АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
У Х В А Л А

03 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Круглик В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - представника ОСОБА_6 про роз′яснення рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про виселення з квартири, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права на користування жилими кімнатами та місцями загального користування у квартирі, зобов′язання припинити дії, що порушують право, зобов′язання не чинити перешкод у користуванні жилими кімнатами та місцями загального користування у квартирі, позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права на користування жилими кімнатами та місцями загального користування у квартирі, зобов′язання припинити дії, що порушують право, зобов′язання не чинити перешкод у користуванні жилими кімнатами та місцями загального користування у квартирі.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи заяви, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про виселення з квартири АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги обгрунтовував тим, що рішенням Дарницького районного суду м Києва від 24 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2014 року ОСОБА_8 було відмовлено у визнанні права користування квартирою АДРЕСА_1, вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою. Суд встановив, що 25 березня 2013 року ОСОБА_8 самоправно, без згоди позивача вселилася у спірну квартиру і проживає у ній без законних підстав. Своїми самоправними діями, які полягають у незаконному вселенні і користуванні квартирою, всупереч запереченням ОСОБА_7 та рішенню суду, ОСОБА_8 порушує право власності позивача, а тому вона підлягає виселенню за місцем своєї реєстрації у квартиру АДРЕСА_2.

ОСОБА_8 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_7 про визнання права користування кімнатами площею 23,6 кв.м. і 14,7 кв.м. та місцями загального користування у квартирі АДРЕСА_1, зобов'язання припинити дії, які порушують її право проживати у зазначених приміщеннях квартири однією сім'єю з матір'ю ОСОБА_4, в тому числі зобов'язати не зачиняти на свій розсуд місця загального користування та не змінювати замки у вхідних дверях, зобов'язати не чинити перешкод у користуванні вказаними приміщеннями квартири. В обгрунтування позову ОСОБА_8 зазначала, що спірна квартира належить її батькам ОСОБА_7 . та ОСОБА_4 У спірну квартиру вона вселилася в 2001 року разом з батьками як неповнолітня дитина і набула права користуватися квартирою як член сім'ї. У квартирі вона не зареєстрована, оскільки ОСОБА_7 відмовляє їй у цьому. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2014 року було визначено порядок користування спірною квартирою, відповідно до якого у користування ОСОБА_4 виділено кімнати площею 23,6 кв.м. і 14,7 кв.м., а місця загального користування залишені у спільному користуванні співвласників. З дозволу матері вона проживає у спірній квартирі у виділених останній у користування кімнатах, проте ОСОБА_7 заперечує проти її користування частиною квартири та чинить їй у цьому перешкоди. Вона не одружена і має право проживати однією сім'єю з своїми батьками, зокрема, з матір'ю ОСОБА_4, а ОСОБА_7 своїми діями, які полягають у вчиненні перешкод у користуванні квартирою та намаганні виселити її, порушує її право на сім'ю.

Третя особа ОСОБА_4 заявила самостійні вимоги на предмет спору, пред'явивши до ОСОБА_7 позов про визнання за її дочкою ОСОБА_8 права користування кімнатами площею 23,6 кв.м і 14,7 кв.м та місцями загального користування у квартирі АДРЕСА_1, зобов'язання припинити дії, які порушують її право на проживання з нею її дочки у зазначених приміщеннях квартири, в тому числі, зобов'язати не зачиняти на свій розсуд місця загального користування, не змінювати без її відома та її згоди замки у вхідних дверях, не перекривати доступ до приміщень, в яких знаходяться засоби вимірювання споживання води, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні нею та ОСОБА_8 вказаними приміщеннями квартири.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про виселення із квартири АДРЕСА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 та позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6 право користування жилою площею у квартирі АДРЕСА_1, виділених в користування ОСОБА_4 жилі кімнати, площею 23,6 кв.м і 14,7 кв.м, а також місцями загального користування. Зобов'язано ОСОБА_7 не чинити ОСОБА_6 перешкод у користуванні жилими кімнатами площею 23,6 кв.м і 14,7 кв.м та місцями загального користування у квартирі АДРЕСА_1. У позовах ОСОБА_6 та ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про зобов'язання припинити дії, що порушують право відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати в сумі 162,40 грн. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 судові виграти в сумі 162.40 грн.

Вважаючи рішення суду ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права позивач ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу.

За наслідками розгляду апеляційної скарги, колегією суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва 23 грудня 2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2014 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про виселення із квартири АДРЕСА_1, в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_6 та позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 та визнання за ОСОБА_6 право користування жилою площею у квартирі АДРЕСА_1, виділених в користування ОСОБА_4 жилих кімнат, площею 23.6 кв.м. і 14.7 кв.м., а також місцями загального користування, в частині зобов'язання ОСОБА_7 не чинити ОСОБА_6 перешкод у користуванні жилими кімнатами площею 23,6 кв.м. і 14.7 кв.м. та місцями загального користування у квартирі АДРЕСА_1, та в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судових витрат в сумі 162,40 грн. та на користь ОСОБА_4 судових витрат в сумі 162,40 грн. Ухвалено нове рішення в частині цих позовних вимог. Позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про виселення із квартири АДРЕСА_1 задоволено частково. Виселено ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1. Відмовлено в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_6 та позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 та визнання за ОСОБА_6 право користування жилою площею у квартирі АДРЕСА_1, виділених в користування ОСОБА_4 жилих кімнат, площею 23.6 кв.м. і 14.7 кв.м., а також місцями загального користування, в частині зобов'язання ОСОБА_7 не чинити ОСОБА_6 перешкод у користуванні жилими кімнатами площею 23,6 кв.м. і 14.7 кв.м. та місцями загального користування у квартирі АДРЕСА_1, та в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судових витрат в сумі 162,40 грн. та на користь ОСОБА_4 судових витрат в сумі 162,40 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - представник ОСОБА_6 звернулися із заявами про роз′яснення рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року.

Заслухавши пояснення заявника ОСОБА_4, ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_5, які підтримали доводи заяв. Позивача ОСОБА_7, який заперечував проти заяв про роз′яснення рішення суду апеляційної інстанції, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що заяви не підлягають задоволенню.

Згідно статті 221 ЦПК України якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

За змістом положення статті 221 ЦПК України роз'яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду.

Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз'яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз'ясненні рішення.

У поданій заяві третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_4 просить роз′яснити: Чи має вона право користування своєю власністю для проживання членів її сім'ї так, як визначено ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, будучи власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та маючи в окремому користуванні кімнати площею 23,6 кв.м і 14,7 кв.м, що визначено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.07.2014 (а.с. 19-22)? Яким чином виконувати рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.12.2014, оскільки під час виселення ОСОБА_6 з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та з кімнат площею 23,6 кв.м і 14,7 кв.м, які виділені їй, як власнику в окреме користування рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.07.2014 (а.с. 19- 22), будуть порушені її права та права ОСОБА_6 на сім'ю, які визначені ст. 32 Конституції України, ст. 291 ЦК України та Сімейним кодексом України. Нормами зазначених статей передбачено, що особа проти її волі не може бути розлучена з сім'єю, а ч. 5 ст. 5 Сімейного кодексу України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. У доповненнях до заяви ОСОБА_4 просить роз′яснити подальше виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.12.2014 в частині її права власності на майно, а також права ОСОБА_7 у праві розпорядження майном спільної часткової власності та місцями загального користування.

Перевіряючи доводи заяви ОСОБА_4, колегія суддів приходить до висновку, що заявник ОСОБА_4 у заяві порушує питання про внесення у рішення нових даних, які не входять до предмета доказування.

Так, з матеріалів справи вбачається, що матеріально-правова вимога позивача ОСОБА_7 до ОСОБА_6 щодо якої він просить ухвалити рішення зводиться до виселення з квартири, ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права на користування жилими кімнатами та місцями загального користування у квартирі, зобов′язання припинити дії, що порушують право, зобов′язання не чинити перешкод у користуванні жилими кімнатами та місцями загального користування у квартирі, а за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права на користування жилими кімнатами та місцями загального користування у квартирі, зобов′язання припинити дії, що порушують право, зобов′язання не чинити перешкод у користуванні жилими кімнатами та місцями загального користування у квартирі.

Відповідно до положень статей 10і 11 ЦПКсуд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції - частина 1 статті 303 ЦПК України.

Судами першої та апеляційної інстанції ухвалені рішення щодо кожної заявленої позовної вимоги позивачів.

Порушені ОСОБА_4 у заяві про роз′яснення рішення питання щодо права користування своєю власністю для проживання членів її сім'ї так, як визначено ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР та в частині її права власності на майно, а також права ОСОБА_7 у праві розпорядження майном спільної часткової власності та місцями загального користування не були предметом судового розгляду та не підлягають роз′ясненню.

Що стосується доводів заяви ОСОБА_5 - представника відповідача ОСОБА_6, в якій він просить суд апеляційної інстанції роз'яснити, з якої частини квартири АДРЕСА_1, яка належить власнику ОСОБА_7, чи частини, яка належить власнику ОСОБА_4, повинна виселятись ОСОБА_6, то слід зазначити, що резолютивна частина судового рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року про виселення ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1 не припускає кілька варіантів тлумачення, а тому судове рішення в цій частині вимог є зрозумілим.

Колегія суддів вважає, вказані вимоги у заявах виходять за межі положення статті 221 ЦПК України щодо правових підстав для роз'яснення рішення, а тому в задоволенні заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - представника ОСОБА_6 про роз'яснення рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 221, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

В задоволенні заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - представника ОСОБА_6 про роз′яснення рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про виселення з квартири, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права на користування жилими кімнатами та місцями загального користування у квартирі, зобов′язання припинити дії, що порушують право, зобов′язання не чинити перешкод у користуванні жилими кімнатами та місцями загального користування у квартирі, позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права на користування жилими кімнатами та місцями загального користування у квартирі, зобов′язання припинити дії, що порушують право, зобов′язання не чинити перешкод у користуванні жилими кімнатами та місцями загального користування у квартирі, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: