Номер справи 623/2087/13-ц
Номер провадження 2/623/7/2015
РІШЕННЯ

іменем України

02 лютого 2015 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Бутенка В.М.

при секретарі - Костенко В.В.

судового розпорядника - Максименка Р.С.

за участю: правонаступника позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

представника відповідача - ОСОБА_5

третьої особи - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6, про визнання договору дарування частково недійсними та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, -

в с т а н о в и в:

У березні 2009 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, із залученням третіх осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_6, про визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, посилаючись на те, що у період знаходження у шлюбі з ОСОБА_8 у 1967 році вони спільно придбали житловий будинок АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 року дружина ОСОБА_8 померла. У травні 2008 року він випадково дізнався, що вищевказаний житловий будинок 21 квітня 1997 року був подарований його дружиною ОСОБА_8 їхньому сину ОСОБА_4. Так як згоди на відчуження будинку він не давав, просив визнати договір дарування житлового будинку частково недійсним та визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку (т.1 а.с. 3-6).

Вказана справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 жовтня 2012 року позов ОСОБА_7 задоволено. Визнано договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, посвідчений 21 квітня 1997 року приватним нотаріусом Ізюмського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_9 за реєстром № 2200 по якому ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_1 недійсним в 1/2 частині. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1. Визнано такими, що втратили силу правоустановлюючі документи на ім'я ОСОБА_4 у частині права власності на 1/2 частину житлового будинку (т.2 а.с. 117, 119-121).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2012 року рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 жовтня 2012 року залишено без змін (т.2 а.с. 159, 160-162).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 жовтня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с. 180-181).

Позивач ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року (т.2 а.с. 200).

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 жовтня 2013 року провадження у справі зупинено до залучення у справі правонаступника позивача ОСОБА_7 (т.2 а.с. 204-205).

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 січня 2014 року провадження у справі відновлено (т.2 а.с. 210).

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 лютого 2014 року залучено до участі у справі ОСОБА_2 як правонаступника позивача ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року (т.3 а.с. 4-5).

Правонаступник позивача ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просять суд позов задовольнити, мотивуючи тим, що ОСОБА_7 з 25.07.1962 року знаходився у шлюбі з ОСОБА_8, у шлюбі 26 серпня 1967 року з дружиною придбали житловий будинок АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 року його дружина ОСОБА_8 померла. В будинку проживав ОСОБА_7 та зареєстрованим значився його син - ОСОБА_4.

ОСОБА_7 довгий час знаходився на лікуванні в лікарні. Випадково в травні 2008 року він дізнався, що вказаний житловий будинок 21.04.1997 року був подарований його дружиною ОСОБА_8 сину ОСОБА_4, але згоди на дарування будинку ОСОБА_7 не давав.

Посилаються, що про існування договору дарування ОСОБА_7 дізнався тільки в травні 2008 року.

Оскільки ОСОБА_7 не давав згоду на укладення договору дарування житлового будинку просять визнати договір дарування житлового будинку частково недійсним та визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 позовні вимоги не визнали, просять суд у задоволенні позову відмовити повністю, посилаються на те, що ОСОБА_7 пропущено строки позовної давності, оскільки його батько ОСОБА_7 був присутній при посвідчені нотаріусом договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 і надав згоду на укладання договору дружиною, також був присутній при узгодженні меж земельних ділянок при приватизації відповідачем ОСОБА_4 земельної ділянки під подарованим будинком, а тому його батько ОСОБА_7 був обізнаний про наявність договору дарування будинку з моменту його укладення 21.04.1997 року.

Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_6 позовні вимоги не визнала, просить суд у задоволенні позову відмовити повністю, посилаються на те, що її батько ОСОБА_7 був обізнаний про наявність договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 з моменту його укладення у квітні 1997 року, і надавав згоду на укладання договору дружиною на сина ОСОБА_4.

Вислухавши пояснення правонаступника позивача ОСОБА_2 та представника позивача ОСОБА_3, покази відповідача ОСОБА_4 та пояснення його представника ОСОБА_5, покази третьої особи ОСОБА_6, покази свідків по справі, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЦК), позивач в силу статті 10 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності з частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 знаходилися у шлюбі з 25 липня 1962 року, у шлюбі народилися син ОСОБА_4, дочка ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_2 (т.1 а.с. 8, т.2 а.с. 218-239).

У серпні 1967 році ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спільно придбали житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно договору дарування від 21 квітня 1997 року, посвідчений 21 квітня 1997 року приватним нотаріусом Ізюмського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_9 за реєстром № 2200 (серія НОМЕР_1), ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 7, 9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 померла (а.с.11).

В будинку весь час проживав ОСОБА_7 та користувався будинком, сплачував відповідні комунальні послуги та здійснював догляд за будинком (т.1 а.с. 10, 12-29).

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (що діяв на момент дарування будинку), майно належне сторонами на день укладання шлюбу є їх сумісним майном на яке вони мають рівні права.

У відповідності до ст. 23 вищевказаного Кодексу, майном нажитим під час шлюбу, подружжя розпоряджується за взаємною згодою.

Для здійснення угод по відчуженню сумісного майна подружжя, потребуючого нотаріального посвідчення, згода другого із подружжя повинна бути здійснена в письмовій формі.

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про нотаріат» у редакції, чинній станом на 21.04.1997року, при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчуванні угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію.

Як передбачено пунктами 27 і 35 глави І «Посвідчення угод» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 р. № 18/5 (далі - Інструкція) (що діяла на момент дарування спірного будинку), нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають, зокрема: договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна. Угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя (стаття 23 Кодексу про шлюб та сім'ю). Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку або підприємством, установою, організацією, в якій він працює чи навчається, житлово-експлуатаційною організацією за місцем його проживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо чоловік або дружина відчужувача особисто подасть нотаріусу заяву про згоду на відчуження. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві, і вказує назву документа, який посвідчує особу, номер, дату видачі і назву установи, що його видала.

Отже, отримання нотаріусом заяви другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна не відносилась до вчинення нотаріальної дії, перелік яких наведено у Законі України «Про нотаріат» та у відповідності до п.2 та п.19 Інструкції, якщо чоловік або дружина відчужувача особисто подає заяву нотаріусу, а тому така заява не підлягала реєстрації в реєстрах нотаріальних дій.

Згідно з ст. 71 ЦК УРСР від 18.07.1963 № 1540-VI в редакції Закону № 295/95-ВР від 11 липня 1995 року, яка діяла на час виникнення правовідносин, загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності, згідно ст.76 ЦК УРСР, починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Отже, за положеннями матеріального та процесуального закону, обставини щодо пропуску позивачем строку позовної давності судом мають встановлюватись як фактичні обставини справи на підставі наданих сторонами доказів.

Звертаючись з позовними вимогами у суд позивач виходив з того, що договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 21.04.1997 року укладено з порушенням норм закону, оскільки ОСОБА_7 згоди на відчуження будинку дружиною не давав та у позовній заяві позивач посилається на те, що про укладення договору дарування від 21 квітня 1997 року він дізнався у 2008 році.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4, допитаний в якості свідка, вказав, що його батько ОСОБА_7 був присутній у приватного нотаріуса ОСОБА_9 21 квітня 1997 року під час вчинення спірного договору дарування, та особисто надавав відповідну заяву про згоду на відчуження спільного майна.

Нотаріальна документація, якою було зафіксовано спірний договір дарування до цього часу не збереглася, про що свідчать довідка приватного нотаріуса ОСОБА_9 від 13.05.2009 р. № 23 (т.1 а.с. 54); довідка Головного управління юстиції у Харківської області від 11.12.2014 року № 3397/01-21 (т.3 а.с. 110).

Про наявність такої заяви на день укладання спірного правочину свідчить журнал реєстрації вхідних документів, який вівся приватним нотаріусом згідно п.3.3 та п.3.4 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 03.02.1994 р. № 6/5, та передбачав у тому числі графу «короткий зміст документу». Так, 12 квітня 2010 року у судовому засіданні в Ізюмському міськрайонному суді Харківської області під час розгляду даної справи, приватний нотаріус ОСОБА_9 приносив журнал реєстрації вхідних документів, де 21 квітня 1997 року проведена реєстрація заяви ОСОБА_7 про згоду на відчуження спільного майна. На теперішній час вказаний журнал реєстрації вхідних документів знищено, що підтверджується актом про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду (відповідь приватного нотаріуса ОСОБА_9 від 21.01.2015р. №7/01-16 з актами та висновками (т.3 а.с. 129-134).

Із матеріалів справи вбачається, що допитаний в якості свідка приватний нотаріус ОСОБА_9 вказував на наявність запису про заяву ОСОБА_7 щодо згоди на відчуження спільного майна в журналі вхідної кореспонденції (т.1 а.с. 96-99, т.2 а.с. 64-69, 199).

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у судовому засіданні підтвердили, що ще у 1997 році, на день народження сина ОСОБА_4 його батько ОСОБА_7 казав, що будинок по АДРЕСА_1 вони дарять сину, також у квітні 2001 року ОСОБА_7 особисто в розмові з ними повідомляв про те, що будинок по АДРЕСА_1 подаровано сину ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_12 вказав, що ОСОБА_7 літом 2003 р., коли вони робили ремонт у будинку, казав, що будинок по АДРЕСА_1 вони разом із дружиною ОСОБА_8 переоформили на сина ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_13 показала, що у 2002 році, коли вона приїздила до ОСОБА_7 вже після смерті його дружини ОСОБА_8, то він казав, що цей будинок належить ОСОБА_4

Отже наведені докази беззаперечно вказують на те, що позивач ОСОБА_7 був обізнаний про договір дарування, вчинений його дружиною на користь сина ОСОБА_4, та не оскаржував його до 02.03.2009 року, хоча мав таку можливість.

Відповідно ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Таким чином, позивач ОСОБА_7, звертаючись до суду із вказаним позовом 02 березня 2009 року про визнання договору дарування від 21.04.1997 року частково недійсними та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, порушив строк позовної давності та не надав доказів поважності причин пропуску строку позовної давності.

З моменту, коли вчинявся спірний правочин 21.04.1997 року та до моменту звернення до суду пройшло майже 12 років.

Позивач ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що вбачається з актового запису про смерть за № 429 від 28.05.2013 року (т.2 а.с. 197) та копії повторного свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 від 28 травня 2013 року (т.2 а.с. 200).

Згідно копії спадкової справи № 368/2013 після смерті гр. ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, в Ізюмську державну нотаріальну контору з заявами про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7 звернулися син ОСОБА_4, дочка ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_2. Свідоцтв про право на спадщину не видавалось (т.2 а.с. 218-239).

Згідно з ст. 77 ЦК УРСР зміна осіб у зобов'язанні не тягне за собою зміни строку позовної давності.

Твердження правонаступника позивача ОСОБА_2 та представника позивача ОСОБА_3 на те, що про укладення договору дарування від 21 квітня 1997 року та про відсутність згоди ОСОБА_7 на вчинення його дружиною ОСОБА_8 відчуження спільного житлового будинку АДРЕСА_1 він дізнався у 2008 році є припущенням сторони.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд не відшкодовує з відповідача на користь позивача судові витрати по справі (т.1 а.с. 1-2).

Керуючись статями 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6, про визнання договору дарування частково недійсними та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а неприсутніми сторонами у той же строк з дня отримання копії рішення, шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд.

Головуючий: суддя -