справа №619/3108/14-ц
провадження №2/619/84/15
РІШЕННЯ

іменем України

12 січня 2015 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибок Є.А.
за участю:секретаря судового засіданняМолотко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, зустрічний позов ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання недійсним кредитного договору,-

встановив

Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором від 18.04.2013 року в сумі 192512,31 грн. В обґрунтування позову позивач вказав, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 18.04.2013 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 123771,82 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з невиконанням прийнятих на себе зобов'язань за Договором за відповідачем станом на 25.03.2014 року числиться заборгованість в сумі 192512,31 грн., яка складається з заборгованості по кредиту у сумі - 107637,13 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі - 6318,64 грн., з залишку за несплаченим штрафом, передбаченим п.2.2 Генеральної угоди в сумі 78556,54 грн.

До початку розгляду справи по суті ОСОБА_3 подала зустрічний позов, в якому просила визнати недійсною Генеральну угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правилам надання продукту кредитних карт, укладеної 18 квітня 2013 року. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 вказала, що кредитний договір суперечить вимогам чинного законодавства, що тягне за собою визнання його судом недійсним. Зокрема, як вбачається з Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт від 18.04.2013 року, є посилання на кредитний договір №АЗН7СС9F830073 від 09.03.2011 року, укладений між сторонами, на підставі якого ОСОБА_3 отримала основний кредит в сумі 50000 гривень. Згідно з п. 1.1.2 Генеральної угоди заборгованість за Договором 1 на момент її підписання (18.04.2013 року) склала 129557,57 гривень. Таким чином, відповідно до даної Генеральної угоди позичальнику ОСОБА_3 було надано Банком кредит в сумі 123771,82 грн. із встановленням 1,5% в місяць за користування кредитом в обмін на зобов'язання ОСОБА_3 повернення кредиту. ОСОБА_3 будь-яких кредитних коштів згідно з Генеральною угодою не отримувала, з письмовою заявою до Банку про отримання кредиту не зверталася та їй не було надано повний розрахунок та розшифровки заборгованості по Договору 1 від 09.03.2011 року на момент підписання Генеральної угоди із зазначенням дати та суми по нарахованому боргу. Під час укладення даної Генеральної угоди Банком були порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та Цивільного кодексу України, її зміст не відповідає нормам чинного законодавства, що тягне за собою визнання її недійсною. Фактично Генеральна угода від 18.04.2013 року не спрямована на реальне настання правових наслідків в інтересах обох сторін, а ставить позивача в залежність від кредитора про що свідчить п.2.2 Генеральної угоди, якою встановлено ще один додатковий штраф в сумі 78556,54 гривень, що не відповідає принципам розумності та виходячи із встановленої Банком суми зобов'язання позичальника, є явно завищеним. Крім того, не відомо на які саме потреби та який рахунок направлено кошти в сумі 10000,00 грн., які були сплачені позивачем під час підписання вказаної Генеральної угоди (18.04.2013), адже в п.2.10 Генеральної угоди зазначено, що позичальник доручає банку без додаткового погодження, перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту в сумі 10000,00 грн. на будь-який відкритий в банку рахунок. У платіжному дорученні від 18.04.2013 року вказано призначення платежу - переказ власних коштів. Таким чином, вказана норма Генеральної угоди має розглядатися судом як не чесна підприємницька діяльність Банку, що є підставами для визнання її не дійсною. Генеральна угода від 18.04.2013 року належним чином не підписана банком. Як зазначено в п.1.8 Угоди, при її укладенні банк використовує факсимільне відтворення підпису керівника Банку, а також відтворення печатки Банку технічними печатними засобами. При цьому, використання відповідачем факсимільного відтворення підпису та печатки при укладенні кредитного договору є неправомірним у зв'язку з наступним. Так, відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ч.3 ст.207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Проте, оскільки жодним законом спеціальне застосування підпису факсиміле не передбачене, то сторонам для легалізації підпису факсиміле при укладенні договору потрібно ще укласти спеціальну письмову угоду. У ній має бути пункт про можливість застосування такого підпису, а також оригінальний зразок рукописного підпису, який згодом відображатиметься за допомогою факсиміле. Така угода має бути підписана представниками контрагентів особисто. Таким чином, невиконання банком під час укладення Генеральної угоди від 18.04.20013 року вказаної вище вимоги, передбаченої ч.3 ст.207 ЦК України, відповідно до вимог ст.ст.203, 207, 215 ЦК України, є підставою для визнання Генеральної угоди від 18.04.2013 року недійсною. Також банком в порушення вимог ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» під час укладення Генеральної угоди від 18.04.2013р. не було передано позивачу ОСОБА_3 один з його оригінальних примірників, зокрема в даній угоді відсутній власноручний запис про цей факт або ж підпис позивача ОСОБА_3 в графі або під графою про отримання примірника Генеральної угоди. За змістом ч.4 ст.11 Закону обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Вказаний факт додатково свідчить про порушення Банком вимог ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», що виразилось у ведені нечесної підприємницької діяльності, а саме щодо навмисного введення позивача ОСОБА_3 в оману щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Що стосується умов п.2.2. Генеральної угоди від 18.04.2013р. про застосування до ОСОБА_3 штрафу в сумі 78556,54 грн. у випадку наявності простроченої заборгованості по кредиту, вважає даний пункт угоди незаконним з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 549 ЦК Українич.1, 2 визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Оскільки розмір штрафу в сумі 78556,54 грн. не розраховано у відсотках від суми невиконаного позивачем зобов'язання, а є фіксованою, застосування даного штрафу є неправомірним. Крім того, умови п.2.2 Генеральної угоди відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, так як в даному випадку встановлено вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) за невиконання ним зобов'язання за договором. Таким чином, під час укладення Генеральної угоди від 18.04.2013 року Банк навмисно вводячи ОСОБА_3 в оману щодо обставин, що мають істотне значення під виглядом реструктуризації діючого кредиту по Договору 1 укладено з ОСОБА_3 новий кредитний договір, згідно з умовами якого суттєво обмежені її права як споживача та з використанням нечесної підприємницької практики. У зв'язку з чим, відповідно до вимог ст.230 ЦК України такий правочин визнається судом недійсним.

Представник ПАТ «Акцент-Банк» подав до суду заперечення на зустрічний позов, так як вважає зустрічну позовну заяву необґрунтованою та заперечує проти неї з наступних підстав. 03 вересня 2011 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір №АЗН7СС9Р830073, відповідно до якого ПАТ «Акцент-Банк» надав позичальнику ОСОБА_3 кредит в розмірі 50000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше ніж 08.03.2013 року. ОСОБА_3 отримала заяву позичальника та пам'ятку клієнту де вказуються умови кредитування та ознайомилась з ними, про що свідчить особистий підпис у Договорі. За Умовами позичальник зобов'язується сплатити кредит, проценти за користування кредитом, винагороди, неустойку, комісію та інші платежі передбачені договором. Відповідно до заяви Позичальник ОСОБА_3 зобов'язалась сплачувати щомісячний платіж кожного місяця. Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором №АЗН7СС9Г830073 від 09.03.2011 року ПАТ «Акцент-Банк» виконав в повному обсязі, натомість позичальник ОСОБА_3 свої зобов'язання за договором не виконує і по сьогоднішній день. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором у відповідача з'явилася заборгованість за кредитним договором. В результаті появи заборгованості, про яку ОСОБА_3 повідомляли неодноразово, робітником банку було запропоновано підписати Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода) згідно якої, борг, що виник на період підписання даної угоди розбивався на 36 місяців. А також згідно п. 1.1.1. Генеральної угоди сторони домовилися про зменшення заборгованості по кредитному договору №АЗН7СС9Р830073 від 09.03.2011 року, яка виникла з дати надання відповідачеві кредиту, а саме пеню на 78408,22 грн., у зв'язку з чим заборгованість по кредитному договору стала з дати підписання угоди 123771,82 грн. (п. 1.1.2 Генеральної угоди). Датою остаточного погашення заборгованості встановлено 30.04.2016 року (п. 1.1.3 Генеральної угоди.). Відповідно п. 2.1 Генеральної угоди, позивач надав відповідачеві строковий кредит у сумі 123771,82 грн. на строк 36 місяців з 18.04.2013 року по 30.04.2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки. Погашення заборгованості здійснюється з 1 по 25 число кожного місяця в сумі 4490,44 грн.

У судове засідання представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не з'явився, подав до суду заяву, в якій первісний позов про стягнення заборгованості визнав частково, а саме заборгованість у розмірі 113955,77 грн., яка складається з заборгованості по кредиту в сумі - 107637,13 грн. та по процентах в сумі - 6318,64 грн. Зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі. Справу просив розглядати у його відсутність.

У судове засідання представник позивача Клименко Н.С. не з'явилася, подала до суду заяву, в якій первісний позов підтримала повністю, просила його задовольнити, справу просила розглядати у її відсутність. Заперечувала проти зустрічного позову ОСОБА_3.

Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Згідно заяви позичальника №АЗН7СС9Г830073 від 09.03.2011 року ПАТ «Акцент-Банк» надав ОСОБА_3 строковий кредит у сумі 50000 гривень

Згідно п.1 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 18.04.2013 року, ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3 дійшли згоди, що заборгованість по договору №АЗН7СС9Г830073 від 09.03.2011 року з дати підписання генеральної угоди складає 129557,57 грн.

Відповідно до п.2.1 зазначеної Генеральної угоди ПАТ «Акцент-Банк» надав ОСОБА_3 строковий кредит у розмірі 123771,82 грн.

Відповідно до п.2.2 зазначеної Генеральної угоди, ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3 погодили, що при порушенні строків погашення заборгованості, вказаної у цій угоді, ОСОБА_3 сплачує штраф у розмірі 78556,54 грн.

Згідно розрахунку за договором від 18.04.2013 року, станом на 25.03.2014 року за ОСОБА_3 числиться заборгованість в сумі 192512,31 грн., яка складається з заборгованості по кредиту у сумі - 107637,13 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі - 6318,64 грн., з залишку за несплаченим штрафом, передбаченим п.2.2 Генеральної угоди в сумі 78556,54 грн.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з наступних мотивів.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3

Згідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору згідно ст.638 ЦК України.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину відповідно до ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України.

Статтями 10,11,60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Матеріали справи свідчать, що відповідач свій підпис у генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт не оспорює.

Доводи відповідача про неправомірне використання факсиміле при підписанні позивачем генеральної угоди, судом не приймаються, оскільки позивач укладаючи дану угоду з відповідачем керувалися діючим законодавством.

Так відповідно до ч.3 ст.207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до п.2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тому позивач, як суб'єкт господарювання мав право використовувати при здійсненні правочину(генеральної угоди про реструктуризацію заборгованності приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт) з відповідачем факсимільні підписи, так як чинним законодавством не встановлено заборони стосовно використання таких підписів.

При цьому, матеріалами справи підтверджено, що сторони підписали генеральну угоду(первинний документ) між собою з вказівкою всіх своїх реквізитів, ідентифікацію яких не оспорюють.

До того ж, у п.1.8 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 18.04.2013 року сторони засвідчили, що при укладанні Генеральної угоди банк використовує факсимільне відтворення підпису Голови Правління банку, а також відтворення відтиску печатки банку технічними печатними засобами.

Відповідно до положень ст.ст.11-16, 202, 509, 525, 526, 610, 614, 623-626, 629, 1054 ЦК України (в редакціях, що були чинними на день укладення обох кредитних договорів), цивільні зобов'язання, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; договір є обов'язковим для виконання; за загальним правилом, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається; особа здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, не завдаючи шкоди іншій особі; особа відповідальна за порушення зобов'язання; виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом); позичальник зобов'язаний повернути кредитору заборговане, сплатити проценти, а той управі за відповідних умов вимагати дострокового повернення боргу, відшкодування збитків, сплати неустойки; розмір боргу доказується кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

За змістом ст.ст.598, 599 ЦК України, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом. ЦК України передбачає можливість припинення зобов'язання за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація) (ст. 604 ч.ч. 1, 2). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст.634 ч.1 ЦК України).

Як випливає з обставин, установлених при розгляді справи, має місце новація шляхом заміни первісного зобов'язання, що виникло з кредитного договору №АЗН7СС9Г830073 від 09.03.2011 року, новим зобов'язанням, установленим Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 18.04.2013 року. У цьому розумінні зобов'язання за першим кредитним договором припинилося і заборгованість власне за цим договором відсутня, однак, не внаслідок погашення її боржником, а внаслідок заміни зобов'язання, перенесення боргу, що залишився через порушення позичальником умов першого договору, у рахунок нового зобов'язання з іншими умовами кредитування в порядку укладення договору приєднання відповідно до затвердженої банком технології реструктуризації заборгованості. Кредитор пред'явив позов до боржника про стягнення боргу виходячи з правовідносин, що виникли з Генеральної угоди, а не з кредитного договору, що первісно був укладений, та ґрунтуючись на умовах нового договору.

Таким чином, зустрічний позов ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Щодо первісного позову ПАТ «Акцент-Банк».

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.2 ст.1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з п.2.1 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 18.04.2013 року, ПАТ «Акцент-Банк» надав ОСОБА_3 строковий кредит у розмірі 123771,82 грн.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд вважає встановленими наявність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позивача про заборгованості по кредиту та відсотках, оскільки ОСОБА_3 свої зобов'язання не виконувала та не сплатила суму заборгованості по кредиту у розмірі 107637,13 грн. та суму заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі 6318,64 грн.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Так як відповідач порушила свої зобов'язання, то з неї на користь позивача підлягає стягненню сума штрафу у розмірі 78556,54 грн., тобто сума, яка передбачена п.2.2 Генеральної угоди.

При цьому суд не бере до уваги посилання відповідача на неправомірність розміру штрафу 78556,54 грн., так як вона не розрахована у відсотках від суми невиконаного позивачем зобов'язання, а є фіксованою, оскільки зазначена сума штрафу була погоджена сторонами при укладанні Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 18.04.2013 року.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ухвалив

Позов публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 192512,31 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» судові витрати в розмірі 1925,12 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Є.А. Болибок