Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого - судді : Оніпко О.В., суддів : Хилевича С.В., Собіни І.М.

секретар судового засідання - Шептицька С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду від 05 лютого 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з"явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів , -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Костопільського районного суду від 05 лютого 2015 р. позов ОСОБА_2 задоволено : виділено позивачці у власність нерухоме майно , загальною вартістю 22 000 грн. Визнано житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 загальною площею 115,4 кв. м, житловою - 72.6 кв.м , спільною сумісною власністю сторін. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини вказаного будинку. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини земельної ділянки, площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі відповідач вважає його незаконним в частині визнання за позивачкою права власності на 2/3 частини будинку та земельної ділянки. Вказує, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновок суду в цій частині є безпідставним, суперечить вимогам ст. 60 СК України, ст.ст. 321,355, 368, 370, 372 ЦК України та будь-якого відношення до врахування інтересів дітей, не має. Він сплачує аліменти на їх утримання і позивачка може звернутися до суду про збільшення їх розміру, якщо визначений судом розмір є недостатнім.

Також, будинок не завершений будівництвом, тому згідно з ч. 3 ст.331 ЦК України, сторони мають право лише на будматеріали, які були використані в процесі будівництва. У зв»язку з цим, є передчасною і вимога про поділ земельної ділянки. Просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким ОСОБА_2 в цій частині в позові відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді 1-ї інстанції, колегія суддів приходить до висновку про її задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 2003 р., який рішенням Костопільського районного суду від 09.12.2013 р. розірвано ( а.с. 12).

Від шлюбу мають трьох синів : ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 6-8).

08.07.2014 р. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог зазначала, що за час подружнього життя, вони набули майна на загальну суму 35 500 грн. (відповідно до переліку у позовній заяві). Просила суд виділити їй майно, згідно з вказаним переліком на загальну суму 21500 грн. Також вказувала, що сторонами зведено житловий будинок з надвірними будівлями. Враховуючи ступінь готовності будівництва, просила суд визнати вказаний будинок спільним майном подружжя, призначити у справі судову будівельно-технічну експертизу та визнати за нею право власності на ? частину будинку та виділити її в натурі, визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки, площею 0,10 га, на якій розташований будинок.

26.12.2014 р. ОСОБА_2 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог у якій просила суд на підставі ч.3 ст. 70 СК України, визнати вказаний будинок спільним майном подружжя, призначити у справі судову будівельно-технічну експертизу та визнати за нею право власності на 2/3 частини будинку та виділити її в натурі, визнати за нею право власності на 2/3 частини земельної ділянки, площею 0,10 га, на якій він розташований (а.с. 40-41).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Також, за нормами ч. 3 вказаної статті, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з вимогами ч. ч. 1,2,3 ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Колегією суддів встановлено, що 05.04.2006 р. ОСОБА_1 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та надвірних будівель, площею 0,10 га, розташовану по АДРЕСА_1 ( а.с. 12).

З технічного паспорта, виданого 22.10.2014 р. вбачається, що сторонами за вказаною адресою збудовано житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 115,4 кв. м, житловою 72,6 кв.м. Дані щодо ступеню готовності будинку та його вартості у матеріалах справи відсутні. (а.с. 70).

З пояснень відповідача вбачається, що останній визнав, що вказаний будинок зведений сторонами під час шлюбу, є спільним майном подружжя та позивачка має право на ? його частину.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що будинок не прийнятий до експлуатації та право власності на нього у встановленому законом порядку не зареєстровано, що стверджується матеріалами справи, у т.ч. довідкою КП РОБТІ від 31.05.2014 р. та не заперечується сторонами ( а.с. 11).

Відповідно до роз»ясень п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. за № 5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК).

У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Отже, з врахуванням наведених норм закону та встановлених обставин справи, колегією суддів встановлено, що оскільки спірний будинок, з позовом про поділ якого звернулася ОСОБА_2, не був прийнятий в експлуатацію та право власності на новостворене нерухоме майно не було зареєстроване у встановленому законом порядку, правові підстави для визнання за позивачкою права власності на частину вказаного будинку відсутні.

З іншими позовними вимогами ОСОБА_2 до суду не зверталася та вказане рішення суду не оскаржувала.

Таким чином, рішення місцевого суду в частині визнання спірного будинку спільним майном подружжя, визнання за ОСОБА_2 права власності на 2/3 частини будинку підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі - про відмову їй в позові в цій частині.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 1 ст. 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Також, згідно з роз»ясненнями п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. за № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на частину будинку є передчасними та до задоволення не підлягають, також судом не вирішувалося питання про поділ будинку в натурі, у зв»язку з наведеним не підлягають до задоволення та є передчасними і позовні вимоги ОСОБА_2 і про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки, на якій розташовано спірний будинок.

За наведених обставин рішення в цій частині також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі - про відмову в позові ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини земельної ділянки.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, ст. ст. 60,69-71 СК України, ст. ст. 331,377 ЦК України, ст.120 ЗК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду від 05 лютого 2015 р. в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про визнання будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, про визнання за ОСОБА_2 права власності на 2/3 частини вказаного будинку та про визнання за ОСОБА_2 права власності на 2/3 частини земельної ділянки, площею 0,10 га, розташованою за адресою : по АДРЕСА_1 - скасувати. В позові ОСОБА_2 в цій частині відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий

Судді :