Справа № 367/7078/13-ц Головуючий у І інстанції Оладько С.І.
Провадження № 22-ц/780/372/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Химинець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Ірпінської міської ради, виконкому Ірпінської міської ради, треті особи: управління Держземагенства у м.Ірпені, Ірпінська міська державна нотаріальна контора, про визнання державних актів на право власності на земельну ділянку недійсними, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсними рішень виконкому та свідоцтва про право на спадщину за законом,

ВСТАНОВИ Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, який мотивував наступним:

Він є співвласником будинку АДРЕСА_1 Київської області відповідно до договору дарування 1/4 частини від 06 квітня 1994 року та свідоцтва про право на спадщину за законом на частину будинку від 27 травня 2008 року. Іншим співвласником будинку є відповідач, їй належить частина будинку згідно свідоцтва про право на спадщину від 06 червня 2006 року. За будинком закріплена земельна ділянка площею 1280 кв.м рішеннями №134/7 від 28 квітня 1998 року та № 340/10 від 25 грудня 2001 року.

20 червня 2013 року за № 01-02/569 позивач отримав копію технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів, з якої вперше дізнався, що відповідач 06 червня 2006 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на приватизовану земельну ділянку площею 0,0397 га, розташовану в АДРЕСА_1. Земельна ділянка належала її померлому чоловіку ОСОБА_4 на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого виконкомом Ірпінської міської ради Київської області 19 липня 1999 року.

Позивач зазначав, що він з 1994 року є співвласником будинку (1/4 частини) та землекористувачем ділянки під будинком. Наступна 1/4 будинку у період з 1983 по 2007 рік належала його покійному батьку ОСОБА_5, а інша частина будинку - сусіду ОСОБА_4

Як вбачається з технічної документації по складанню державних актів на право приватної власності на землю, при приватизації ОСОБА_4 частини земельної ділянки під спільним будинком були встановлені та погоджені зовнішні межі земельної ділянки, що приватизувалася, в натурі. При цьому у відповідному акті від 11.12.1998 року, який був підставою для приватизації землі, відсутні відомості про позивача як співвласника будинку та відсутній його підпис при узгодженні меж. Таким чином, межі земельної ділянки відповідача з ним не погоджувалися, хоча він також був співвласником будинку та користувачем спільної земельної ділянки.

Кім того, у цьому ж акті наведені відомості про батька позивача як суміжного землекористувача, які не відповідають його дійсним паспортним даним, що дає підстави ля сумнівів у дійсності складеного акту.

В подальшому відповідач успадкувала частину будинку та земельної ділянки після смерті чоловіка ОСОБА_4 та отримала державний акт на право приватної власності на вказану землю. 22 грудня 2010 року відповідач отримала у приватну власність частину спільної земельної ділянки площею 0,0050 га, де суміжним землекористувачем також був вказаний не позивач, а його покійний батько, який помер ще 22 серпня 2007 року.

У зв'язку з викладеним позивач вважав рішення про надання землі сусідам у власність та згадані державні акти неправомірними, як і видачу відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом щодо незаконно приватизованої земельної ділянки.

У своєму позові позивач також зазначив, що спеціалістами відділу містобудування та архітектури 03.06.2013 року було проведено обстеження присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_1 та складено відповідний висновок. Під час обстеження було встановлено, що до частини садиби, яка належить йому, немає вільного доступу, оскільки прилегла до вікон житлових кімнат ділянка є приватною власністю відповідача і відповідним чином загороджена, що порушує його право на доступ для обслуговування будинку. Також він не має повного доступу до його гаражу-літньої кухні, оскільки відповідач також незаконно встановила огорожу та загородила йому підходи до будівлі. При цьому, якщо раніше за погодженням з відповідачем він мав можливість з її ділянки обслуговувати вказані приміщення, на даний час відповідач в такому доступі йому відмовляє.

Зважаючи на наведене, позивач просив суд визнати недійсними вищезгадані державні акти на право приватної власності на спірні земельні ділянки, визнати недійсними та скасувати рішення виконкому Ірпінської міської ради в частині передачі вказаної землі у приватну власність, визнати недійним видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом. щодо спадкування за її чоловіком ОСОБА_4 спірної земельної ділянки, а також зобов'язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні спільною земельною ділянкою шляхом знесення за її рахунок встановленого на ділянці паркану.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2013 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Обґрунтувала скаргу тим, що вона не була повідомлена належним чином про розгляд даної справи. Зазначає, що з позивачем були узгоджені межі їх земельних ділянок, про що свідчать дві мирові угоди від 15 квітня 1998 року та 30 вересня 1998 року, згідно з якими позивач не мав жодних претензій до зазначених меж. При цьому вважає, що позивач пропустив встановлений законом строк позовної давності. Крім того, судом першої інстанції помилково зобов'язано її не чинити перешкод у користуванні сусідові земельною ділянкою, оскільки висновок відділу містобудування та архітектури від 03 червня 2013 року є неналежним доказом, так як обстеження відбулося у її відсутності без вивчення правовстановлюючих документів на земельні ділянки та будинок.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду в повній мірі відповідає наведеним вимогам, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

В ході розгляду справи було встановлено, що сторони по справі є співвласниками будинку АДРЕСА_1 Київської області: позивач - відповідно до договору дарування 1/4 частини будинку від 06.04.1994 року та свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину будинку від 27.05.2008 року, відповідач - згідно свідоцтва про право на спадщину від 06.06.2006 року. За будинком була закріплена земельна ділянка площею 1280 кв.м.

Рішенням виконкому Ірпінської міської ради за № 293/3 від 13.10.1998 року чоловіку відповідача ОСОБА_4 було передано в приватну власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд частину згаданої земельної ділянки площею 0,0423 га. При цьому земельна ділянка надавалася з послідуючим уточненням її площі при видачі державного акту на неї. Рішенням виконкому Ірпінської міської ради № 150/12 від 25.05.1999 року ОСОБА_4 було затверджено технічну документацію по складанню державного акту на право приватної власності на землю площею 0,0397 га, 19.07.1999 року на вказану землю йому було видано Державний акт на право приватної власності.

Зазначену ділянку ОСОБА_2 06.06.2006 року відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом успадкувала після смерті ОСОБА_4, а 27.05.2007 року отримала на неї державний акт на право приватної власності на землю.

Рішенням № 41/71 від 03.03.2010 року Ірпінської міської ради Київської області відповідачу було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0050 га по АДРЕСА_1 Київської області, на яку їй 22.12.2010 року було видано державний акт на право приватної власності на землю.

Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

До 01 січня 2002 року на підставі ст.42 ЗК України (в редакції 1991 року) громадяни, яким жилий будинок, господарські споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовували і розпоряджалися земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

Судом було встановлено, що при передачі у приватну власність ОСОБА_4 частини спірної земельної ділянки її межі з позивачем не узгоджувалися, хоча ще з 1994 року той був співвласником будинку, відтак вважався користувачем земельної ділянки під ним. Таким чином, в порушення встановленої процедури при прийнятті Ірпінською міською радою рішення про приватизацію частини земельної ділянки, що перебувала в користуванні декількох співвласників, не було визначено фактичний розмір земельної ділянки, якою користувалися співвласники, не отримано погодження землекористувачів меж виділяємої ділянки та згоди співвласників будинку на безоплатну передачу земельної ділянки. Аналогічні роду порушення були допущені й при передачі ОСОБА_2 у власність іншої частини земельної ділянки площею 0,0050 га.

Зважаючи на наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про незаконність прийнятих рішень про надання землі у власність, відтак про задоволення позову в цій частині. Позовні вимоги щодо визнання недійсними державних актів на право власності на землю та свідоцтва про право на спадщину на землю є похідними від вказаних вимог, відтак також підлягають до задоволення. Обґрунтованими є й висновки суду щодо вчинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні спірною земельною ділянкою, про що в справі маються відповідні докази.

Колегія суддів апеляційного суду критично відноситься до посилань апелянта на дві мирові угоди від 15 квітня 1998 року та 30 вересня 1998 року як на доказ відсутності у позивача претензій щодо меж земельних ділянок та доказ його обізнаності щодо приватизації сусідами землі, оскільки вказані документи складені від імені батька позивача, не мають ні підпису, ні навіть посилання на позивача, відтак не можуть встановлювати обставини відносно нього. Не містять матеріали справи й інших доказів щодо того, що позивачу було відомо про існування оскаржуваних правочинів поза межами встановленого законом строку позовної давності. За таких умов вказані доводи відповідача не доводять наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції. Не містять таких підстав й інші доводи апеляційної скарги.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а його рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. За таких умов передбачені законом підстави для скасування рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: