Справа № 466/4296/14 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/780/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Приватного акціонерного товариства (ПрАТ) «Київстар» на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 6 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ПрАТ «Київстар», з участю третьої особи: президента ПрАТ «Київстар», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і річної премії,-

в с т а н о в и л а:

26 червня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, з врахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про поновлення його на роботі на посаду інженера 1 категорії в секторі технічного обслуговування та інтеграції мережі технічного департаменту в ПрАТ «Київстар», стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення річної премії за 2013 рік в розмірі 16 316,27 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 26 липня 2006 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, прийнятий на посаду інженера 2 категорії в секторі технічного обслуговування відділу технічного обслуговування мережі технічного департаменту, переведений на посаду інженера 1 категорії. Наказом №89-ос від 2 червня 2014 року його звільнено у зв'язку із скороченням штату працівників. Пропозиції іншої роботи на тому ж підприємстві йому зроблено не було. Також при звільненні не було враховано той факт, що він вже тривалий час працює на даному підприємстві і має переважне право для залишення на роботі. Причиною скорочення штату працівників у попередженні було вказано реорганізація філії у якій він працював. Йому безпідставно не виплачено річну премію за результатами роботи у 2013 році. Вважає звільнення незаконним, проведеним з порушенням трудового законодавства. Просить позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 6 листопада 2014 року ухвалено позов задовольнити частково, стягнути з відповідача в користь позивача 16 316,27 грн. річної премії за 2013 рік. В решті позову відмовлено. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення оскаржили сторони.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні його позовної вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі, просить таке скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалено при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, при недоведеності таких обставин, які суд вважав встановленими, з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що при його звільненні не дотримано вимог ст. 42 КЗпП України щодо переважного права для залишення на роботі. Судом не наведено мотивів про невідповідність його (апелянта) кваліфікації вакантним посадам. Вказує, що на час його звільнення у відповідача були наявними вакантні посади, які він міг обійняти за своєю кваліфікацією та спеціальністю. Він мав переважне право на залишення на роботі. Інша робота йому запропонована не була.

ПрАТ «Київстар» у своїй апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення в частині задоволених вимог. Зазначає, що премія відноситься до змінних виплат, її нарахування та виплата проводиться понад встановлені норми оплати праці. Премія носить факультативний характер, є заохоченням, виплачується на розсуд роботодавця. Відповідно до рішення правління від 14 квітня 2014 року премія не виплачується працівникам, які повідомлені про скорочення посади. Підстави для виплати премії позивачеві відсутні. Просить скасувати рішення в частині стягнення в користь позивача премії та ухвалити нове про відмову в позові повністю.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу позивача, проти апеляційної скарги відповідача заперечили.

Представники відповідача проти доводів апеляційної скарги позивача заперечили, підтримали апеляційну скаргу відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача належить відхилити, апеляційну скаргу відповідача - задовольнити.

На підставі ст.ст.11,58,59,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам в повній мірі не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що позивач з 26 липня 2004 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, що стверджується наказом № 175-к від 23 липня 2004 року та укладеним сторонами трудовим договором № 184/1 (т.1 а.с.7-17). Він працював на посаді інженера 2 категорії, з 12 березня 2013 року - на посаді інженера 1 категорії (наказ № 70-ос).

Відповідно до наказу № 921-ос від 31 березня 2014 року внесено зміни до штатного розпису технічного департаменту та скорочено посаду інженера 1 категорії сектору інтеграції та ТО мережі відділу ТО та інтеграції мережі, яку займає ОСОБА_6 (т.1 а.с.52).

1 квітня 2014 року позивача під розписку попереджено про наступне вивільнення (т.1 а.с.54).

Згідно наказу № 89-ос від 2 червня 2014 року позивача звільнено із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату (т.1 а.с.25).

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За змістом ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України у разі змін в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом. У відповідності до ч.3 ст.49-2 КЗпП одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таке звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. При вивільненні працівника у такому випадку враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв'язку із змінами в організації праці, необхідно виходити з того, що працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша робота. Вакантні посади пропонуються у день ознайомлення працівника з попередженням про вивільнення та носять одноразовий та одномоментний характер.

Відповідно до ч.1 ст. 43 КЗпП України звільнення з ініціативи адміністрації на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України проводиться за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У ПрАТ «Київстар» немає первинної профспілкової організації, відтак, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається без згоди профспілкового органу (ч.1 ст. 43-1 КЗпП України).

Із відповідного штатного розпису (т.1 а.с. 104-127) вбачається, що станом на 31 березня 2014 року (на час попередження позивача про наступне звільнення з ініціативи адміністрації) у відповідача в наявності були вакантні посади: провідний інженер відділу інформаційних сервісів департаменту ІТ-інфраструктури; інженер-програміст 1 категорії сектору супроводу систем управління операційною діяльністю відділу систем управління операційною діяльністю; інженер-програміст 1 категорії сектору розвитку білінгових систем передплаченого зв'язку відділу розвитку білінгових систем; провідний інженер відділу планування транспортної пакетної мережі департаменту планування систем передач; інженер 2 категорії відділу проектування та управління впровадженнями департаменту забезпечення міжоператорських зв'язків. За своєю професією та спеціальністю позивач не відповідає кваліфікаційним вимогам для зайняття цих посад (т.1 а.с.180-184).

У квітні-травні 2014 року у штаті відповідача стали вакантними посади: інженер комп'ютерних систем відділу підтримки користувачів бізнес-підрозділу інформаційних технологій, менеджер з впровадження продуктів департаменту впровадження продуктів та ІТ-проектів бізнес-підрозділу інформаційних технологій, менеджер з розробки програмного забезпечення департаменту управління ризиками та якістю ІТ процесів бізнес-підрозділу інформаційних технологій, аналітик відділу фінансових систем департаменту управління підприємством та операційною діяльністю, провідний інженер відділу розвитку систем інтеграції департаменту впровадження продуктів та ІТ-проектів, інженер-програміст 2 категорії сектору підтримки білінгових систем контрактних абонентів відділу підтримки білінгових систем, інженер 2 категорії відділу технічної експлуатації додаткових сервісів департаменту технічної експлуатації комутаційних мереж. Ці посади не пропонувалися позивачеві, оскільки не відповідали його посаді, спеціальності та кваліфікації.

За приписами ст. 10 ЦПК України суд вживав заходів для сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права, обов'язки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що його кваліфікація та наявність сертифікатів про підвищення кваліфікації надає право на заміщення вакантних посад, які існували у відповідача на час попередження про наступне вивільнення.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці в формі скорочення штату працівників, що стверджується долученими до справи копіями штатних розкладів ( т.1 а.с. 104-171). На підставі аналізу наявних у справі доказів суд прийшов до висновку про відсутність порушень ст. 42 КЗпП України з боку роботодавця при звільненні позивача, зокрема в частині наявності у нього переважного права на залишення на роботі при вивільнені у зв'язку з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві; оскільки відбувалося скорочення штату, а не чисельності працівників.

Суд першої інстанції зробив висновок, що звільнення позивача відбулось у зв'язку із скороченням штату; таке проведене належним чином, з додержанням процедури звільнення, передбаченої трудовим законодавством; права та свободи позивача порушені не були, а тому відсутні підстави для поновлення позивача на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення в цій частині ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв'язок у сукупності; встановлених судом обставини. При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів. З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду в зазначеній частині. Підстави для скасування рішення щодо вирішення вказаних позовних вимог відсутні, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить відхилити.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача в користь позивача премії за результатами роботи за 2013 рік в розмірі 16 316,27 грн., суд першої інстанції виходив з того, що така підлягає до задоволення.

Колегія суддів з такими висновками суду не погоджується з врахуванням наступного.

Частиною 3 ст. 94 КЗпП України визначено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що до інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Премія відноситься до змінних виплат та здійснюється понад встановлені норми оплати праці, включається до структури заробітної плати. Проте премія відноситься до категорії заохочувальних та компенсаційних виплат, які прямо не передбачені актами чинного законодавства про оплату праці і провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У ст. 9-1 КЗпП України визначено, що підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Премія носить не обов'язковий, а факультативний характер, що дає підстави для висновку, що нарахування і виплата премії не є обов'язком роботодавця, а є його правом, яке відповідно до ст. 97 КЗпП України встановлюється підприємством самостійно, на підставі локальних нормативних актів підприємства.

Згідно з Методичними рекомендаціями Міністерства праці та соціальної політики України № 23 щодо організації матеріального стимулювання праці працівників підприємств і організацій від 29 січня 2003 року премія - це основний вид додаткової, понад основну заробітну плату, винагороди, яка виплачується працівникам за результатами їх трудової діяльності та виробництва в цілому за показниками та умовами оцінки цих результатів, визначеними підприємством.

Відповідно до п.4.6.3.1 Системи мотивації персоналу ПрАТ «Київстар» метою річної премії є заохочення працівників до подальших професійних здобутків, високоефективної та якісної роботи, спрямованої на виконання планів у майбутньому, а також підвищення лояльності працівники компанії.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Законодавство щодо виплати премії містить ряд бланкетних норм, якими відсилає до положень локальних актів, надаючи цим роботодавцю можливість вільного, на власний розсуд розпорядження своїм правом щодо виплати премії працівникам. Законодавство не зобов'язує роботодавців виплачувати премію, оскільки такі виплати здійснюються виключно на розсуд останнього з метою заохочення працівників до якісної та ефективної роботи. У п.2 Положення про оплату праці, затвердженого наказом президента ПрАТ «Київстар» № 1381-к від 20 квітня 2006 року, передбачено, що премія відноситься до змінних виплат та здійснюється понад встановлені норми оплати праці за ефективну та якісну роботу по виконанню планів, цілей та завдань. Відповідно до п. 4.6.3.2 Системи мотивації персоналу ПрАТ «Київстар» (т.1 а.с.61-64), рішення про виплату річної премії працівника приймає президент компанії за поданням директора по персоналу. Зі змісту п. 2 статуту ПрАТ «Київстар», затвердженого загальним зборами акціонерів цього товариства (протокол № 58 від 18 липня 2012 року) вбачається, що правління товариства, очолюване президентом, який є головою правління, здійснює управління поточною діяльністю товариства. Відповідно до п.12 статуту президент має повноваження для керівництва і нагляду за поточною діяльністю товариства, якщо інше не передбачено цим статутом. В обсязі, дозволеному цим статутом та законодавством, у межах, визначених радою, президент розпоряджається майном та грошовими коштами товариства, без довіреності представляє товариство відносинах з іншими особами, у будь-якому судовому або арбітражному провадженні, підписує від імені товариства контракти та договори, а також пов'язану з діяльністю товариства документацію; підписує протоколи засідань та рішень правління.

Рішення про виплату премії приймається роботодавцем на підставі оцінки річних досягнень. Відповідно до рішення позачергового засідання правління ПрАТ «Київстар» від 14 квітня 2014 року працівникам, які отримали річну оцінку «С-», нараховується і виплачується річна премія з урахуванням корпоративної ефективності 24% та індивідуальних результатів річної оцінки, що відображено у п.6 протоколу (т.1 а.с.66). Позивач отримав оцінку «С-». Разом з тим правлінням прийнято рішення не нараховувати та не виплачувати річну премію працівникам, які отримали повідомлення про скорочення посади в процесі оптимізації організаційно-кадрової структури.

Приймаючи позитивне рішення за позовною вимогою про стягнення річної премії в користь позивача, суд виходив з того, що на час прийняття рішення про преміювання позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах, отримав оцінку «С-». Суд зробив висновок, що розмір належної позивачеві премії становить 16 316,27 грн. Однак суд першої інстанції не врахував, що відповідачем не прийнято рішення про нарахування та виплату позивачеві премії за 2013 рік, яке належить до прав роботодавця. Відповідно до рішення роботодавця, яке не оспорювалося, не скасоване, не визнане незаконним, позивач віднесений до працівників, яким премія не виплачується. Сума премії, яку суд першої інстанції взяв до уваги з довідки (т.1 а.с.103), не може бути визнана обґрунтованою, оскільки з цієї довідки не вбачається, що така премія була нарахована позивачеві. Навпаки, зі змісту цієї довідки вбачається, що премія позивачеві виплаті не підлягає. Згідно протоколу засідання правління від 14 квітня 2014 року працівникам, які отримали повідомлення про скорочення посади в процесі оптимізації організаційно-кадрової структури, річну премію не розраховували та не виплачували. З врахуванням наведеного, зазначена судом першої інстанції довідка не може бути належними та допустимим доказом щодо розміру премії. Розрахунки розміру премії не надані.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказано, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами.

Законом передбачено регулювання питань оплати праці і локальними актами. Компетентний орган відповідача в межах своїх повноважень прийняв рішення не нараховувати та не виплачувати річну премію працівникам, які отримали повідомлення про скорочення посади в процесі оптимізації організаційно-кадрової структури, до яких належав позивач. Це рішення не скасоване і не визнане незаконним. Рішення про нарахування і виплату позивачеві премії не приймалося і ця обставина не була предметом оскарження. Рішення правління від 14 квітня 2014 року не пов'язане з погіршенням умов оплати праці з урахуванням передбачених законом гарантій таких виплат в розумінні ч.5 ст. 97 КЗпП України та Закону України «Про оплату праці».

Колегія суддів вважає, що в частині задоволених позовних вимог висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення в зазначеній частині та ухвалення нового рішення про відмову в позові. При цьому відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягає скасуванню рішення і в частині стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст.88, 303, п.п.1,2 ч.І ст.307, ст.ст. 308,309, 313, ч.2 ст. 314, ст. ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київстар» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 6 листопада 2014 року в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Київстар» в користь ОСОБА_2 річної премії за 2013 рік в сумі 16 316,27 грн. та в частині стягнення в дохід держави 243,60 грн. судового збору, - скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові. В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: