Справа № 2/325/17/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року Приазовський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Пантилус О.П., при секретарі Орманджи Д.К., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, свідків: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Приазовське Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків,

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить стягнути на користь приватного підприємця ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 14468,00 гривень та судові витрати - 243,70 грн.

В обґрунтування вимог в позові зазначено, що ОСОБА_3 знаходилася в трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 на підставі укладеного трудового договору, який зареєстровано Приазовським РЦЗ 01.11.2012 року за № 2. Відповідач працювала реалізатором в магазині "1000 мелочей" смт.Нововасилівка Приазовського району. Оскільки ОСОБА_3 отримала листок непрацездатності у зв'язку з вагітністю та пологами, 05.08.2014 року в магазині проведена чергова планова ревізія, якою виявлена недостача товаро-матеріальних цінностей на суму 28935,37 гривень, що підтверджується її результатами. З результатом ревізії погодилась напарниця відповідача - ОСОБА_7, яка працювала в магазині разом із ОСОБА_3 Відповідач не визнала результати ревізії та відмовилася від підпису в в інвентаризаційному описі товаро-матеріальних цінностей в присутності президента союзу підприємців ОСОБА_5 Позивач вважає, що на підставі статей 130, 134, 135, 136 КЗпП України ОСОБА_3 повинна сплатити позивачу половину виявленої недостачі 14468 гривень, оскільки іншу частину погодилася сплатити ОСОБА_7 та надала заяву позивачу про відрахування суми недостачі із її заробітної плати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали заявлені вимоги і просять їх задовольнити з підстав, вказаних у позові. Окрім того, пояснили, що ОСОБА_3 відносилась до роботи недобросовісно, з нею укладений в Приазовському РЦЗ трудовий договір, в якому вказано, що вона несе матеріальну відповідальність, відповідає за збереження товару і це є достатнім для відшкодування нею суми недостачі. Будь які інші договори з нею не укладалися. При прийомі на роботу в 2012 році відповідач, хоча й не розписувалася в акті про прийом товару, але була присутня під час проведення ревізії за участю ОСОБА_7 і ОСОБА_6, на місце якої прийшла на роботу відповідач. За результатами вказаної ревізії були виявлені надлишки на суму приблизно 160,00 гривень, тому виявлена 05.08.2014 року недостача в сумі 28935,37 гривень може бути тільки результатом недобросовісного ставлення до роботи продавців або результатом розкрадання грошей чи товару.

Відповідач ОСОБА_3 пояснила суду, що вимоги про сплату 14468 грн. вона не визнає, так як не вважає себе винуватою у вказаній недостачі і результати ревізії викликають в неї сумніви, так як спочатку було виявлено недостачу більше 30 тисяч, а потім вона особисто знайшла помилку в попередній ревізії, та сума недостачі зменшилася. Вона допускає, що можливо є якісь помилки в попередній ревізії, або при прийомі товару, так як вона гроші або товар з магазину не брала і її вини в недостачі немає. При прийомі на роботу з нею укладений трудовий договір та будь які інші договори не укладалися. У 2012 році перед початком роботи в магазині товар під розписку їй не передавався, вони працювали разом із ОСОБА_7, інколи вдвох, інколи по одному.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні, посилаючись на норми КЗпП та практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладену в п.6 листа ВССУ від 27.09.2012 року, заперечує проти заявлених вимог, так як вважає їх необґрунтованими і недоведеними. Представником зазначено, що всупереч вимог КЗпП України, договір про матеріальну відповідальність із відповідачем не укладався, тоді як законом визначені підстави для несення повної матеріальної відповідальності - це належність посади працівника до такої категорії та при наявності укладеного з ним договору про повну матеріальну відповідальність. В іншому випадку настає обмежена відповідальність, але при наявності вини працівника, яка позивачем не доведена, адже недостача могла виникнути ще до роботи відповідача в магазині, так як при прийнятті на роботу залишок товару в магазині ОСОБА_3 не передавався в підзвітність чи на зберігання, відповідні документи про це позивачем не складалися і суду не надані. Є не обґрунтованим розмір шкоди 14468 грн., який позивач просить стягнути з відповідача, так як встановлено, що в магазині працювало двоє працівників та чому недостача поділена саме так не зрозуміло. Свідок ОСОБА_8 є заінтересованою особою, бо є родичем позивача, та його покази і покази інших свідків не містять даних про вину відповідача у недостачі, якщо така була. Окрім того, вона вважає, що обставини матеріальної відповідальності ОСОБА_3 повинні підтверджуватися не показами свідків, а документами.

На підставі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі організації встановлені главою ІХ КЗпП України.

Законодавець встановив вичерпний перелік норм і обставин згідно з якими відшкодування шкоди завданої підприємству, установі, організації їх працівником проводиться в повному або обмеженому розмірі.

Згідно ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", виходячи з вимог ст.15 ЦПК України, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130 - 137 КзпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розміри; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функції працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Позивач свої вимоги обґрунтовує нормою статті 134 Кодексу, а саме пунктом 1 частини 1, яким передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Статтею 135-1 КЗпП встановлено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 р. №447/24.

Пленум Верховного Суду України в п.8 вказаної вище постанови роз'яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Такі правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-16цс12.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 перебувала в трудових відносинах із фізичною особою підприємцем ОСОБА_1. Ця обставина підтверджується письмовим трудовим договором від 01.11.2012 року, укладеним між вказаними особами, зареєстрованим за № 2 Приазовським районним центром зайнятості. Згідно тексту договору працівник ОСОБА_3 зобов'язана (дослівно) нести матеріальну відповідальність, за збереження товару, дотримуватися трудової дисципліни.

ОСОБА_3 повинна була виконувати обов'язки реалізатора (продавця) в магазині "1000 мелочей" в смт.Нововасилівка Приазовського району, разом із ОСОБА_7, яка працювала в магазині, згідно трудового договору від 08.02.2005 року.

05.08.2014 року, у зв'язку з непрацездатністю ОСОБА_3 за вагітністю та пологами, в магазині "1000 мелочей" була проведена ревізія та виявлена недостача на суму 28935,37 грн., з результатами якої відповідач не погодилася, а продавець ОСОБА_7, відповідно до заяви погодилася відшкодовувати половину суми недостачі - 14468,00 гривень, шляхом відрахувань з її заробітної плати щомісячно по 500,00 гривень.

ОСОБА_3 не заперечує, що вона займала посаду продавця магазину "1000 мелочей" в смт. Нововасилівка Приазовського району, що не підлягає доказуванню відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК.

Тобто, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3, займаючи посаду продавця, яка пов'язана із продажем товарів, належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

Але, такий договір з працівником укладений не був, докази про передачу матеріальних цінностей (товару) відповідачу при прийнятті її на роботу або в подальшому, суду не надані, тому на ОСОБА_3 не може бути покладена відповідальність, передбачена п.1ч.1ст.134 КЗпП України.

Позивач ОСОБА_1 в наданих суду поясненнях також підтвердила, що, крім вищезазначеного трудового договору, інші договори з відповідачем не укладалися та під розписку товар при прийнятті на роботу ОСОБА_3 не передавався.

Окрім того, відповідно до ст.218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину (в даному випадку договору про повну матеріальну відповідальність) може доводитися письмовими доказами і рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Сторонами не заперечуються обставини, що в магазині позивача ОСОБА_1 одночасно працювало два реалізатора - ОСОБА_3 і ОСОБА_7, яка в судовому засіданні в якості свідка показала, що з нею також не був укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

Договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, передбачений ст.135-2 КзпП, з продавцями також не укладався, відповідні докази суду не надані.

Допитані в судовому засіданні свідки:

? ОСОБА_6 зазначила, що дійсно, коли вона у 2012 році звільнялася з роботи продавця магазину "1000 мелочей", нею та ОСОБА_7 була проведена ревізія товаро-матеріальних цінностей і виявлені надлишки близько 160 гривень, за результатами ревізії складені документи, які підписані нею і ОСОБА_7, а ОСОБА_3 в проведенні ревізії не приймала участі, лише згодом знайомилася з її результатами та знайшла помилку в їх підрахунках;

? ОСОБА_7 зазначила, що при проведенні ревізії в магазині у 2014 році була виявлена недостача на суму більше 30 тисяч гривень, згодом ОСОБА_3 знайшла помилку в ревізії 2012 року, тому розмір недостачі зменшився. Причини виникнення такої недостачі їй невідомі, договори про повну матеріальну відповідальність з продавцями магазину ніколи не укладалися, товар під розписку чи за іншими документами ОСОБА_3 не передавався;

? ОСОБА_8 пояснив, що він, будучи родичем (зятем) ОСОБА_1, допомагав при проведенні ревізії в магазині "1000 мелочей" у 2014 році, під час якої виявлена недостача, причини якої йому невідомі, але він припускає, що недостача виникла лише з вини продавців, в тому числі ОСОБА_3;

? ОСОБА_5 суду пояснила, що вона була запрошена позивачем ОСОБА_1 після проведення ревізії у 2014 році, за результатами якої встановлена недостача, для перевірки розрахунків за ревізією та засвідчення факту відмови ОСОБА_3 вчинити підпис в документах про проведення ревізії. Причин виникнення недостачі вона не знає.

Таким чином, допитані свідки не зазначили про наявність укладеного з ОСОБА_3 договору про повну матеріальну відповідальність, документів, які б підтверджували прийняття товару відповідачем під розписку чи на зберігання (під звіт), а також не вказали про будь які фактичні обставини на підтвердження винних протиправних дій (чи бездіяльності) відповідача, якими завдано шкоди позивачу.

Відповідно, при недоведеності вини відповідача у спричиненні шкоди, відсутні підстави для стягнення з неї матеріальної шкоди в розмірі середнього місячного заробітку працівника, як передбачено ст. 132 КЗпП.

Згідно наданого позивачем витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000605 19.09.2014 року, до реєстру внесене повідомлення ОСОБА_2 про те, що в період часу з 01.11.2012 року до 26.06.2014 року ОСОБА_3, працюючи в магазині "1000 мелочей", скоїла крадіжку товаро-матеріальних цінностей на суму 14000 грн., недостача виявлена при проведенні ревізії 02.09.2014 року.

Але, як зазначила позивач, за даним фактом рішення слідчим органом не прийняте, тому докази про винуватість відповідача відсутні.

За положеннями частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, згідно ч.4ст.60 ЦПК.

Враховуючи викладене позовні вимоги задоволенню не підлягають, так як вони є безпідставними, необґрунтованими та недоведеними доказами.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Приазовський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.П. Пантилус