Справа №591/6121/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Шелєхова Г. В.
Номер провадження 22-ц/788/379/15 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Маслова В. О.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 січня 2015 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, який в подальшому уточнило, посилаючись на те, що 29 травня 2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 10000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 березня 2011 року було стягнуто з неї на користь банку в сумі 12575 грн. 65 коп., що було визначено станом на 30 листопада 2010 року.

Після цього відповідач свої зобов'язання по поверненню грошових коштів знову не виконувала, тому банк, звернувшись до суду з новим позовом, просив стягнути з неї на свою користь заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитними коштами та по комісії за обслуговування карткового рахунку, а всього за три роки до звернення до суду з даним позовом (з 19 серпня 2011 року по 31 липня 2014 року) у розмірі 10633,36 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 січня 2015 року задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк».

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 10633,36 грн., а також 243,60 грн. в рахунок відшкодування судового збору.

Вказане рішення суду відповідач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і закрити провадження у справі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що позов поданий зі спливом строку позовної давності, чого безпідставно не врахував суд першої інстанції.

Крім того, раніше ухваленим судовим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 березня 2011 року з неї вже стягнута заборгованість за кредитним договором в сумі 12575,65 грн., тому, на думку відповідача, позивач не мав права заявляти ті ж самі вимоги і з тих же підстав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 травня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачу був наданий кредит у сумі 10000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік із строком дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії кредитної картки: червень 2009 року (а.с.16-17, 18-29, 105, 134).

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 березня 2011 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за указаним кредитним договором станом на 30 листопада 2010 року в сумі 12575 грн. 65 коп., в тому числі, по відсотках та неустойці (а.с.10).

Постановою державного виконавця Зарічного відділу Державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції від 08 серпня 2011 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1346, виданого 04 квітня 2011 року Зарічним районним судом м. Суми, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 12575 грн. 65 коп., яке станом на 31 липня 2014 року не виконано і знаходиться на стадії примусового виконання (а.с.132-133).

Задовольняючи позов, місцевий суд дійшов висновку, що внаслідок неналежного виконання відповідачем грошового зобов'язання з нього на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 10633 грн. 36 коп. у вигляді заборгованості по відсоткам та комісії за користування кредитними коштами за період після 30 листопада 2010 року, але в межах трьохрічного строку позовної давності.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Положеннями ч.1 ст.509 ЦК України визначено, що зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Згідно зі ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.17 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 березня 2011 року достроково стягнуто з відповідачки заборгованість за тілом кредиту, по відсотках та неустойці, після чого банк продовжував нараховувати заборгованість по відсотках за користування кредитом та по комісії за обслуговування карткового рахунку (а.с.10, 11-15, 161-165).

Тобто, мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, а, відтак, строк договору закінчився і між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини.

Таким чином, оскільки ухвалене судове рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування відсотків за користування кредитом та комісії за обслуговування карткового рахунку поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

У зв'язку із зазначеним, на думку колегії суддів, не підлягають задоволенню позовні вимоги банку про стягнення з відповідачки заборгованості по процентам за користування кредитом та по комісії за обслуговування карткового рахунку, отже, висновки суду першої інстанції про задоволення позову не відповідають вимогам закону, а доводи апеляційної скарги щодо скасування рішення суду з інших підстав - не заслуговують на увагу.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому вказане рішення суду необхідно скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст.88 ЦПК України.

Так, з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути сплачений нею судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 121 грн. 80 коп. як стороні, на користь якої вирішено спір.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3, 4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 січня 2015 року в даній справі скасувати.

Відмовити Публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в розмірі 121 грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -