Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 січня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири, встановлення факту проживання однією сім`єю, 3-ї особи: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,-

В С Т А Н О В И В :
Позивач 16.10.2014 року звернулася до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частину квартири мотивуючи тим, що 23.06.2006 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5 , по даний час проживає в спільно придбаній з ним квартирі АДРЕСА_1 разом з 3-ма дітьми, 14.07.2014 року ОСОБА_5 загинув в зоні АТО при виконанні бойових завдань, вказана квартира зареєстрована на ім`я чоловіка, але придбано її за кошти, отримані від продажу належної їй квартири АДРЕСА_2 , та за кошти, отримані в кредит у ПАТ КБ «ПриватБанк», після смерті чоловіка вказана квартира є спадковим майном, але згідно діючого законодавства вона має право на половину цієї квартири, як на частку в спільному майні подружжя. Позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В суді під час розгляду справи представник позивача надала заяву про збільшення позовних вимог, яку судом було прийнято до розгляду /а.с.154-156/, в якій позивач просить суд визнати за нею право власності на 95/100 частин квартири АДРЕСА_1 з врахуванням того, що в придбання квартири вкладено крім спільних коштів подружжя її особисті кошти, за рахунок яких її частка збільшується, також позивач додатково просить суд встановити факт проживання її з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в періоди з 25.01.2002 року по 23.06.2006 року та з 17.10.2012 року по 14.07.2014 року, оскільки рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.08.2014 року, яким було встановлено цей факт в порядку окремого провадження, скасовано ухвалою апеляційного суду Київської області від 24.11.2014 року, її заяву залишено без розгляду, про що їй стало відомо в судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи за її позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

Позивач, представник позивача підтримали в суді заяву про збільшення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач, представник відповідача позов не визнали, пояснили, що позивачем не надано належних доказів спільного проживання без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , про їх усталені відносини, придбання за спільні кошти спірної квартири, рішення місцевого суду про встановлення факту проживання позивача з ОСОБА_5 скасовано апеляційним судом Київської області, крім того, ОСОБА_5 17.02.2003 року разом з батьком продав квартиру АДРЕСА_3 за 88 600 грн., з яких належну йому половину коштів витратив на придбання житла в м. Білій Церкві, спірна квартира придбана за його особисті кошти, розрахунок за цю квартиру згідно розписки продавців отримано саме від ОСОБА_5 , в договорі купівлі-продажу квартири не зазначено про згоду ОСОБА_1 на укладення зазначеного договору, договір купівлі-продажу квартири укладено до реєстрації шлюбу позивача з ОСОБА_5 , а тому спірна квартира не належить до спільної сумісної власності подружжя.

За ухвалою суду від 19.11.2014 року до участі в розгляді справи в якості 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору залучено Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», оскільки спірна квартира по даний час є предметом іпотеки в порядку забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_5 за кредитним договором від 11.08.2005 року, який було укладено між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду не з`явився, хоча повідомлявся неодноразово про час розгляду справи належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, також повідомлення про виклик до суду доставлено на електронну адресу ПАТ КБ «ПриватБанк».

За ухвалою суду від 19.12.2014 року до участі в розгляді даної справи в якості 3-х осіб залучено ОСОБА_3 сина загиблого ОСОБА_5 від першого шлюбу та ОСОБА_4 батька загиблого, які прийняли спадщину після його смерті.

3-ї особи в судовому засіданні у вирішенні спору покладалися на розсуд суду, але пояснили, що вони на спірну квартиру не претендують, а заяви про прийняття спадщини подавали з тією метою, щоб вказана вище квартира залишилася у власності 2-х малолітніх доньок загиблого.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, 3-х осіб, покази свідків, оглянувши матеріали справи, цивільну справу № 2-о/357/210/14 357/11246/14-ц, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.06.2006 року, шлюб розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.09.2012 року, яке набрало законної сили 18.10.2012 року, що стверджується копією свідоцтва про шлюб /а.с.10/, копією рішення суду /а.с.87/.

А згідно з ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

У позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народилися дві доньки: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей /а.с.62-63/.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 з 19.03.2014 року був призваний до в/ч НОМЕР_1 в м. Білій Церкві, з 07.05.2014 року приймав участь у виконанні бойових завдань в зоні АТО, 14.07.2014 року загинув, смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, що вбачається з копії свідоцтва про його смерть /а.с.13/, копій довідки Білоцерківського військкомату та витягів з наказів командира в/ч НОМЕР_2 /а.с.11-12/, /а.с.17 в матеріалах цивільної справи № 2-о/357/210/14 357/11246/14-ц/.

Як вбачається з матеріалів справи, після загибелі ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне йому майно, спадщину прийняли в порядку, передбаченому ст.ст.1269,1270 ЦК України, спадкоємці першої черги за законом шляхом подання заяв про прийняття спадщини, а саме: батьки загиблого ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , повнолітній син загиблого від першого шлюбу ОСОБА_3 , заяви в інтересах малолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подала їхня мати позивач по справі ОСОБА_1 .

Наведені обставини стверджуються фотокопією матеріалів спадкової справи, наданої на запит суду приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Шелудченко О.В. /а.с.107-143/.

За ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За приписами ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника.

Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун.

Відповідно до ч.1 ст.1270 цього Кодексу для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що вони проживали з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2000 року у квартирі АДРЕСА_2 , в 2006 році одружилися, шлюб розірвали в 2012 році, але продовжували проживати однією сім`єю, вона не працювала, займалася вихованням дітей, ОСОБА_5 утримував її і дітей, мобілізували його також з м. Білої Церкви, в 2005 році вони разом для покращення житлових умов придбали квартиру АДРЕСА_1 , де постійно з 2005 року проживали разом з дітьми, вона проживає з дітьми в цій квартирі по даний час, іншого житла не має, належну їй на праві власності квартиру по вулиці Декабристів вона продала з метою придбання спірної квартири.

Наведені позивачем обставини підтвердили допитані в суді свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Так, свідок ОСОБА_10 показала, що вона проживає в кв. АДРЕСА_4 , з 1999 року знайома з позивачкою, з 2000 року з позивачкою в кв. 203 цього будинку почав проживати ОСОБА_5 , жили ОСОБА_13 з ОСОБА_5 як сім`я, в 2005 році вони продали цю квартиру і купили нову трьохкімнатну, куди переїхали проживати разом з дітьми, вона відвідувала позивачку за новим місцем проживання.

Свідок ОСОБА_11 хрещений батько старшої дочки позивачки та двох її дочок від шлюбу з ОСОБА_5 показав, що познайомила його з ОСОБА_5 позивачка в 2000 році, вона та ОСОБА_5 разом проживали по АДРЕСА_5 в однокімнатній квартирі, в 2005 році купили нову квартиру по АДРЕСА_6 , йому відомо, що позивач продала квартиру по вул. Декабристів, ці кошти вклала в придбання нової квартири, разом з ОСОБА_5 та 3-ма дітьми вони з 2005 року постійно проживали у квартирі по АДРЕСА_6 , де позивач проживає по даний час.

З показів свідка ОСОБА_12 директора агентства нерухомості «Тетяна+Л» слідує, що в серпні 2005 року до неї звернулися позивач та ОСОБА_5 з метою придбання квартири для покращення житлових умов, позивач продавала свою квартиру по АДРЕСА_7 , але цих коштів не вистачало для придбання квартири по АДРЕСА_6 , а тому вони вирішили оформити кредит в «ПриватБанку», в один день оформлялися договори купівлі-продажу цих обох квартир, свою квартиру позивач продала десь за 15300 дол.США, інша квартира придбана за 23500 дол.США, вона як директор агентства нерухомості була присутня при оформленні договорів купівлі-продажу, готувала для цього необхідні документи, позивач та ОСОБА_5 зверталися до агентства нерухомості разом, вирішували разом всі питання щодо продажу та придбання нового житла, вона сприймала їх як подружжя.

Крім показів свідків, судом приймаються до уваги наступні докази.

Згідно даних паспорта позивачки, вона була зареєстрована по АДРЕСА_8 з 10.08.2001 року, з 07.06.2005 року зареєстрована по АДРЕСА_9 /а.с.8/, ОСОБА_5 був зареєстрований по АДРЕСА_10 до 02.10.2004 року, з 14.06.2005 року, тобто, ще до реєстрації шлюбу з позивачкою, зареєстрований у її квартирі по АДРЕСА_8 , з 14.09.2005 року зареєстрований по АДРЕСА_11 згідно даних його паспорта в матеріалах справи № 2-0/357/210/14 357/11246/14 /а.с.8-9/; ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивачки народилася донька ОСОБА_14 , батьком якої є ОСОБА_5 , тоді як шлюб між батьками дитини зареєстровано у 2006 році.

Свідок з боку відповідача ОСОБА_15 перша дружина ОСОБА_5 в суді показала, зокрема, що вони з чоловіком розлучилися в 2002 році, оскільки у нього була інша жінка.

Самою відповідачкою, яка була допитана згідно ст.62 ЦПК України в якості свідка, не спростовані обставини стосовно того, що її син ще до реєстрації шлюбу з позивачкою проживав з нею у м. Білій Церкві.

Таким чином, проаналізувавши всі надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що сторони по справі дійсно в період з 2000 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але суд вважає за можливе встановити факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу в період з 25.01.2002 року по 23.06.2006 року згідно вимог позивачки в заяві про уточнення позовних вимог, оскільки ОСОБА_5 розірвав шлюб з першою дружиною 24.01.2002 року, що слідує з копії свідоцтва про розірвання шлюбу /а.с.88/.

В п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Суд вважає, що наведеними вище доказами підтверджується той факт, що сторони спільно проживали, вели спільно господарство, тобто, були пов`язані спільним побутом, у них народилася донька і між ними склалися відносини, притаманні подружжю.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України судом можуть встановлюватися факти проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Позивач просила також суд встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_5 після розірвання їхнього шлюбу з 17.10.2012 року по 14.07.2014 року.

Як вказано вище в рішенні, ці обставини підтвердили свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , покази яких судом приймаються до уваги, оскільки не суперечать поясненням позивача, іншим доказам по справі.

Як встановлено судом і вказано вище, ОСОБА_5 з 2005 року по день смерті був постійно зареєстрований по АДРЕСА_11 .

Той факт, що ОСОБА_5 проживав постійно разом з позивачкою та дітьми за вказаною вище адресою стверджується довідкою управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради від 25.07.2014 року / а.с.18 в матеріалах справи № 2-0/357/210/14 357/11246/14/, згідно якої з 17.10.2008 року на підставі його заяви, як інваліда війни 2 групи, та рішень комісії про надання житлових субсидій і пільг, пільги на житлово-комунальні послуги надавались також на сім`ю, а саме: дружину ОСОБА_1 , дітей ОСОБА_16 2004 р.н. і ОСОБА_17 2008 р.н.; особова картка ОСОБА_5 закрита з 15.07.2014 року.

З довідок Білоцерківської ЗОШ № 9 від 19.09.2014 року /а.с.79-80/ вбачається, що ОСОБА_6 , яка навчається в цій школі з 01.09.2010 року, проживає по АДРЕСА_11 ; ОСОБА_18 - старша дочка позивачки, яка навчалася тут з 29.08.2006 року по 12.05.2012 року, проживала також за вказаною адресою.

ОСОБА_5 надавав також доручення позивачці на розпорядження коштами на рахунку, відкритому на його ім`я, в період з 06.09.2013 року по 06.09.2014 року, хоча в той час шлюб між ними було розірвано, що слідує з довідки ТВБВ 1-го типу № 10026/0877 ПАТ «Державний Ощадний банк України» /а.с.82/.

ОСОБА_5 був призваний на військову службу згідно Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» саме Білоцерківським військкоматом, на що вказано вище в рішенні.

А тому суд вважає, що цими доказами спростовуються твердження відповідача про те, що її син після розлучення з позивачкою проживав у м. Києві в квартирі відповідача.

Оскільки рішення суду про розірвання шлюбу між позивачкою та ОСОБА_5 набрало законної сили 18.10.2012 року, на що вказано вище, то суд вважає за можливе встановити факт спільного проживання позивачки та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу в період з 18.10.2012 року по день його загибелі -14.07.2014 року.

Суд також вважає, що вищенаведених висновків не спростовують надані відповідачем наступні докази, а саме: копії виконавчих листів від 06.10.2009 року по справі про стягнення аліментів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 на утримання 2-х дітей в розмірі по 350 грн. щомісячно до досягнення повноліття починаючи з 19.08.2009 року та аліментів на особисте утримання ОСОБА_1 в розмірі по 400 грн. щомісячно починаючи з 19.08.2009 року по 08.12.2011 року /а.с.90-91/, оскільки на той час позивач та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі; копії розписок ОСОБА_1 про те, що вона отримала кошти в рахунок аліментів від ОСОБА_5 /а.с.92-94/ також не спростовують факт спільного проживання позивачки та ОСОБА_5 у вказаний вище період.

Щодо правового режиму майна, придбаного в період спільного проживання без реєстрації шлюбу, то суд вважає за можливе застосувати при вирішенні спору положення ст.74 СК України та ст.368 ЦК України.

За ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю , але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, тобто, положення щодо права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини /навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо/ самостійного заробітку /доходу/.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

В судовому засіданні встановлено, що під час спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу 10.08.2005 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між продавцями ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та покупцем ОСОБА_5 , право власності на цю квартиру зареєстровано 11.08.2005 року на ім`я ОСОБА_5 , що стверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Магдич Т.І., витягом з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно Білоцерківського МБТІ /а.с.22-23/.

Оскільки на спірні правовідносини, як вказано вище, поширюються норми, які регулюють питання щодо власності подружжя, то згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач, її представник посилалися на те, що для придбання вказаної квартири позивач продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , ці кошти вкладено нею в придбання спірної квартири, оскільки цих коштів не вистачало, то на ім`я ОСОБА_5 було укладено кредитний договір.

Ці обставини підтверджено свідком ОСОБА_12 директором агентства нерухомості «Тетяна+Л», на що вказано вище в рішенні.

Крім цього, в один і той же день, а саме: 10.08.2005 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 між продавцем ОСОБА_21 /після укладення шлюбу ОСОБА_22 / та покупцями ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , що стверджується копією цього договору /а.с.21/.

Як вбачається зі змісту договору, вказана квартира належить продавцю на праві власності на підставі договору дарування.

Судом встановлено, що 11.08.2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальнику було надано кредит на строк до 11.08.2020 року у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 14 592 євро на наступні цілі: на придбання квартири у сумі 12 600 євро і на оплату страхових платежів у сумі 1992 євро, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості, що стверджується копією цього договору /а.с.25-29/.

Згідно п.2.2.1 цього договору, позичальник зобов`язувався використати кредит саме на цілі, зазначені в договорі.

З матеріалів справи вбачається, що 11.08.2005 року між ОСОБА_5 як іпотекодавцем та ПАТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержателем укладено іпотечний договір в забезпечення вимог іпотекодержателя, що випливають з вказаного вище кредитного договору, предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 , заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 118 675 грн., що відповідає експертній оцінці майна.

Наведене слідує з копії іпотечного договору /а.с.30-32/.

Таким чином, суд дійшов висновку, що спірна квартира, яку було придбано в період проживання позивачки та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є об`єктом права їх спільної сумісної власності, цю квартиру, як вважає суд, дійсно придбано за кошти, одержані від продажу належної позивачці квартири, та частково за кредитні кошти.

А згідно з ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

В п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, зокрема на те, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Оскільки суду надано докази того, що ОСОБА_5 укладено відповідний кредитний договір в той час, коли вони з позивачкою проживали однією сім`єю без шлюбу, як встановлено судом і вказано вище, з вимогами до суду про визнання цього договору недійсним, як укладеного без її згоди, позивач не зверталася, то суд дійшов висновку, що договір укладено в інтересах сім`ї і майно, придбане за ці кошти, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні питання щодо врахування боргових зобов`язань при поділі майна сторони не ставили, а згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Не спростовують висновків суду і посилання відповідача стосовно того, що її син придбав спірну квартиру за власні кошти, які були ним одержані від продажу належної йому та його батькові квартири АДРЕСА_3 .

Так, з копії договору купівлі-продажу даної квартири вбачається, що продано її ОСОБА_5 та його батьком 17.02.2003 року за 88 600 грн. /а.с.89/, тоді як спірну квартиру придбано 10.08.2005 року; ОСОБА_4 , надаючи пояснення в якості 3-ї особи, вказав в суді, що він не знає, куди син витратив належну йому половину коштів від продажу квартири в м. Києві.

На обґрунтування своїх заперечень, відповідач посилалася також на покази свідка ОСОБА_25 , яка проживає однією сім`єю з ОСОБА_4 , та яка в суді показала, що батько і син вирішили продати квартиру в м. Києві, оскільки син хотів придбати квартиру в м. Білій Церкві.

Але покази свідка судом оцінюються критично, оскільки ОСОБА_25 , з її ж показів, в період з 2000 року по 2006 рік з батьком загиблого ОСОБА_5 не проживала, а обставини щодо купівлі-продажу квартир мали місце в 2003 році та 2005 році.

Отже, жодних безспірних доказів того, що у придбання квартири в м. Білій Церкві вкладено кошти, одержані ОСОБА_5 від продажу квартири в м. Києві, суду не надано, тоді як позивачем надано докази того, що спірна квартира придбана нею з ОСОБА_5 саме в інтересах сім`ї, оскільки з метою її придбання вона продала належну їй однокімнатну квартиру, де вони разом з дітьми проживали, з моменту придбання спірної квартири вона та ОСОБА_5 переїхали разом з дітьми проживати в цю квартиру, після його загибелі вона з дітьми продовжує проживати в спірній квартирі.

ОСОБА_1 іншого житла на праві власності не має, що стверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно /а.с.60/, сама позивач та її діти зареєстровані по даний час по АДРЕСА_12 , ця частина будинку належить її матері, за вказаною адресою зареєстровано 8 осіб, що вбачається з копії довідки КП Білоцерківської міської ради ЖЕК № 6 в матеріалах справи № 2-о/357/210/14 357/11246/14-ц /а.с.19/.

Оскільки спірна квартира перебуває в іпотеці в ПАТ КБ «ПриватБанк», то позивач 11.08.2014 року зверталася із письмовою заявою до банку щодо надання дозволу на реєстрацію її та дітей в цій квартирі, що слідує з копії цієї заяви /а.с.33/, але відповіді не отримала.

На статус спірної квартири, як об`єкта спільної сумісної власності позивачки та ОСОБА_5 , не впливають надані відповідачем копії квитанцій щодо сплати коштів на погашення кредиту, де платником вказано її сина ОСОБА_5 /а.с.95-97/, копії квитанцій щодо купівлі відповідачкою іноземної валюти /а.с.99-101/, та копії квитанцій про те, що нею надсилалися кошти на ім`я ОСОБА_1 як допомога родичам /а.с.102-103/.

За ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

А згідно ч.7 цієї статті, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, з врахуванням приписів цих правових норм частка позивачки у спільному майні /квартирі/ має бути збільшена на ту частину коштів, які вона одержала від продажу належної їй на підставі договору дарування квартири, та які вклала в придбання спірної квартири.

Так, в договорі купівлі продажу спірної квартири зазначено, що продаж вчиняється за 16 300 грн., що відповідає вартості згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно МБТІ.

Позивачем надано суду копію розписки продавців цієї квартири ОСОБА_19 та ОСОБА_20 за серпень 2005 року /а.с.34-35/, в якій вони вказують на те, що повністю отримали від ОСОБА_5 кошти за квартиру, ніяких претензій до нього не мають, в разі визнання договору купівлі-продажу недійсним зобов`язуються відшкодувати йому 118 440 грн., що за курсом НБУ на день укладення договору купівлі-продажу становить 23 500 дол. США.

Зазначені в цій розписці відомості сторони не оспорювали.

На ціну квартири в сумі 23 500 дол.США вказувала і свідок ОСОБА_12 , яка готувала всі необхідні документи для купівлі-продажу квартири.

В іпотечному договорі заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 118 675 грн., що відповідає експертній оцінці майна, на що вказано вище.

А відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 10.08.2005 року /100 дол. США =505 грн./, тобто, на дату укладення договору купівлі-продажу квартири, її вартість мала становити 118 675 грн. /23500 дол. США : 100 х 505 грн./.

Таким чином, суд вважає за можливе прийняти до уваги вартість спірної квартири в сумі 118 440 грн. згідно розписки продавців, яка відповідає вартості квартири за експертною оцінкою, на що вказано в іпотечному договорі, та відповідає вартості в сумі 23500 дол.США відповідно до офіційного курсу НБУ на дату укладення договору купівлі-продажу.

Щодо суми коштів, вкладених позивачем в придбання цієї квартири, то суд враховує наступне.

Суду надано копію договору про завдаток від 09.08.2005 року /а.с.16-17/, який укладено між позивачкою та покупцями квартири, в якому визначено попередню вартість квартири в сумі 77 112 грн., що еквівалентно 15300 дол. США.

Але згідно договору купівлі-продажу належної позивачу квартири, на який вказано вище в рішенні, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 14600 грн.

Будь-яких інших безспірних доказів щодо суми коштів, отриманих фактично позивачкою від продажу належної їй квартири, суду не було надано, а тому суд приймає до уваги саме суму коштів -14600 грн.

Тоді частка позивачки буде становити 12/100 від загальної вартості квартири 118 440 грн. /14600 грн. х 100 : 118440 грн./; 88/100 частка, придбана за спільні кошти, а виходячи з рівності часток, частка позивачки становить 56/100.

Отже, суд вважає за можливе позов задовольнити частково та визнати за позивачкою право власності на 56/100 частин квартири АДРЕСА_1 , тоді як позивач просила визнати за нею право власності на 95/100 частин цієї квартири, що суд вважає недоведеним, а згідно ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи цей спір, суд вважає, що визнання права власності за позивачкою на частину квартири, яка є предметом іпотеки, не призводить до порушення прав ПАТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержателя, оскільки згідно умов іпотечного договору попередня письмова згода іпотекодержателя має надаватися при відчуженні предмета іпотеки у будь-який спосіб, передачі його в оренду, найом, в наступну заставу, тощо, а в даному випадку предмет іпотеки не відчужується, не передається в оренду, найом, в наступну заставу.

На підставі ст.ст. 79,88 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір» суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме: 2046 грн. /3654 грн.- загальна сума судового збору х 56 %/.

Враховуючи все вищенаведене та керуючись ст. ст. 368. 1261, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 3, 57, 60, 61, 65, 70,71, 74,114 СК України, ст.ст.10, 11, 60, 79, 88,209, 212-215, 256 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :
Позов задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в періоди з 25 січня 2002 року по 23 червня 2006 року та з 18 жовтня 2012 року по 14 липня 2014 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 56/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2046 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. М. Дмитренко