Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Бородіні А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та відшкодування шкоди, заданої ушкодженням здоров»я, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину, відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров»я посилаючись на те, що з відповідачем ОСОБА_2 вона проживала однією сім»єю без реєстрації шлюбу. 22.09.2012 року, після тривалої відсутності, відповідач повернувся до дому і став її виганяти з дітьми з спільного помешкання, хватав за барки та бив. Примушував її переїхати до своїх батьків у місто Бровари. Після того, як вона зателефонувала до своєї подруги, яка забрала її дітей, ОСОБА_2 почав хватати її за руки, штовхати, погрожуючи смерті та примушуючи написати розписку, які вона відмовлялась писати, так як грошей у нього ніколи в такій кількості не брала, так як він в такій кількості їх ніколи не надавав. В подальшому до квартири прийшла мати ОСОБА_2, ОСОБА_3, та почали разом у двох її ображати, принижувати, погрожувати, психологічно тиснути та спонукали написати розписку, що вона начебто взяла в борг у ОСОБА_2 10000 євро та зобов»язалась їх повернути. Через 20-30 хвилин, після прояви матері відповідача, приїхали працівники міліції та зателефонували у домофон з відеоспостереженням до нашої квартири, на що відповідач відповів, що в них все гаразд. Працівники міліції та її родичі вимагали, щоб я особисто повідомила, що все гаразд. Відповідач разом зі своєю матір'ю відчинили двері і вона із-за спини повідомила, що її силоміць утримують та змушують написати розписку про отримання грошей в борг і що поки вона не напишіть розписку її не випустять з помешкання. Працівники міліції сказали написати розписку, оскільки вона не матиме правого значення і що їм треба їхати на інший виклик. Під диктовку ОСОБА_2, вона написала розписку, про те, що вона начебто брала у ОСОБА_2 гроші в розмірі 10000 євро та зобов»язується їх повернути.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просять суд визнати недійсним правочин, розписку від 22.09.2012 року, про зобов»язання повернути грошові кошти в розмірі 10000 євро, що по відношенню до гривні становило 104857 грн. 22 коп., ОСОБА_2; cтягнути з ОСОБА_2 на користь позивача за нанесені їй ушкодження здоров»я у вигляді тілесних ушкоджень грошові кошти у розмірі 100 грн.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник позов не визнали та пояснили, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04.04.2013 року встановлено, що договір позики був фактично укладений та гроші передані позивачці, які вона поклала на депозитний рахунок у банк ще 12.07.2012 року, а розписку позивач написана 22.09.2012 року, чим особисто підтвердила факт отримання грошей, які зобов»язалась повернути до 28.10.2012 року. Дане рішення суду набуло законної сили, а тому факт отримання грошей не підлягає повторному доказуванню. Крім судового рішення, факт отримання грошей позивачем також підтверджується показами свідків та договором банківського вкладу. Таким чином, позивач фактично не оспорює факту написання розписки, а оспорює факт написання розписки в добровільному порядку. Також відповідач заперечує факт застосування насильства щодо ОСОБА_1, оскільки він не підтверджується жодним доказом по справі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечує проти позову та пояснила, що вона особисто була свідком того, як ОСОБА_1 12.07.2012 року отримала в борг від ОСОБА_2 в приміщенні «Єврогазбанк» 10000 євро, які вона в той же день поклала на депозитний рахунок банку. Щодо написання розписки, то вона дійсно була написана ОСОБА_1 22.09.2012 року в її присутності та її дочки ОСОБА_4 Будь-якого насильства в момент написання розписки до ОСОБА_1 не було застосовано. Розписку позивач писала власноручно та без тиску. Бути свідком написання розписки її особисто та ОСОБА_4 покликали особисто ОСОБА_1

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача ОСОБА_2, його представника, відповідача ОСОБА_3 та свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 22.09.2012 року ОСОБА_1 написала розписку наступного змісту: « Я, ОСОБА_1, паспорт НОМЕР_3, виданий Броварським МВ ГУ МВС України в Київській області 17.06.1999 року, ін. код НОМЕР_2, зобов»язуюсь повернути запозичені кошти ОСОБА_2, паспорт НОМЕР_4, виданий Дніпровським ГУ РУ МВС України в м.Києві 28.03.202 року, які були мною покладені на депозитний рахунок в Єврогазбанку м. Києва, вул. Саксаганського, 96, в повному обсязі 10000 євро (десять тисяч євро) строком до 28.10.2012 року. Підписка мною написана власноручно в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4.» (а.с.5).

Наполягаючи на позові позивач та її представник пояснили, що 22.09.2012 року в момент написання розписки ОСОБА_1 будь-яких грошей не отримувала та до позивача було застосовано тиск з боку ОСОБА_2 12.07.2012 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено усний договір позики, який відповідно до норм ЦК України є недійсним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 12.07.2012 року ОСОБА_1 було відкрито депозитний рахунок в євро, сума за яким становила 10000 євро, що не оспорюється сторонами та підтверджується копією довідки з Євгогазбанку та копією депозитного договору (а.с.9, 195).

В своїй розписці ОСОБА_1 власноручно зазначила, що зобов»язується повернути запозичені кошти ОСОБА_2, які були нею покладені на депозитний рахунок в Єврогазбанку.

Допитана в судовому засіданні позивач ОСОБА_3, в якості свідка, пояснила, що 12.07.2012 року вона особисто була присутня в Єврогазбанку, коли її син ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 10000 євро, які вона в той же день поклала на депозитний рахунок в цьому ж банку.

З врахуванням доказів, які були надані сторонами по справі на спростування факту отримання в грошей, суд вважає доведеним факт, що ОСОБА_1 12.07.2012 року отримала в борг у ОСОБА_2 10000 євро.

