АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/875/13-ц 22-ц/774/169/К/15
Справа № 214/875/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/169/К/15 суддя Ан О.В.
Категорія - 44 (IV) Суддя-доповідач - Чорнобук В.І.
РІШЕННЯ

Іменем України

03 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Чорнобук В.І.

суддів - Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.

при секретарі - Петренко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі відповідно до ч. 2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 27 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Криворізьке міське управління УМВС України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користуванні власно належним майном - квартирою, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Криворізьке міське управління УМВС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні власно належним майном - квартирою.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що їй належить двокімнатна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на дану квартиру підтверджується свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованого в КП ДОР "Криворізьке бюро технічної інвентаризації" відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав від 30.11.2012 року.

Однак з часу придбання квартири ОСОБА_3 не може реалізувати своє право на користування та розпорядження своїм майном, оскільки ОСОБА_2 категорично відмовляється звільняти квартиру та анулювати свою реєстрацію в ній. До теперішнього часу відповідач продовжує проживати в належному позивачу житлі і залишається зареєстрованою у квартирі.

Так як зазначеним діями відповідача порушується права позивача як власника нерухомого майна, ОСОБА_3 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належною на праві власності квартирою шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що не має права на проживання у квартирі, примусового виселення її з квартири та анулювання реєстрації відповідача за вказаною адресою.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 27 листопада 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні та розпорядженні ОСОБА_3 належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що не має права на проживання у вказаній квартирі, примусового виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 і анулюванням її реєстрації за вказаною адресою.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її позовних вимог. При переході права власності на житловий будинок, в якому знаходиться здане в найм житлове приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в строку. Судом не було враховано положення ст. 168 ЖК України та не встановлено обставин, що стосуються необхідності житлового приміщення для проживання нового власника.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про придбання об'єктів нерухомого майна з прилюдних торгів від 26.11.2012 року (а.с.5-6), на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. Зазначене свідоцтво було видане та посвідчене приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 Право власності на квартиру зареєстровано у КП ДОР "Криворізьке бюро технічної інвентаризації" відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав від 30.11.2012 року. (а.с.7)

Відповідно до довідки Криворізької об'єднаної міської довідково-інформаційної служби "Новаком" № 23 від 28.01.2013 року (а.с.9) та довідки Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація №35" від 18.01.2013 року (а.с.8), відповідач ОСОБА_6 зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про задоволення позивних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" і виходив з того, що фактичним проживанням відповідач чинить перешкоди позивачу у вільному володінні, користуванні та розпорядженні належною їй нерухомістю, тому позивача має право на усунення таких перешкод шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що не має права на проживання у спірній квартирі, примусового виселення її з квартири та анулюванням реєстрації відповідача за вказаною адресою.

Колегія суддів не може погодитись таким з висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, тому колегія суддів скасовує рішення суду на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України у зв'язку з порушенням судом норм матеріального права та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Підстави припинення права власності визначені ст. 346 ЦК України, зокрема п. 8 ч. 1 цієї статті визначено, що право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.

Таким чином, право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 припинилося внаслідок продажу цієї квартири на прилюдних торгах. Відповідачем не надано доказів визнання даних прилюдних торгів недійсними.

Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, єдиним власником спірної квартири є позивач ОСОБА_3, яка придбала дану нерухомість з прилюдних торгів, що підтверджується свідоцтвом від 26 листопада 2012 року, виданим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 (а.с.5)

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української РСР; ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно положеннями ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Суд першої інстанції зазначені положення законодавства не врахував та дійшов помилкового висновку про можливість захистити права позивача, усунувши їй перешкоди в користуванні та розпорядженні належною їй квартирою саме шляхом визнання відповідача такою, що не має права на проживання у вказаній квартирі.

Враховуючи вищевикладене та те, що ОСОБА_3 є єдиним власником квартири і має право на усунення перешкод у користуванні належним їй майном, колегія суддів приходить до висновку про можливість усунути позивачу перешкоди в користуванні і розпорядженні належною їх квартирою шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 116 ЖК Української РСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Зважаючи на те, що позивач заперечує проти проживання у спірній квартирі ОСОБА_2 і правових підстав для проживання відповідача квартирі немає, колегія суддів вважає за можливе, усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні і розпорядженні належною їх квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів затвердженого Наказом МВС України 22.11.2012 року за №1077 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 18.12.2012 року за № 2109/22421, згідно підпункту 2 п. 3.1 даного Порядку зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є підставою для подальшого зняття відповідача з реєстрації в цьому приміщенні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 про анулювання реєстрації ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на законі.

Доводи апеляційної скарги про те, що при переході права власності на житловий будинок, в якому знаходиться здане в найм житлове приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в строку, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст. 168 ЖК Української РСР, укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем.

Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Але в порушення ст. 10, 60 ЦПК України, ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту існування між сторонами договору найму житлового приміщення, тому правових підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 168 ЖК Української РСР у колегії суддів не має.

Згідно з ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Тому, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати на оплату судового збору за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 114 грн. 70 коп.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 27 листопада 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Криворізьке міське управління УМВС України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користуванні власно належним майном - квартирою задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні та розпорядженні належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 114,70 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: