Справа № 296/33/12-ц
Провадження № 2/296/141/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" червня 2015 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого-судді Галасюка Р.А.,

при секретарі Могилевець В.С.,

за участі представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

співвідповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 327 цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, ОСОБА_7, третя особа - Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради про визнання незаконним рішення виконкому №71 від 28 лютого 1991 р. в частині додатку до нього та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, Виконавчого комітету Житомирської міської ради, третя особа Комунальне підприємство «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» про скасування рішень виконкому від 25 жовтня 2001 року № 679 в частині зміни розміру ідеальних часток будинку та від 9 червня 2005 року № 381 в частині внесення змін до зазначеного рішення щодо забудовника, встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на прибудови до будинку, -

В с т а н о в и в :

В грудні 2008 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом (т.1, а.с.28), посилаючись на те, що 28.02.1991 р., виконком Житомирської міськради прийняв рішення № 71 з додатком до нього, у п. 34 якого незаконно, без жодних підстав зазначено забудовником прибудов до будинку АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_7, а не гр. ОСОБА_8, як співвласника будинку, який в період свого життя за свої кошти здійснив самовільно прибудови до будинку і отримав рішення міської міжвідомчої архітектурно-будівельної комісії, згідно протоколу її засідання від 22.11.1990 року № 21 про прийняття їх в експлуатацію та про проведення відчуження частини будинку на імя дочки ОСОБА_7. ОСОБА_8 такого відчуження не провів, оскільки комісія не вправі була приймати такого рішення, а сама ОСОБА_7 не зверталась до БТІ із вказаним рішенням виконкому. Останній 09 червня 2005 року прийняв рішення № 381, яким вніс зміни у рішення № 71 від 28.02.1991 року, в частині забудовника з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 і таким чином урегулював спір щодо цього. Проте її сестра, ОСОБА_7, посилаючись на додаток до рішення виконкому від 28.02.1991 р. № 71, позбавляє її права власності на частину будинку, на яку вона має право згідно свідоцтва про спадщину за заповітом від 09.11.1994 р. в розмірі 1/2 частини будинку.

ОСОБА_6 у своєму позові зазначила також, що строк позовної давності для звернення до суду про скасування рішення міськвиконкому № 71 від 28.02.1991 р. у в частині додатку до нього, яким прибудови до будинку прийняті в експлуатацію на імя ОСОБА_7, слід визначати з 11 червня 2007 р., тобто з дня постановлення Корольовським райсудом м. Житомира рішення про визнання за ОСОБА_7 права власності на прибудови (т.1, а.с.41), оскільки саме в цей день їй стало відомо про порушення її права власності на частину будинку, хоча первинним порушенням її такого права є рішення міськвиконкому від 28.02.1991 року №71.

09.12.2009 року Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України скасувала рішення Корольовського райсуду м. Житомира від 11.06.2007 року, разом з ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 25.10.2007 року, постановлені у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_10, Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» про скасування рішень виконкому від 25 жовтня 2001 р. № 679 в частині зміни розміру ідеальних часток будинку та від 9 червня 2005 р. № 381 в частині внесення змін до зазначеного рішення щодо забудовника, встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на прибудови до будинку й за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_6, третя особа Друга державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину будинку, визнання частково недійсним свідоцтва про спадщину за заповітом, з направленням цієї справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як видно із зазначеної справи (а.с.2-3), ОСОБА_7 мотивує свої позовні вимоги тим, що рішенням міськвиконкому від 25.10.2001 р. № 679 згідно з додатком №2 до цього рішення у вигляді Переліку обєктів нерухомого майна, по яким змінюються ідеальні частки співвласників у звязку зі здійсненими прибудовами, ОСОБА_6. встановлено нову ідеальну частку в спільній власності на будинок АДРЕСА_1 в розмірі 61/100, а ОСОБА_5 39/100. Цим рішенням порушуються її права, оскільки до закріплених за ОСОБА_6. 61/100 частин будинку входять прибудови, які зроблені нею й належать їй на праві власності, що підтверджується рішенням міськвиконкому від 28.02.1991 р. № 71.

В додаткових позовних вимогах у вказаній справі (а.с.29-31) ОСОБА_7 просить: 1) визнати рішення міськвиконкому від 9 червня 2005 р. № 381, викладене у пункті 10, котрим внесені зміни у п. 34 додатку до рішення міськвиконкому від 28.02.1991 р. № 71 в частині прізвища, імені, по-батькові із зазначення читати: «ОСОБА_8» замість «ОСОБА_7» незаконним та його скасувати; 2) встановити факт, що рішення Житомирського міськвиконкому № 71 від 28. 02.1991 р. «Про затвердження актів прийомки в експлуатацію індивідуальних жилих будинків громадян міста» з додатком до нього у вигляді списку громадян, будинки яких прийняті в експлуатацію згідно актів прийомки, з порядковим номером 34 на імя ОСОБА_7, яким засвідчено факт прийняття в експлуатацію прибудови до житлового АДРЕСА_1, жилою площею 20,40 кв.м. і загальною площею 49,80 кв. м. належить їй, ОСОБА_7; 3) визнати за нею право власності на відповідну частину житлового будинку АДРЕСА_1, якій відповідають зазначені прибудови, а саме: тамбур IV площею 3,5 кв.м., кухню 4-1 площею 8,7 кв.м., жилі кімнати: 4-2 площею 10,0 кв.м., 3-3 площею 10,4 кв.м., а також господарські будівлі: 1/2 гаража під літерою Г, сараї під літерами Г-2, В-1, літню кухню під літерою В.

Зазначені позовні вимоги ОСОБА_7 мотивує тим, що рішенням міськвиконкому від 09.06.2005 р. №381 внесені зміни до рішення від 28.02.1991 р. №71 в частині забудовника з неї на батька, хоча батько помер ще у 1994 році і в силу вимог закону у момент його смерті була припинена належна йому цивільна правоздатність, за ним після його смерті не могло бути визнане якесь субєктивне право на майно. Також в рішенні міськвиконкому від 28.02.1991 р. №71 помилково було вказано її імя «ОСОБА_7» замість «ОСОБА_7». Даний факт пояснює вона тим, що оформленням здійсненої прибудови на її імя займався її батько ОСОБА_8 як співвласник будинку і тільки зі слів батька їй стало відомо, що узаконення прибудов проведено на неї, а про зміст рішення вона дізналась лише з листа архівного відділу від 27.12.2004 р.. Щодо будівництва прибудов зазначила, що наприкінці 60 початку 70 років вона з дозволу батька за власні кошти здійснила прибудови до будинку та спорудила надвірні споруди літню кухню, два сараї, гараж (останній із сестрою ОСОБА_11) для потреб своєї сімї, в яких мешкає до теперішнього часу, а тому набула на них права власності.

В ході розгляду судом позову ОСОБА_6, остання у березні 2010 р. уточнила свій позов (т.1, а.с.98) посиланням на факт скасування Верховним Судом України 09 грудня 2009 р. рішення Корольовського райсуду м. Житомира від 11 червня 2007 р. та просила визнати незаконним та скасувати рішення №71 від 28.02.1991 р. в частині додатку до нього, визнавши законним забудовником ОСОБА_8.

В жовтні 2010 р. ОСОБА_7 теж подала заяву про уточнення своїх позовних вимог (т.1, а.с.130) в частині визнання права власності до будинку, зазначивши, що виходячи з вказівок Верховного Суду України в ухвалі від 09.12.2009 р. вона вважає правильним застосувати у її справі статті 112, 113 ЦК УРСР з огляду на те, що вона зі своїм чоловіком за згодою свого батька як власника половини будинку та матері зробила у 2-й половині 60-х 80-х років за свої кошти та допомоги родичів прибудови до будинку, а також спорудила надвірні будови (літню кухню, два сараї, гараж). Погодившись з проведенням прибудов, її батьки тим самим дали згоду на створення з нею спільної власності на будинок, що було реалізовано шляхом прийняття прибудов в експлуатацію на її імя за рішенням міськвиконкому від 28.02.1991 року № 71. Оскільки згідно довідки-розрахунку Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» від 24.12.07 р. ідеальна частка прибудов складає 25/100 частин будинку АДРЕСА_1, то вона просить визнати за нею право власності на ці 25/100 частин, які за технічним планом будинку від 18.06.2001 р. (а.с.147-149) становлять ізольовану частину будинку з самостійним виходом (квартиру), а саме: тамбур IV площею 3,5 кв.м., кухню 4-1 площею 8,7 кв.м., жилі кімнати: 4-2 площею 10, 0 кв. м., 3-3 площею 10,4 кв. м., а також господарські будівлі: 1/2 гаража під літерою Г, сараї під літерами Г-2 та В-1, літню кухню під літерою В.

Ухвалами від 25 січня 2011 р. (т.1, а.с.156) та від 19 травня 2011 р. (т.1, а.с.174) відповідно були обєднані в одне провадження справа за позовом ОСОБА_6 та справа за позовом ОСОБА_7, а справа за позовом ОСОБА_10 закрита в звязку з її смертю.

В судовому засіданні ОСОБА_6 та її представники ОСОБА_1 і ОСОБА_2 позов підтримали з викладених в первісній та уточненій заявах мотивів, а позов ОСОБА_7 вважали безпідставним з посиланням на те, що рішення міськвиконкому від 28.02.1991 року № 71 про прийняття спірних прибудов на імя ОСОБА_7 є незаконним, ці прибудови вона не будувала, а їх спорудив ОСОБА_8 як співвласник будинку, зареєстрував їх БТІ та заповів ОСОБА_6, яка отримала їх у спадщину у 1994 р. і є їх власником. Вони також просили у відповідних заявах застосувати до всіх вимог ОСОБА_7 строк позовної давності.

ОСОБА_7 та її представники ОСОБА_4 і ОСОБА_12 позов підтримали з наведених у позовних заявах підстав, а позов ОСОБА_6 не визнали, пояснивши, що про рішення міськвиконкому від 28.02.1991 р. ОСОБА_8 було відомо ще при його житті, воно було прийнято за його ініціативою і не оскаржувалось ним, а після його смерті ОСОБА_6 відповідно як спадкоємець не має право на його оскарження. Крім того, ОСОБА_6 пропустила строк позовної давності і ОСОБА_7 просить застосувати таку давність (т.2, а.с.48).

ОСОБА_5 у своєму виступі в судовому засіданні у вирішенні справи поклалася на розсуду суду. Представники Виконкому Житомирської міськради і Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» фактично також у вирішенні позовних вимог поклалися на розсуд суду, оскільки подали суду відповідні заяви про розгляд справи без їх участі (т.2, а.с.188,192).

Суд, виконавши обовязкові для суду висновки й мотиві, викладені в ухвалі Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 09.12.2009 р., та зясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до висновку про безпідставність позову ОСОБА_6 і про обґрунтованість позову ОСОБА_7, виходячи з наступного.

Як видно із справи, ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6., під час перебування в шлюбі з ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 (обидва є батьками ОСОБА_6 і ОСОБА_7.) придбали за договором купівлі-продажу від 30.09.1948 р. половину будинковолодіння по АДРЕСА_1, з подальшою зміною адреси у звязку із перейменуванням вулиць: спочатку АДРЕСА_1, нині АДРЕСА_1 (а.с.77). Відповідно з того ж року цей будинок став перебувати у спільній частковій власності. Його співвласниками були ОСОБА_8 та ОСОБА_13 (по 1/2 частині), а зараз співвласниками цього будинку є їх спадкоємці відповідно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (також по 1/2 частині).

Зі справи вбачається також, що протягом 6090 років 20-го століття до частин будинку і ОСОБА_8 , і ОСОБА_13 були здійснені житлові прибудови.

За законодавством, що діяло на час здійснення вказаних прибудов, зокрема Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, погодженої 15 січня 1966 р. заст. голови Верховного Суду УРСР та затвердженої 31 січня 1966 р. заст. Міністра комунального господарства УРСР, оформлення права власності на такі прибудови проводилось шляхом зміни ідеальних часток між співвласниками.

Згідно п. 26 вказаної Інструкції, якщо до будинку, що належить на праві спільної власності, здійснені прибудови, внаслідок чого змінились ідеальні частки співвласників будинку, то виконком за заявами цих власників видає кожному з них замість правовстановлювальних документів, які вони мають, свідоцтва про право власності на нові відповідні частини будинку. В разі ж, коли співвласники не згодні змінити частки добровільно, це питання вирішується в судовому порядку.

При цьому згідно вказаних положень Інструкції, а також Закону УРСР «Про міську, районну в місті Раду депутатів трудящих Української РСР» від 15.07.1971 р. (ст. 19, п.9) та Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве самоврядування» від 07.12.1990 р. (ст. 42, п.8), що були чинними на час здійснення спірних прибудов, прибудови до будинку повинні були бути зроблені з відповідного дозволу місцевих органів влади або ж узаконені ними та прийняті в експлуатацію із затвердженням виконкомом актів про прийняття їх в експлуатацію.

І отже, без наявності рішення виконкому про затвердження акту про прийняття в експлуатацію прибудов до будинку, що належить особам на праві спільної власності, за ними не могло і не може бути оформлено право власності на такі прибудови шляхом зміни розміру їх часток у будинку.

Виходячи з таких вимог законодавства, судом встановлено, що здійснені до частин будинку і ОСОБА_8, і ОСОБА_13 жилі прибудови були узаконені і прийняті в експлуатацію із затвердженням відповідних актів: до частини будинку ОСОБА_13 рішенням міськвиконкому від 23.02.1994 р. № 107 на імя ОСОБА_13 (т.2, а.с.157), а до частини будинку ОСОБА_8 рішенням міськвиконкому від 28.02.1991 р. № 71 на імя ОСОБА_7 (а.с.9,42,69).

Отже, цим останнім рішенням міськвиконкому підтверджується, що до частини будинку ОСОБА_8 здійснені прибудови саме гр. ОСОБА_7, а не ОСОБА_8. Тому суд вважає, що дане рішення міськвиконкому стосовно ОСОБА_7 є законною підставою для оформлення (визнання) права власності на ці прибудови за ОСОБА_7.

До такого висновку суд дійшов, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 р. у справі № 6-137цс13, яка згідно ст. 214 ЦПК України підлягає врахуванню судом при обранні ним правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а саме: застосувавши у вказаній справі, зокрема п.п.6,7 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 р. та п. 10 Переліку до цієї Інструкції щодо документів, які встановлюють право власності на будинки, до яких відноситься і затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію, Верховний Суд України прийшов до висновку, що з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку в експлуатацію цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. При цьому, як зазначив Верховний суд України, діючі на час прийняття в експлуатацію будинку правові акти не повязували виникнення права власності на будинок із проведенням його реєстрації.

Виходячи з цього, суд вважає, що із затвердженням рішенням міськвиконкому від 28.02.1991 р. № 71 акту про прийняття в експлуатацію прибудов до будинку на імя ОСОБА_7 вона стала власником цих прибудов з моменту затвердження виконкомом цього акту без проведення їх реєстрації.

По справі не спростованим є те, що ОСОБА_7 стало відомо про зазначене рішення міськвиконкому у грудні 2004 р. після отримання відповіді на запит адвоката у архівний відділ (а.с.42). Це підтверджується тим фактом, що ОСОБА_7 не надавала вказаного рішення при першому розгляді цивільної справи № 2-57/04, яка розпочалась у 2002 р. та закінчилась у вересні 2004 р. (а.с.64- 67).

Матеріалами справи підтверджується також, що на імя ОСОБА_8 при його житті не приймалось рішення виконкому про затвердження акту про прийняття в експлуатацію прибудов до його будинку, а протокол засідання міськархбуд комісії від 22.11.1990 р. про прийняття в експлуатацію таких прибудов згідно названої вище Інструкції 31.01.1966 р. не є правовстановлюючим документом, тому за ОСОБА_8 не могло бути, і фактично не було оформлено право власності на такі прибудови шляхом зміни ідеальних часток у будинку. Зміна цих часток не була і не могла бути проведена і за рішенням суду із-за відсутності затвердженого на його імя акту про прийняття в експлуатацію прибудов, хоча такий позов ОСОБА_8 і заявлявся (а.с.8, т.1, а.с.254), але остаточно судом не був вирішений.

Відповідно ОСОБА_8 при житті не набув права власності на здійснені до його частини будинку прибудови, а тому таке право власності стосовно цих прибудов не перейшло в порядку спадкування і до ОСОБА_6.

Оскільки у ОСОБА_6 відсутнє право власності на спірні прибудови, то таке не існуюче її право не порушено рішенням міськвиконкому від 28.02.1991 р. № 71 про ці прибудови на імя ОСОБА_7, а тому підстав для задоволення позову ОСОБА_6 про скасування цього рішення немає.

Той факт, що гр. ОСОБА_7 зробила прибудови до частини будинку свого батька підтверджується не тільки самим рішенням міськвиконкому від 28.02.1991 р. №71 про прийняття прибудов на її імя, що є юридичним фактом, але й фактичними обставинами справи та наданими нею доказами.

Так, як видно з плану будинку за 1948 рік, належна ОСОБА_8 1/2 частина будинку складалася з однієї кімнати 2-5, пл.13,15 кв.м. та кухні 2-4, пл.10,40 кв.м. (а.с.43). З плану будинку від 1 лютого 1961 р. (т.1, а.с.248) видно, що до половини будинку ОСОБА_8 значаться добудованими приміщення розміром 2,60 м. х 5, 26 м. у вигляді тамбуру 2-1, пл.2,42 кв.м., коридору 2-2, пл.3,90 кв.м. та комори (кладовой - назва російською по плану) 2-3, пл.5,64 кв.м..

З пояснень сторін, їх представників, показань свідків ОСОБА_11, ОСОБА_14 та документів у справі зясовано, що подружжя ОСОБА_8 мало чотирьох дочок ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (сторона у справі), ОСОБА_20, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6 (сторона у справі) ІНФОРМАЦІЯ_4. В 1964 р. їх дочка ОСОБА_7 вийшла заміж за гр. ОСОБА_16 (а.с.35), народила в ІНФОРМАЦІЯ_8 дочку ОСОБА_12, а дочка ОСОБА_11 вступила у шлюб в 1965 р., і в ІНФОРМАЦІЯ_9 народила сина ОСОБА_19. Отже, станом на 1965 рік в частині будинку ОСОБА_8, який складався лише з однієї жилої кімнати, пл.13,15 кв.м. проживало 8 осіб, а на 1967 рік вже 10. Тому виникла потреба в забезпеченні молодих сімей житлом.

З відмітки працівника БТІ на плані будинку від 23 липня 1968 р. (т.1, а.с.249) вбачається, що в частині будинку ОСОБА_8 знесені приміщення 2-1, 2-2, 2-3 (тамбур, коридор, комора) і на їх місці, а також з іншої сторони будинку самовільно зведені дві жилі прибудови, а саме: до кімнати, пл.13,15 кв.м. прибудовано тамбур розміром 2,0 м. х 2,30 м. та кухня, пл.9,10 кв.м. (1-ша прибудова), а на місті колишніх знесених приміщень 2-1, 2-2, 2-3 збудовано тамбур, пл.3,05 кв.м., коридор, пл.4,90 кв.м. та кімнату, пл.10,72 кв.м. (2-га прибудова). Першу прибудову, як підтвердили відповідачка ОСОБА_5, свідки ОСОБА_11, ОСОБА_14, була збудована відповідно у 19641968 р.р. ОСОБА_7 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_21, який за фахом був будівельником, а другу прибудову зробила ОСОБА_11 і всі ці прибудови були здійснені за згодою гр. ОСОБА_8, що було повязано з необхідністю забезпечення житловою площею сімей ОСОБА_7 та її сестри.

З показань свідка ОСОБА_11, а також фактичних даних видно, що до початку 70-х років подружжя ОСОБА_10 з дітьми і їх дочка ОСОБА_11 з сімєю мали спільний вхід до будинку, після чого за згодою з ОСОБА_7 вони перейшли в її прибудову з їх кімнатою, пл.13,15 кв.м. та дозволили їй перетворити належну їм кухню, пл.10,4 кв.м. у кімнату (зараз її площа становить 11,1 кв.м.), прибудувати до неї ще одну кімнату, пл.10,0 кв.м. та кухню (нині тамбур ІV) з окремим входом до неї, що було і здійснено нею разом зі своїм чоловіком ОСОБА_21 (тут і далі використовуються дані із плану будинку за технічним паспортом від 26.01.2009 р. а.с.44). Про факт такої прибудови, здійсненої гр. ОСОБА_7 та згоди на це батьків підтвердив свідок ОСОБА_16.

Станом на 1984-1985 р.р. в будинку залишились проживати тільки подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_7 зі своєю сімєю, дочка якої ОСОБА_12 вийшла заміж та народила в 1985 році дитину, у звязку з чим ОСОБА_7 зі згоди батьків заново перебудувала та перепланувала здійснену сестрою ОСОБА_11 добудову, яка за показаннями останньої як свідка, була зроблена нею з неякісних матеріалів, та зайняла її з сімєю (кухня 4-1, пл.8,7 кв.м. та кімната 3-3, пл.10,4 кв.м.). Пізніше, як це не заперечується сторонами, ОСОБА_8 була проведена операція, який потребував догляду, ОСОБА_7 звільнила для нього кімнату 3-3, пл.10,4 кв.м., в звязку з чим з того і на даний час у ОСОБА_7 знаходяться у користуванні тамбур IV, пл. 3,5 кв.м. (переобладнаний з кухні), кухня 4-1, пл.8,7 кв.м., кімната 4-3, пл.11,1 кв.м. і кімната 4-2, пл. 10 кв.м.. Стосовно частини будинку, яку збудувала ОСОБА_7, а не всіх прибудов до будинку, вона поставила питання про визнання за нею права власності.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11, ОСОБА_16, ОСОБА_14 підтвердили також, що у 70-х роках ОСОБА_7 зі своїм чоловіком ОСОБА_21 спорудила літню кухню, гараж разом з сестрою ОСОБА_11 та два сараї, проти чого її батьки не заперечували.

Із наявних у справі документів на будівельні матеріали (а.с.226-231) видно, що в 1972-1985 р.р. чоловіком ОСОБА_7 ОСОБА_21 придбавались в УПТК дошки, ДВП, цегла, металеві ворота, оцинковка, металеві відходи і ін., чим обєктивно підтверджуються пояснення представників ОСОБА_7 та свідків щодо будівництва у зазначені роки ОСОБА_7 прибудов до будинку та надвірних споруд.

Про факт згоди ОСОБА_8 та його дружини на здійснення ОСОБА_7 прибудов до будинку і створення внаслідок цього спільної часткової власності, а також визначення розміру часток у цій власності свідчать наступні докази:

- заява ОСОБА_8, інваліда 1 групи, яка була задоволена рішенням міської міжвідомчої архітектурно-будівельної комісії від 22.11.1990 року (а.с.51), та в якій він просив оформити відповідними документами самовільно зроблені прибудови до будинку і надвірні споруди з метою відчуження частини будинку на імя дочки ОСОБА_7; з цього, як вважає суд, однозначно видно волю ОСОБА_8 оформити зроблені прибудови на ОСОБА_7;

- рішення міськвиконкому від 28.02.1991 р. №71 (а.с.9-10) про затвердження акту про прийняття в експлуатацію прибудов на імя ОСОБА_7, яке свідчить про зміну ОСОБА_8 способу оформлення на ОСОБА_7 права власності на прибудови, що повязано очевидно з необхідністю термінового вирішення питання про взяття його з дружиною на квартирний облік, на який він був прийнятий згідно рішенню виконкому від 14 березня 1991 р. № 91(а.с.45). Адже для постановки на квартирний облік ОСОБА_8 потрібно було визначитись, який розмір житлової площі у будинку належить йому з дружиною, а з прийняттям рішення від 28.02.1991 р. №71 ці дані були визначені, що дозволило ОСОБА_8 отримати зазначене рішення міськвиконкому про взяття його та його дружини на квартирний облік.

- як видно з вступної частини рішення від 28.02.1991 р. №71, міськвиконком розглянув заяви громадян з проханням прийняти в експлуатацію жилі будинки і прибудови, серед яких відповідно була заява і ОСОБА_7, яку за її твердженням вона особисто не писала, але судячи з протоколу міськархбудкомісії від 22.11. 1990 р. оформленням прибудов, а значить, і подачею такої заяви (від свого імені з проханням оформити прибудови на ОСОБА_7 чи з написанням заяви від імені останньої ) займався її батько ОСОБА_8.

- крім цього, у додатку до рішення міськвиконкому від 28.02.1991 р. щодо ОСОБА_7 вказана квартира АДРЕСА_1 (адреса прибудови), в той час як у акті при прийняття в експлуатацію прибудови на імя ОСОБА_8 від 04. 12.1990 р. (а.с.258) номера квартири не значиться, що свідчить про те, що дані про номер квартири ОСОБА_7 у вказаному рішенні міськвиконкому могли бути взяті із складеного на її імя акту про прийняття в експлуатацію прибудов чи із заяви, написаній в її інтересах її батьком в адрес виконкому;

- рішення міськвиконкому від 28.05.1992 року №289 (а.с.46-47) про надання ОСОБА_8 та його дружині квартири АДРЕСА_2, до якого доданий Список №1 громадян, яким надається житло, з характеристикою житлової площі, в якому вказано, що ОСОБА_8 з дружиною належить 23, 6 кв.м. жилої площі, яка знаходиться у особистій його власності по АДРЕСА_1 (за планом будинку 2011 р. вказаний розмір жилої площі відповідає розміру жилої площі кімнати 3-2, пл.13, 2 кв.м. та кімнати 3-3, пл.10,4 кв.м., всього 23,6 кв.м.).

Ці дані щодо розміру жилої площі, яка припадає на нього з дружиною у будинку, ОСОБА_8 сам надав міськвиконкому у вигляді довідки для отримання квартири відповідно до п.п.18, 56 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР (затверджені 11.12.1984 р.), а це, вважає суд, свідчить про те, що він визнав той факт, що решта жилої площі в будинку належить за рішенням міськвиконкому від 28.02.1991 р. №71 гр. ОСОБА_7, а саме 20,4 кв. м., точніше 21,1 кв.м. (це кімната 4-2, пл.10,0 кв.м. та кімната 4-3 пл.11,1 кв.м.).

- заказ ОСОБА_8 в КП ЖОМБТІ» №4485 від 27.11.1992 р. (а.с.73), з якого вбачається його намір провести відчуження частини будинку і очевидно, що на користь ОСОБА_7, так як про це було зазначено у його заяві, розглянутій 22 листопада 1990 р. на засіданні міськархбудкомісії.

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_8, отримавши в травні 1992 р. квартиру, в листопаді 1992 р. звернувся до БТІ для проведення інвентаризації та реєстрації прибудов до будинку, але лише на своє імя, що на думку суду, повязано з тим, що прийняті в експлуатації на імя ОСОБА_7 прибудови до будинку повністю охватили з усіх сторін належні йому з 1948 р. приміщення 3-2 і 4-3, до яких ці прибудови були здійснені. В разі реєстрації на підставі рішення виконкому №71 від 28.02.1991р. всіх прибудов за ОСОБА_7 та закріплення в звязку з цим за нею ідеальної частки у будинку ОСОБА_8 не мав би можливості (по крайній мірі юридичної можливості ) входу до своїх приміщень та виходу з них. Тому він не передав рішення виконкому від 28.02.1991 року в БТІ з метою зареєструвати прибудови на себе для послідуючого відчуження частини будинку, як вже зазначалось, на користь ОСОБА_7. Для цього ОСОБА_8 27 листопада 1992 р. подав БТІ протокол міськархбудкомісії та акт від 04.12.1990 р., що видно з листа БТІ від 05.05.2005 р. №703 (а.с.72) та оформив в БТІ заказ №4485 (а.с.73) із трьох питань, а саме: інвентаризації закінченого будівництвом будинку, видачі довідки для відчуження частини будинку і проведення реєстрації поточних змін в звязку з добудовою.

БТІ, як це видно з оглянутої судом інвентарної справи та копій відповідних документів у справі, склало абрис земельної ділянки (а.с.250), зробило обстеження на предмет користування будинком (а.с.251), підготувало довідку - розрахунок щодо встановлення ідеальних часток у спільній власності на будинок (а.с.252), без визначення яких між співвласниками будинку БТІ не могло видати довідку для відчуження. Проте співвласник ОСОБА_13 не дала згоди на добровільну зміну ідеальних часток у будинку і ОСОБА_8 у січні 1993 р., звернувся з цього приводу з позовом до суду (а.с.254). В процесі судового розгляду ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_6. і до участі у справі була залучена як його спадкоємець ОСОБА_6.. Таким чином, при житті Владишевсього із зазначених причин йому не була видана довідка для відчуження частини будинку на користь ОСОБА_7 і він не зміг провести відповідне відчуження з тим, щоб визначитись з прибудовами з метою забезпечення можливості їм обом безперешкодно одне від одного володіти та користуватись належними їм частинами будинку з окремими до них входами.

По справі не спростовано той факт, що як до проведення прибудов до будинку, так і після їх будівництва ОСОБА_7 зі своєю сімєю постійно проживає у прибудові (це видно з відмітки у її паспорті (а.с.34 та домової книги). На її імя з ОСОБА_8 після його переселення в отриману квартиру був переоформлений 31 грудня 1992 р. телефон, що видно з листа Центра телекомунікаційних послуг від 03.02.2010 р. (т.1, а.с.133), а з 1 січня 1994 р. на неї оформлено окремий рахунок на постачання електроенергії, що підтверджується листом Житомирського РЕМ від 26.02.2010 р. (а.с.132).

З наведеного суд вважає встановленим, що ОСОБА_7 зі своїм чоловіком ОСОБА_21 за згодою свого батька ОСОБА_8 як співвласника половини будинку та матері ОСОБА_10 здійснила у 60-х 80-х роках за свої кошти прибудови до будинку, а також спорудила надвірні будівлі літню кухню, два сараї, гараж (останній на двох із сестрою ОСОБА_11), які були прийняті в експлуатацію рішенням виконкому від 28.02.1991 р. №71 на її імя та на які вона має право власності. Згідно листу БТІ від 05.05.2005 р. №702 (а.с.224-225), зазначене рішення має всі юридичні підстави для прийняття його до виконання на час його прийняття та внесення відповідних змін у власності на будинок, що підтверджується положеннями Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР 31.01.1966 р., яка була чинною до 13.12.1995 року.

Суд до таких відносин застосовує статті 112, 113 ЦК УРСР, які діяли на час виникнення цих правовідносин, оскільки між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 як співвласником і його дружиною за спільною домовленістю виникла спільна часткова власність в звязку з прибудовами до будинку.

При цьому суд враховує, що ОСОБА_7 заявила позов про визнання права власності не на всі прибудови, здійснені до будинку, а лише на частину їх. Ця частина як житлова добудова становить самостійний ізольований обєкт (квартиру) з окремим входом, ідеальна частка якої згідно довідки-розрахунку БТІ складає 25/100, вартістю 13 531 грн. (т.1, а.с.136).

Суд також вважає застосувати до спірних правовідносин і ст. 392 ЦКУ, оскільки із-за допущеної помилки у рішенні виконкому від 28.02.1991 р. в частині імені ОСОБА_7 (зазначалось вище) виникла невизначеність відносин власності щодо спірних прибудов, право на які ОСОБА_6 не визнає за ОСОБА_7. В такому випадку згідно зазначеної норми власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Твердження ОСОБА_6 у позові про те, в додатку до рішення від 28.02.1991 р. №71 не вказано, до якого рішення виконкому зроблено цей додаток і він є сфальсифікованим, належними доказами не підтверджено і не доведено, що цей додаток не має відношення до зазначеного рішення. Крім того, сам міськвиконком визнав його наявність, оскільки вніс до нього своїм рішенням №381 від 09.06.2005 р. відповідні зміни.

Посилання на відсутність акта про прийняття в експлуатацію прибудов на імя ОСОБА_7 не може само по собі свідчити про незаконність зазначеного рішення міськвиконкому. В той же час з листа Головного управління містобудування та архітектури Житомирської міськради від 12.05.2005 р. №12/650 видно, що архівні матеріали цього управління за минулі роки по 1993 рік включно, в тому числі і щодо прийняття в експлуатацію прибудов, передані в міській архів (а.с.113), а останній у листі від 29.06.05 р. №25/П-1669 повідомив, що документи зазначеного управління за 1974-1993 р.р. знаходяться в архіві, але акти про прийняття в експлуатацію житлових будинків (прибудов) громадян за 1990 -1991 роки у архів на зберігання не надходили (а.с.115). І отже, в управлінні містобудування та архітектури відсутній акт про прийняття в експлуатацію спірних прибудов, а також будь-яка інформація щодо цього не тільки на ОСОБА_7, але й на ОСОБА_8.

Суд вважає, що не збереження акта на імя ОСОБА_7 (при тому, що він мав бути збережений), не свідчить про те, що він на неї не складався. Необхідно в такому випадку, якщо інше не встановлено, виходити з того, що раз існує рішення міськвиконкому про затвердження такого акта на імя ОСОБА_7, то він дійсно був, адже без його наявності рішення міськвиконкому не могло бути винесено. З огляду на це, складений 04 грудня 1990 р. акт на гр. ОСОБА_8, був за його згодою переоформлений на гр. ОСОБА_7.

Суд не погоджується з тим, що ОСОБА_6 отримала у спадщину всі прибудови до будинку, оскільки із копії спадкової справи (а.с.321-327), довідки БТІ від 12.07.1994 р. №163-А-2164 (а.с.257), свідоцтва про спадщину (а.с.24), листа БТІ від 23.09.2004 р. №1335 (а.с.6-7) видно, що на день смерті ОСОБА_8 не були змінені ідеальні частки на будинок в звязку з прибудовами і ОСОБА_8 не набув права власності на прибудови, які відповідно ОСОБА_6 їх не успадкувала разом з 1/2 частиною будинку.

У позові ОСОБА_6 просить визнати законним забудовником прибудов ОСОБА_8, тобто визнати право на прибудови за померлим, в той час як статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і отже заявлені ОСОБА_6 такі вимоги безпосередньо не стосуються захисту її прав. Крім того, жодного доказу про те, що прибудові здійснював особисто ОСОБА_8 позивачкою ОСОБА_6 не надано. Сама ж ОСОБА_6 допитана судом в якості свідка показала, що на час прибудов вона мала невеликий вік і тільки нещодавно від своєї тітки з Донбасу взнала, що прибудови будували її батьки за допомогою родичів. Однак такі показання обєктивно нічим не підтверджені і суд вважає їх непереконливими.

Більше того, наведені вище докази підтверджують, що ОСОБА_8 при житті визнавав право ОСОБА_6. на її прибудови, на які вона зараз претендує, та вчинив з цією метою ряд дій, направлених на оформлення цих прибудов на ОСОБА_7, що вбачається із зазначених із зазначених в протоколі міської архбудкомісії від 22.11.1990 р. та вступної частини рішення міськвиконкому від 22.02.1991 р. №71 змісту його заяв, а також рішення міськвиконкому від 28.05.1992 р. №289 про належність йому у будинку не всієї частини за правовстановлюючими документами, а меншої в розмірі 23,6 кв.м..

За таких обставин є підстави для висновку, що ОСОБА_8 до дня своєї смерті не вважав себе власником тих прибудов, щодо яких ОСОБА_7 предявила позов, він не претендував на них і відповідно не вважав своє право на ці прибудови порушеним із-за наявності рішення від 22.02.91 р. №71 на користь ОСОБА_7 та потребуючим відновлення і захисту. Тим більше, що при його житті, як зазначалось, спірні прибудови не стали його власністю, будь-яких рішень відносно його не виносилось, прибудови не були на нього зареєстровані. На спростування цього позивачкою не надано відповідних доказів. А відтак ОСОБА_6 як спадкоємиця після смерті ОСОБА_8 не набула права на зазначені прибудови та не має права на його захист.

Крім того, як вже зазначалось вище, оформленням прибудов та поданням заяви про прийняття їх в експлуатацію на адресу міськвиконкому на користь ОСОБА_7 займався ОСОБА_8. Останній, маючи на руках акт про прийняття прибудов в експлуатацію від 04 грудня 1990 р. (а.с.75), який від надав БТІ, не міг не звернути свою увагу на те, що в акті не зазначено року винесення виконкомом рішення №71 від 28.02.«_», а вказівка у ньому про затвердження акта рішенням Богунського райвиконкому безпідставна, оскільки прибудови до будинку АДРЕСА_1 знаходяться на території Корольовського, а не Богунського району м. Житомира і відповідно таке рішення Богунський райвиконком не міг винести.

Відповідно ОСОБА_8, знаючи про суттєві недоліки в оформленні акта на його імя, зокрема щодо виконкому, який в дійсності прийняв рішення та щодо року його прийняття, повинен був дізнатись про винесення належного рішення відповідним виконкомом, а саме рішення від 28.02.1991 р. №71 та мав знати про те, що у цьому рішенні значиться не його приз-вище, а прізвище його дочки ОСОБА_7.

За таких обставин ОСОБА_8 міг у передбаченому на той час порядку оскаржити зазначене рішення міськвиконкому до суду, якщо вважав, що ОСОБА_7 не має права на прибудови, проте цього при своєму житті не зробив. Відповідно і вимоги ОСОБА_6 як спадкоємця після смерті ОСОБА_8, про скасування вказаного рішення задоволені бути не можуть. Це пояснюється тим, що ОСОБА_6 не може бути спадкоємцем права на подачу позову чи скарги стосовно рішення міськвиконкому, яке належало при житті спадкоємцю ОСОБА_8, оскільки таке право вимоги не включається до обсягу спадщини, адже воно є особистим правом.

Посилання ОСОБА_6 у її позові на те, що первинним порушенням її права є рішення міськвиконкому від 28.02.1991 р. №71 безпідставне, оскільки на день винесення цього рішення про закріплення прибудов за ОСОБА_7 позивачка ОСОБА_6 не була власником чи співвласником будинку, до якого ці прибудови були здійснені, ніякого права на ці прибудови вона не мала, тому таке не існуюче її право на прибудови не могло і не було порушено і відповідно це не порушене право не підлягає захисту.

Із справи видно також, що міськвиконком 25.10.2001 р. виніс рішення №679, яким змінив ідеальні частки в будинку в звязку з прибудовами і зазначив, що частка ОСОБА_6 становить 61/100, а ОСОБА_5 39/100. Дане рішення міськвиконкому виніс без урахування того, що на час його прийняття існувало юридично не скасоване рішення міськвиконкому від 28.02.1991 р. №71 про прийняття в експлуатацію прибудов в тому ж будинку на імя ОСОБА_7 і отже, ці прибудови вже не належали ОСОБА_6.

Зазначене рішення винесено за відсутності взагалі будь-якого рішення міськвиконкому про прийняття в експлуатацію прибудов до частини будинку ОСОБА_8, яке стосувалось би як самого ОСОБА_8, так і ОСОБА_6, а наявність такого рішення виконкому є обовязковим юридичним фактом при оформленні права власності на прибудови за співвласниками шляхом зміни їх часток у будинку.

Крім того, таке оформлення згідно діючої на той час Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, від 09.06.1998 р. провадиться з видачею співвласникам будинку свідоцтва про право власності. Однак такого свідоцтва ОСОБА_6 не отримала і реєстрації прибудов на його підставі не було проведено. На даний час за ОСОБА_6 залишається зареєстрованим право на 1/2 частину будинку згідно свідоцтва про право на спадщину, що видно з листа БТІ від 23.05.2011 р. (т.1, а.с.195), оскільки рішення Корольовського райсуду м. Житомира від 12.02.2002 р. щодо зміни часток у будинку скасовано за нововиявленими обставинами. Однак наявність вказаного рішення міськвиконкому перешкоджає ОСОБА_7 у здійсненні права власності на прибудови, тому суд вважає визнати його незаконним та скасувати.

Судом встановлено також, що під час першого розгляду судом даної справи міськвиконком виніс рішення від 09 червня 2005 р. №381 (а.с.32), яким вніс зміни до свого рішення від 28.02.1991 р. №71 і замість забудовника спірних прибудов ОСОБА_7 визнав їх забудовником ОСОБА_8. Суд визнає це рішення незаконним та скасовує його, оскільки воно було прийняте після смерті ОСОБА_8. Цивільна правоздатність ОСОБА_8, тобто його здатність мати права і обовязки припинена зі смертю (ст. 9 ЦК УРСР, ст. 25 ЦКУ). Міськвиконком не вправі був при наявності судового спору визнавати своїм рішенням за ОСОБА_8 права забудовника.

Щодо вимог ОСОБА_7 про встановлення факту належності рішення від 28.02.1991 р. №71 відносно прийняття в експлуатацію спірних прибудов, то суд вважає їх обґрунтованими, вони підтверджуються наведеними вище доказами, показаннями ОСОБА_6, допитаної судом в якості свідка, про те, що у будинку, за яким були узаконені прибудови, крім позивачки ОСОБА_7, іншої особи з прізвищем ОСОБА_7 ніколи не було. Тому неточність в рішенні щодо імені позивачки суд розцінює як помилку і отже, це рішення безпосередньо стосується позивачки ОСОБА_7.

Всі наведені представниками ОСОБА_6 доводи та твердження самої ОСОБА_6 не спростовують у своїй суті обставин та фактів, встановлених судом, та не впливають на обґрунтованість вимог ОСОБА_7.

Суд вважає також безпідставними заяви щодо пропущення ОСОБА_7 строку позовної давності.

За твердженням у цих заявах, ОСОБА_7 дізналась про не визнання ОСОБА_6 її права на прибудови в квітні 2002 р., тому, на думку заявників, термін давності спливав у квітні 2005 р.. Якщо так, то цей термін спливав в період дії ЦКУ 2003 р.. А згідно п.6 Перехідних та прикінцевих положень ЦКУ, в цьому випадку застосовуються правила позовної давності ЦКУ 2003 р..

Згідно ст.264 ЦКУ позовна давність переривається в разі предявлення особою позову, а після переривання перебіг позовної давності починається заново. Із справи №2-57/04, яку оглянув суд, видно, що ОСОБА_7 предявила позов до ОСОБА_6 про визнання права власності на прибудови 26 травня 2003 р., тому з цієї дати термін позовної давності обраховується заново і спливає 26.05.2006 р..В цих межах, а саме в травні 2005 р. та серпні 2005 р. ОСОБА_7 і предявила повторно позов про визнання права власності на прибудови.

Крім того, як вже наводилось, ОСОБА_7 стала власником прибудов з моменту затвердження рішенням міськвиконкому на її імя акта про прийняття прибудов в експлуатацію, тобто з 28.02.1991 р.. Оскільки ОСОБА_6 не визнала це право за ОСОБА_7, то остання звернулась з позовом спочатку в 2003 р., а потім у травні, серпні 2005 р.. А до таких позовних вимог, тобто про підтвердження свого права власності з мотивів його невизначеності строк позовної давності не застосовується, про що зазначено у п.37 абз.4 постанови Вищого спеціалізованого суду України від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав». Невизначеність права ОСОБА_7 на прибудови повязана з помилкою у рішенні від 28.02.91 р. №71 про затвердження акта про прийняття прибудов в експлуатацію щодо її імені ОСОБА_7, ОСОБА_7.

Що стосується строку давності по інших вимогах скасування рішень 2001 р. та 2005 р., то вони теж не пропущені ОСОБА_7, оскільки про рішення від 25.10.2001 р. щодо зміни ідеальних часток між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 ОСОБА_7 стало відомо в травні 2005 р. при перегляді цивільної справи №2-83/07 про зміну часток у будинку за нововиявленими обставинами, у якій вона до травня 2005 р. не була стороною і відповідно про зазначене рішення міськвиконкому не могла знати, у травні 2005 р. вона його і оскаржила, а рішення від 09.06.2005 р. щодо визнання забудовником ОСОБА_8 замість ОСОБА_7 було прийнято в ході першого розгляду даної справи під головуванням судді Колупаєва В. і це рішення ОСОБА_7 одразу ж оскаржила (серпень 2005 р.).

Твердження ОСОБА_6 у її позові про те, що строк позовної давності для звернення до суду про скасування рішення міськвиконкому №71 від 28 лютого 1991 року в частині додатку до нього, слід визначати з 11 червня 2007 р., тобто з дня постановлення Корольовським райсудом м. Житомира рішення про визнання за ОСОБА_7 права власності на прибудови (т.1, а.с.41), оскільки, на її думку, саме в цей день їй стало відомо про порушення її права власності на частину будинку, є помилковим. Таке її твердження спростовується тим, що про рішення від 28.02.1991 р. №71 їй стало відомо у травні 2005 р. при розгляді цивільної справи щодо зміни ідеальних часток за нововиявленими обставинами (провадження у справі зупинено ухвалою Корольовського райсуду від 16.04.2010 р.). З позовом же про його скасування вона звернулась у даній справі лише у грудні 2008 року, тобто з пропуском позовної давності.

На підставі висланого, керуючись ст. ст. 16, 21, 392 ЦК України, ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. ст. 112, 113 ЦК УРСР, ст.ст. 212-215, 259 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_6 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування рішення №71 від 28.02.1991 р. в частині додатку до нього про прийняття в експлуатацію прибудови до будинку АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_7 та про визнання законним забудовником ОСОБА_8 відмовити.

Позов ОСОБА_7 задовольнити.

Встановити факт, що рішення Житомирського міськвиконкому №71 від 28.02.1991 р. «Про затвердження актів прийомки в експлуатацію індивідуальних жилих будинків громадян міста» з додатком до нього в частині прийняття в експлуатацію прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1, жилою площею 20,40 кв.м. і загальною площею 49,80 кв.м. на імя ОСОБА_7 належить до ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Визнати незаконним та скасувати рішення Житомирського міськвиконкому від 25.10.2001 р. № 679 в частині зміни (встановлення) розміру ідеальних часток ОСОБА_6 і ОСОБА_5 у домоволодінні АДРЕСА_1 відповідно 61/100 і 39/100 (п. 4 Переліку обєктів нерухомості у додатку № 2 до цього рішення).

Визнати незаконним та скасувати рішення Житомирського міськвиконкому від 09 червня 2005 р. №381 в частині внесення змін до рішення Житомирського міськвиконкому №71 від 28.02.1991 р. «Про затвердження актів прийомки в експлуатацію індивідуальних жилих будинків громадян міста» щодо зміни прізвища, імені та по-батькові ОСОБА_7 на ОСОБА_8 (п. 10 рішення).

Визнати за ОСОБА_7 право власності на частину будинку АДРЕСА_1, а саме: тамбур IV, площею 3,5 кв.м.; кухню 4-1, площею 8,7 кв.м.; жилі кімнати: 4-2, площею 10,0 кв.м.; 3-3, площею 10,4 кв.м., а також господарські будівлі: сараї під літерами Г-2 та В-1, 1/2 гаража під літерою «Г» (зі сторони сараю, літерою «Г-2»), літню кухню під літерою В, які становлять 25/100 частин зазначеного будинку, вартістю 13531 грн..

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя Р. А. Галасюк