визначають поняття речі як об'єкта цивільних прав, нерухомої речі, належність речі до подільної й неподільної залежно від можливості поділу або виділу частки з об'єкта нерухомого майна; ст. 66 Закону від 21 квітня 1999 року N 606-XIVщодо підготовки і проведення прилюдних торгів; п. п. 2.1, 2.5, 3.7, 3.10 Типового положення, які визначають поняття лота як одиниці майна, що виставляється для продажу на прилюдних торгах (у справі, яка переглядається, - це будівля гуртожитку як одиниця нерухомого майна, загальною площею 6575,5 кв. м), слід дійти висновку про те, що об'єктом реалізації з прилюдних торгів могло бути нерухоме майно, яке є об'єктом цивільних прав (будівля, споруда, інші приміщення, земельна ділянка, підприємство як цілісний майновий комплекс (або його частина, виділена у встановленому законом порядку в окремий самостійний об'єкт власності), а не його частина, яка не набула статусу об'єкта нерухомості в передбаченому законом порядку.

За таких обставин висновки суду про правомірність здійснення продажу з прилюдних торгів частин внутрішнього об'єму цієї будівлі (окремих кімнат, приміщень загального користування: коридорів, душових) без вирішення питання щодо технічної можливості виділу в натурі цих часток з об'єкта нерухомого майна й набуття ними статусу об'єкта цивільних прав не можна визнати такими, що відповідають вимогам закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3604 ЦПК Українисуд задовольняє заяву в разі наявності однієї з підстав, передбачених ст. 355 цього Кодексу, та скасовує судове рішення повністю або частково і направляє справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції, якщо установить, що судове рішення у справі, яка переглядається, є незаконним.

Ураховуючи викладене, заява ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2013 року - скасуванню на підставі п. 1 ст. 355, ч. ч. 1, 2 ст. 3604 ЦПК Україниз направленням справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 355, 3603, 3604 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України постановила:

Заяву ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2013 року скасувати, передати справу на новий розгляд до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий:А. Г. Ярема
Судді:Л. І. Григор'єва
В. І. Гуменюк
Н. П. Лященко
В. В. Онопенко
Л. І. Охрімчук
М. В. Патрюк
Я. М. Романюк
Ю. Л. Сенін

***

ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ

Аналізуючи зміст норм права: ст. ст. 177, 179, 181, 182, 186, 188, 190, 191 ЦК України, які визначають поняття речі як об'єкта цивільних прав, нерухомої речі, належність речі до подільної й неподільної залежно від можливості поділу або виділу частки з об'єкта нерухомого майна; ст. 66 Закону від 21 квітня 1999 року N 606-XIVщодо підготовки і проведення прилюдних торгів; п. п. 2.1, 2.5, 3.7, 3.10 Типового положення, які визначають поняття лота як одиниці майна, що виставляється для продажу на прилюдних торгах (у справі, яка переглядається, - це будівля гуртожитку як одиниця нерухомого майна, загальною площею 6575,5 кв. м), слід дійти висновку про те, що об'єктом реалізації з прилюдних торгів могло бути нерухоме майно, яке є об'єктом цивільних прав (будівля, споруда, інші приміщення, земельна ділянка, підприємство як цілісний майновий комплекс (або його частина, виділена у встановленому законом порядку в окремий самостійний об'єкт власності), а не його частина, яка не набула статусу об'єкта нерухомості в передбаченому законом порядку.

За таких обставин висновки суду про правомірність здійснення продажу з прилюдних торгів частин внутрішнього об'єму цієї будівлі (окремих кімнат, приміщень загального користування: коридорів, душових) без вирішення питання щодо технічної можливості виділу в натурі цих часток з об'єкта нерухомого майна й набуття ними статусу об'єкта цивільних прав не можна визнати такими, що відповідають вимогам закону.

З А К О Н У К Р А Ї Н И

Про внесення змін до деяких законодавчих

актів України щодо врегулювання відносин

між кредиторами та споживачами

фінансових послуг

( Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2012, N 21, ст.197 )

Верховна Рада України п о с т а н о в л я є:

I. Внести зміни до таких законодавчих актів України:

1. У статті 109 Житлового кодексу України ( 5464-10 )

(Відомості Верховної Ради УРСР, 1983 р., додаток до N 28,

ст. 573):

1) друге речення частини другої викласти в такій редакції:

"Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють,

повинно бути зазначено в рішенні суду";

2) друге речення частини третьої викласти в такій редакції:

"Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на

передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом

позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці

зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового

власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове

приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги,

якщо сторонами не погоджено більший строк".

2. У Кримінальному кодексі України ( 2341-14 ) (Відомості

Верховної Ради України, 2001 р., N 25-26, ст. 131):

1) у частині першій статті 222 слова

"громадянином-підприємцем або громадянином - засновником

(учасником) або службовою особою суб'єкта господарської

діяльності" виключити;

2) назву та абзац перший частини першої статті 388 викласти в

такій редакції:

"Стаття 388. Незаконні дії щодо майна, на яке накладено

арешт, заставленого майна або майна, яке описано

чи підлягає конфіскації

1. Розтрата, відчуження, приховування, підміна, пошкодження,

знищення майна або інші незаконні дії з майном, на яке накладено

арешт, із заставленим майном або майном, яке описано, чи порушення

обмеження (обтяження) права користуватися таким майном, здійснене

особою, якій це майно ввірено, а також здійснення представником

банку або іншої фінансової установи банківських операцій з

коштами, на які накладено арешт".

3. У Цивільному кодексі України ( 435-15 ) (Відомості

Верховної Ради України, 2003 р., NN 40-44, ст. 356):

1) статтю 104 доповнити частиною четвертою такого змісту:

"4. Особливості припинення банку як юридичної особи

встановлюються законом";

2) у статті 107:

частину першу викласти в такій редакції:

"1. Кредитор може вимагати від юридичної особи, що

припиняється, виконання зобов'язань якої не забезпечено,

припинення або дострокового виконання зобов'язання, або

забезпечення виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених

законом";

частину п'яту замінити двома частинами такого змісту:

"5. Юридична особа - правонаступник, що утворилася внаслідок

поділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями

юридичної особи, що припинилася, які згідно з розподільчим

балансом перейшли до іншої юридичної особи - правонаступника. Якщо

юридичних осіб - правонаступників, що утворилися внаслідок поділу,

більше двох, таку субсидіарну відповідальність вони несуть

солідарно.

6. Якщо правонаступниками юридичної особи є декілька

юридичних осіб і точно визначити правонаступника щодо конкретних

обов'язків юридичної особи, що припинилася, неможливо, юридичні

особи - правонаступники несуть солідарну відповідальність перед

кредиторами юридичної особи, що припинилася. Учасники (засновники)

припиненої юридичної особи, які відповідно до закону або

установчих документів відповідали за її зобов'язаннями,

відповідають за зобов'язаннями правонаступників, що виникли до

моменту припинення юридичної особи, у такому самому обсязі, якщо

більший обсяг відповідальності учасників (засновників) за

зобов'язаннями правонаступників не встановлено законом або їх

установчими документами";

3) частину другу статті 109 замінити трьома частинами такого

змісту:

"2. Після прийняття рішення про виділ учасники юридичної

особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та

затверджують розподільчий баланс.

Суд, що прийняв рішення про виділ, у своєму рішенні визначає

учасника юридичної особи або вищий орган юридичної особи

(власника), який зобов'язаний скласти та затвердити розподільчий

баланс.

3. Юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, несе

субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями юридичної особи, з

якої був здійснений виділ, які згідно з розподільчим балансом не

перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу.

Юридична особа, з якої був здійснений виділ, несе субсидіарну

відповідальність за зобов'язаннями, які згідно з розподільчим

балансом перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок

виділу. Якщо юридичних осіб, що утворилися внаслідок виділу, дві

або більше, субсидіарну відповідальність вони несуть спільно з

юридичною особою, з якої був здійснений виділ, солідарно.

4. Якщо після виділу неможливо точно встановити обов'язки

особи за окремим зобов'язанням, що існувало у юридичної особи до

виділу, юридична особа, з якої здійснено виділ, та юридичні особи,

що були створені внаслідок виділу, несуть солідарну

відповідальність перед кредитором за таким зобов'язанням";

4) частину третю статті 110 викласти в такій редакції:

"3. Якщо вартість майна юридичної особи є недостатньою для

задоволення вимог кредиторів, юридична особа здійснює всі

необхідні дії, встановлені законом про відновлення

платоспроможності або визнання банкрутом";

5) статтю 627 доповнити частиною другою такого змісту:

"2. У договорах за участю фізичної особи - споживача

враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів";

6) статтю 1054 доповнити частиною третьою такого змісту:

"3. Особливості регулювання відносин за договором про надання

споживчого кредиту встановлені законом";

7) текст статті 1056-1 викласти в такій редакції:

"1. Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або

змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним

договором.

2. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або

змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором

визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого

забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному

ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та

інших факторів.

3. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього

строку кредитного договору. Встановлений договором розмір

фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в

односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати

розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є

нікчемною.

4. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор

самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має

право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку

відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника,

поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну

процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з

якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі

встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із

застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку

змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити

розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу

протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права

змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку

змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

5. Індекс, що використовується у формулі визначення

змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам:

1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше

одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації

або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела

інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело

інформації про відповідний індекс;

2) індекс повинен ґрунтуватися на об'єктивних індикаторах

фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість

кредитних ресурсів;

3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною

установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових

послуг.

6. У разі застосування змінюваної процентної ставки у

кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір

збільшення процентної ставки";

8) частину першу статті 1277 викласти в такій редакції:

"1. У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом,

усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а

також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за

місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про

визнання спадщини відумерлою".

4. У Законі України "Про відновлення платоспроможності

боржника або визнання його банкрутом" ( 2343-12 ) (Відомості

Верховної Ради України, 1999 р., N 42-43, ст. 378; 2002 р., N 33,

ст. 235; 2003 р., N 28, ст. 210; 2004 р., N 6, ст. 38; 2006 р.,

N 1, ст. 18, N 8, ст. 88):

1) у статті 1:

визначення терміна "суб'єкт банкрутства" доповнити словами "а

також фізичні особи - підприємці за грошовими зобов'язаннями, що

виникли безпосередньо у фізичної особи на підставах, не пов'язаних

із здійсненням такою особою підприємницької діяльності";

друге речення визначення терміна "кредитор" викласти в такій

редакції: "Конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до

боржника, які виникли до порушення провадження у справі про

банкрутство";

друге речення визначення терміна "грошове зобов'язання"

доповнити словами "зобов'язання боржника - фізичної особи -

підприємця, що виникли безпосередньо у фізичної особи на

підставах, не пов'язаних із здійсненням таким боржником

підприємницької діяльності";

визначення терміна "мораторій на задоволення вимог

кредиторів" після слова "боржником" доповнити словами "стосовно

якого порушено справу про банкрутство";

2) частину п'яту статті 3-1 після абзацу четвертого доповнити

новим абзацом такого змісту:

"повідомляти комітет кредиторів та кредиторів, вимоги яких

забезпечені заставою, про час, місце та умови продажу заставного

майна окремим рекомендованим листом з повідомленням про вручення".

У зв'язку з цим абзац п'ятий вважати відповідно абзацом

шостим;

3) частину п'яту статті 7 доповнити абзацом шостим такого

змісту:

"Боржник за невиконання вимог цієї частини несе

відповідальність згідно із законом";

4) у статті 11:

у частині першій:

доповнити абзацом третім такого змісту:

"Суддя після винесення ухвали про порушення провадження у

справі про банкрутство не пізніш як на другий день з дня її

винесення передає текст ухвали для офіційного оприлюднення на

офіційному веб-сайті судової влади України";

частину п'яту викласти в такій редакції:

"5. З метою виявлення всіх кредиторів та осіб, які виявили

бажання взяти участь у санації боржника, суддя у підготовчому

засіданні виносить ухвалу та офіційно оприлюднює її. Офіційне

оприлюднення тексту ухвали повинно містити повне найменування

боржника, його поштову адресу, банківські реквізити, найменування

та адресу господарського суду, номер справи, відомості про

розпорядника майна";

частину п'ятнадцяту викласти в такій редакції:

"15. Після офіційного оприлюднення ухвали про порушення

справи про банкрутство на офіційному веб-сайті судової влади

України всі кредитори незалежно від настання строку виконання

зобов'язань мають право подавати заяви з грошовими вимогами до

боржника згідно із статтею 14 цього Закону";

5) у статтю 14 включити частину четверту такого змісту:

"4. У разі визнання кредитора конкурсним він має право

отримати від розпорядника майна інформацію щодо вимог інших

кредиторів, визнаних боржником та /або розпорядником майна.

Заяви з вимогами конкурсних кредиторів, щодо яких є

заперечення боржника, чи інших кредиторів розглядаються

господарським судом до винесення ухвали про затвердження реєстру

вимог.

За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд

ухвалою визнає чи відхиляє (повністю або частково) вимоги таких

кредиторів. Ухвала може бути оскаржена в установленому порядку";

6) частину сьому статті 47 викласти в такій редакції:

"7. У разі визнання громадянина-підприємця банкрутом до

складу ліквідаційної маси не включається майно

громадянина-підприємця, на яке згідно з чинним законодавством

України не може бути звернено стягнення, та майно, яке перебуває у

заставі за підставами, не пов'язаними із здійсненням такою особою

підприємницької діяльності";

7) у статті 48:

абзац перший частини першої доповнити словами "та майна, що

перебуває у заставі з підстав, не пов'язаних із здійсненням такою

особою підприємницької діяльності";

у частині п'ятій:

абзац третій доповнити словами "крім зобов'язань, не

пов'язаних із здійсненням такою особою підприємницької

діяльності";

абзац четвертий доповнити словами "та за вимогами, не

пов'язаними із здійсненням такою особою підприємницької

діяльності";

8) абзац другий частини другої статті 49 після слів

"стягнення аліментів" доповнити словами "вимоги щодо стягнення на

майно, яке перебуває у заставі з підстав, не пов'язаних із

здійсненням громадянином-підприємцем підприємницької діяльності";

9) у статті 51:

перше речення частини другої доповнити словами "здійснює

офіційне оприлюднення ухвали про визнання боржника, який

ліквідується, банкрутом";

у частині третій слова "публікації оголошення" замінити

словами "офіційного оприлюднення ухвали".

5. Частину третю статті 61 Закону України "Про банки і

банківську діяльність" ( 2121-14 ) (Відомості Верховної Ради

України, 2001 р., N 5-6, ст. 30; 2011 р., N 36, ст. 362) після

слів "банком договорів" доповнити словами "у тому числі про

відступлення права вимоги до клієнта".

6. У Законі України "Про іпотеку" ( 898-15 ) (Відомості

Верховної Ради України, 2003 р., N 38, ст. 313; 2006 р., N 13,

ст. 110; 2011 р., N 19-20, ст. 142):

1) третє речення частини першої статті 35 викласти в такій

редакції: "Якщо протягом встановленого строку вимога

іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель

вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки

шляхом позасудового врегулювання на підставі договору";

2) частину другу статті 39 викласти в такій редакції:

"Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет

іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про

виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом,

якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення";

3) частину другу статті 40 після слів "передані в іпотеку

житловий будинок чи житлове приміщення" доповнити словами "шляхом

позасудового врегулювання на підставі договору";

4) у статті 49:

частину другу доповнити реченнями такого змісту: "Якщо

іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною

першою цієї статті, за результатами других прилюдних торгів

призначається проведення у тому самому порядку третіх прилюдних

торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на третіх

прилюдних торгах може бути зменшена не більш як на 50 відсотків

початкової вартості майна";

у частині третій слово "других" замінити словом "третіх".

7. У Законі України "Про забезпечення вимог кредиторів та

реєстрацію обтяжень" ( 1255-15 ) (Відомості Верховної Ради

України, 2004 р., N 11, ст. 140):

1) частину першу статті 24 після слів "рішення суду"

доповнити словами "виконавчого напису нотаріуса";

2) частину першу статті 26 доповнити пунктом 5 такого змісту:

"5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого

напису нотаріуса".

8. У статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"

( 1023-12 ) (Відомості Верховної Ради України, 2006 р., N 7,

ст. 84):

частину першу доповнити абзацом третім такого змісту:

"Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на

території України забороняється";

підпункт "д" пункту 2 частини другої викласти в такій

редакції:

"д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному

значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за

кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса,

страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та

укладенням договору про надання споживчого кредиту";

у частині четвертій:

абзац другий після слова "відсотки" доповнити словом

"комісії";

після абзацу другого доповнити новим абзацом такого змісту:

"Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про

надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії,

платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає

здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у

визначенні цього Закону, є нікчемною".

У зв'язку з цим абзаци третій-десятий вважати відповідно

абзацами четвертим-одинадцятим;

абзац шостий викласти в такій редакції:

"2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача

(у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням

відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг

(реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з

одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням

договору про надання споживчого кредиту";

абзац десятий замінити двома абзацами такого змісту:

"6) умови дострокового розірвання договору;

7) інші умови, визначені законодавством".

У зв'язку з цим абзац одинадцятий вважати відповідно абзацом

дванадцятим;

абзац дванадцятий викласти в такій редакції:

"Забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання

споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого

кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або

у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його

кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору

шрифту з кольором фону";

частину восьму доповнити абзацами третім-п'ятим такого

змісту:

"Споживач у разі дострокового повернення споживчого кредиту

сплачує відсотки за користування кредитом та вартість всіх послуг,

пов'язаних з обслуговуванням та погашенням кредиту, за період

фактичного користування кредитом.

Кредитодавцю забороняється відмовляти споживачу в прийнятті

платежу у разі дострокового повернення споживчого кредиту.

Кредитодавцю забороняється встановлювати споживачу будь-яку

додаткову плату, пов'язану з достроковим поверненням споживчого

кредиту. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка

передбачає сплату споживачем будь-якої додаткової плати у разі

дострокового повернення споживчого кредиту, є нікчемною";

у частині десятій:

пункт 1 викласти в такій редакції:

"1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків

щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом,

забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла

щонайменше - на три календарні місяці; або";

перше речення абзацу шостого викласти в такій редакції:

"Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання

споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких

не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або

повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем

протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом,

забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання

житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення

про таку вимогу від кредитодавця";

доповнити частинами дванадцятою і тринадцятою такого змісту:

"12. Кредитодавець має право проводити за погодженням із

споживачем реструктуризацію заборгованості за договором про

надання споживчого кредиту.

Реструктуризація, зокрема, здійснюється шляхом:

1) надання позичальникам відстрочки сплати суми основного

боргу за договорами про надання споживчого кредиту на строк не

більше трьох років;

2) продовження строку договору про надання споживчого кредиту

з урахуванням обмежень, що діють у банках, та обставин щодо

фінансового стану позичальника;

3) зміни механізму нарахування відсотків таким чином, щоб

частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не

перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім'ї;

4) поділу існуючого кредитного зобов'язання в іноземній

валюті за договором про надання споживчого кредиту на:

зобов'язання, забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту

на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що

діяв на момент отримання кредиту;

зобов'язання, не забезпечене іпотекою, у розмірі різниці

залишку кредиту в гривнях за курсом на момент реструктуризації та

залишку кредиту в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання

кредиту, яке повністю виконується в кінці строку договору про

надання споживчого кредиту.

Банк має право за реструктуризованими згідно із цією частиною

договорами звільнити позичальників від сплати будь-яких штрафних

санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитних договорів, що

виникли до дати такої реструктуризації.

У разі якщо позичальник у повному обсязі та своєчасно виконає

реструктуризовані зобов'язання за кредитним договором протягом

трьох років з дня реструктуризації боргу, комерційний банк має

право на щорічне зменшення на 0,5 відсотка суми основного

непогашеного боргу протягом наступних п'яти років з віднесенням

зазначеної суми до складу витрат банку.

13. Кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача про

передачу третій стороні своїх прав за договором про надання

споживчого кредиту".

II. Прикінцеві положення

1. Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його

опублікування.

2. Дія цього Закону не поширюється на кредитні договори,

укладені до набрання ним чинності.

3. Кабінету Міністрів України і Національному банку України у

місячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої

нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Президент України В.ЯНУКОВИЧ

м. Київ, 22 вересня 2011 року

N 3795-VI

Знайти слова на сторiнцi: * тiльки українськi (або рос.) лiтери, мiнiмальна довжина слова 3 символи...

© Верховна Рада України 1994-2015

програмно-технічна підтримка - Управління комп'ютеризованих систем

Інформаційна підтримка - Відділ баз даних нормативно-правової інф