Що стосується написання розписки під тиском, то слід зазначити наступне.

В обґрунтування того, що розписка була написана ОСОБА_1 під тиском, позивачем було надано наступні докази: висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи (а.с.7), постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 27.09.2012 року (а.с.20), заявою до начальника Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві (а.с.21-23), заявою прокурору Броварської міжрайонної прокуратури (а.с.25-26) та покази свідка ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_5, яка є подругою ОСОБА_1, в судовому засіданні пояснила, що 22.09.2012 року до неї подзвонила позивач та попросила забрати дітей, оскільки ОСОБА_2 виганяв ОСОБА_1 з дому. В вечері позивач сказала, що її не випускав ОСОБА_2 з квартири поки вона не написала розписку. Погроз особисто з боку ОСОБА_2 в бік ОСОБА_1 вона не бачила. Коли позивач прийшла до неї вона не бачила на неї слідів насильства, але стан був схвильований. Особисто не бачила насильства до позивача коли вона писала розписку.

З копії постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 27.09.2012 року вбачається, що 24.09.2012 року з заявою звернулась ОСОБА_1 про те, що з 22.09.2012 року по теперішній час колишній співмешканець ОСОБА_2 погрожує фізичною розправою. З пояснень, які містяться в матеріалах, на підставі яких прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_1, вбачається, що в своїх поясненнях, які були нею дані 22.09.2012 року серед іншого пояснила, що ОСОБА_2 примушує її написати розписку про те, що вона отримувала від нього гроші та поступово клала їх на депозитні рахунки, які оформлені на її ім»я. Але в даних пояснення позивач жодним чином не зазначає, що ОСОБА_2 примусив написати розписку на 10000 євро.

З заявами до начальника Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві та прокурору Броварської міжрайонної прокуратури позивач звернулась лише 26.02.2014 року та 24.02.2014 року відповідно, тобто майже через півтора роки після вказаних подій та за два тижні до звернення до суду. Інших доказів звернення до будь-яких органів з приводу здійснення тиску під час написання розписки до суду не надано. З врахуванням часу звернення суд не бере до уваги дані докази.

З висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 27.09.2012 року вбачається, що зі слів 22.09.2012 року ОСОБА_2 хапав руками за руки, бив спиною о стіну, хапав руками волосся, штовхав, неодноразово падала на підлогу ушкодила ногу, наступав на праву ступню. Висновок: ушкодження у вигляді синців утворились від дії тупого (тупих) предметів, за давністю утворення можуть відповідати вказаному терміну та відносяться до легких тілесних ушкоджень. До даного доказу суд відноситься критично, оскільки з копії протоку усної заяви про злочин від 22.09.2012 року вбачається, що ОСОБА_1 від проходження СМЕ відмовилась, а тому вказаний висновок, в даному випадку, не може слугувати доказом вчинення насильства над ОСОБА_1

З клопотання відповідача в судовому засіданні була допитна свідок ОСОБА_4 , яка є рідною сестрою ОСОБА_2 та дочер»ю ОСОБА_3

Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що 22.09.2012 року до неї зателефонувала ОСОБА_1 та запросила прийти до квартири, де вони мешкали з її братом, і попросила бути свідком написання розписки. Вона особисто бачила, що розписку ОСОБА_1 було написано без будь-якого тиску. Грошей 22.09.2012 року в її присутності не передавалося, раніше вона також не була свідком передачі грошей.

Аналогічні покази в судовому засіданні, в якості свідка, дала відповідач ОСОБА_3

Таким чином, під час розгляду справи судом, стороною позивача не надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а саме, що договір позики укладено під впливом насильства. На думку суду, всі докази, на які посилається позивач в обґрунтування своїх доводів, не спростовує факту укладання між сторонами договору позики під тиском.

Крім цього, в судовому засіданні представник позивача пояснила, що оскільки 12.07.2012 року відбулася передача грошей за усним договором, а 22.09.2012 року грошей було передано, тому даний договір є нікчемним в силу закону, оскільки порушена форма його укладання.

Так, з врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що договір позики відповідає вимогам ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, оскільки укладений у письмовій формі, а факт передачі грошей підтверджений відповідною розпискою (а.с. 9).

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. б Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ст. 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У положенні ч. 1 ст. 8 ЦПК України зазначено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи судом не встановлено підстав для визнання спірного договору позики недійсним. Позивачем не доведено, що зазначений договір не відповідав її внутрішній волі.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

Так, рішенням Броварського районного суду м. Києва від 04.04.13 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Київської області від 27.08.13 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за спірною борговою розпискою (а.с.136-138).

Вказаним рішенням суду встановлено правову природу правовідносин, які склалися між сторонами за спірною розпискою та зроблено висновок про наявність між сторонами правовідносин саме з надання позики ОСОБА_1

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання договору позики від 22.09.12 року недійсним не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Так, пред»являючи позов до ОСОБА_3 позивачем до неї не пред»явлено жодної вимоги та в судовому засіданні не доведено факту порушення прав позивача з боку ОСОБА_3, що тягне за собою відмову в задоволенні позову.

Однією з вимог позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти за нанесені їй ушкодження здоров»я у вигляді тілесних ушкоджень у розмірі 100 грн. Дана вимога також не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено факту спричинення ушкодження здоров»я та не доведено суми спричиненої шкоди.

Відповідно до ч.4 ст. 88 ЦПК України, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 1046, 1047, 1051 ЦК України, ст.ст.1, 3, 4, 8, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та відшкодування шкоди, заданої ушкодженням здоров»я відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя