АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/303/2015 Головуючий в І інстанції: Яценко О.М.
Категорія:44 Доповідач: Капітан І.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року січня місяця 14 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Капітан І.А.
Суддів:Радченка С.В.
Колісниченка А.Г.
При секретарі:Грицак А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 03 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначали, що вони є власниками житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1. Разом з ними в зазначеному будинку проживають їх дочка - ОСОБА_8 з дітьми та чоловіком - ОСОБА_7 Згоди на вселення відповідача до будинку вони не надавали. У 2009 році ОСОБА_7 був притягнутий до кримінальної відповідальності та відбував покарання у вигляді позбавлення волі, яке він відбув у 2013 році. Оскільки після звільнення відповідач продовжує проживати у їхньому будинку без реєстрації і при цьому постійно чинить сварки, влаштовує бійки, вживає алкогольні та наркотичні засоби, що змусило їх виселитися з будинку в непридатні для житла приміщення і з приводу чого вони неодноразово зверталися до правоохоронних органів, не слідкує за належним станом та порядком у будинку, останнім часом не сплачує за житлово-комунальні послуги, позивачі, з урахуванням уточнених позовних вимог просили суд виселити ОСОБА_7 з приватного жилого будинку без надання іншого жилого приміщення та стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 03 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням судом норм матеріального і процесуального права та з неправильним встановленням обставин справи, які мають істотне значення, просять рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Письмових заперечень на скаргу до апеляційного суду не надходило.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів застосування до відповідача заходів запобігання та громадського впливу, що є обов'язковою умовою для виселення на підставі ст.116 ЖК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 06 грудня 1991 року на праві власності належить 53/100 частин житлового будинку з відповідними частинами господарчих та побутових будівель і споруд, розташованого по АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

Інші 47/100 частин зазначеного домоволодіння належить ОСОБА_6 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва жилого будинку на праві особистої власності від 30 липня 1979 року та акту про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію домоволодіння від 12 липня 1983 року (а.с.14-15,16).

Згідно копії домової книги ОСОБА_7 у домоволодінні по АДРЕСА_1 зареєстрований не був (а.с.17-28).

Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 109 ЖК України передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Із роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачі неодноразово зверталися до органів внутрішніх справ з приводу неналежної поведінки відповідача по відношенню до них. Однак, під час перевірки фактів, викладених в заявах, представниками правоохоронних органів було встановлено відсутність в діях ОСОБА_7 складу адміністративного правопорушення (а.с.9,10,11,75).

Наявна в матеріалах справи думка спеціаліста №536 від 08 травня 2014 року з приводу нанесення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень не містять необхідних та достовірних відомостей, які б слугували підставою для виселення відповідача у відповідності до ст. 116 ЖК України (а.с.48).

Не вбачається даних підстав і в листі начальника Цюрупинського РВ УМВС України в Херсонській області (а.с.74).

Тобто, доказів систематичного застосування до ОСОБА_7 заходів запобігання та громадського впливу, що є обов'язковою умовою застосування ст. 116 ЖК України, матеріали справи не містять.

На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачами не доведено, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для позивачів спільне проживання з ним в одному будинку, систематичне руйнування та псування жилого приміщення, а також що до відповідача застосовувались будь-які заходи запобігання чи громадського впливу.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини, не підтверджені належними доказами та не спростовують мотивованих висновків суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 03 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді